КАСАНДРА КЛЕЪР

ГРАД НА НЕБЕСЕН ОГЪН

Част 6 от „Реликвите на смъртните“

Превод от английски: Вера Паунова, 2014

chitanka.info

На Елиъс и Джона

Посегне ли към него смъртен, макар у Бога да е слава, то искрица в повече от огъня небесен става.

Джон Драйдън, „Авесалом и Ахитофел“

ПРОЛОГ

ПАДАТ КАТО ДЪЖД

Институтът в Лос Анджелис, декември 2ОО7 г.

В деня, в който убиха родителите на Ема Карстерс, времето беше прекрасно.

От друга страна, времето в Лос Анджелис обикновено беше прекрасно. Една ясна зимна утрин родителите й я оставиха в Института сред хълмовете зад магистралата „Пасифик Коуст“, гледащи към синия океан. Небесният свод се простираше безоблачен от скалите над „Пасифик Палисейдс“ до бреговете на нос Дюм.

Предишната нощ им бяха докладвали за демонска активност в пещерите на плажа в парка „Лео Карило“. На семейство Карстерс беше възложено да проверят получената информация. По-късно Ема щеше да си спомни как майка й прибира зад ухото си един развян от вятъра кичур, докато предлага да нарисува руна за безстрашие на баща й, и как Джон Карстерс се разсмива и заявява, че не е съвсем сигурен какво му е мнението за тези новоизмислени руни. Бил напълно доволен от онези, които се съдържали в Сивата книга.

Само че по онова време Ема нямаше особено търпение към родителите си — прегърна ги набързо, преди да се отдръпне и да хукне по стълбите на Института, а раницата се люшкаше между раменете й, докато те й махаха за довиждане от двора.

На Ема страшно й харесваше това, че се обучава в Института. Не само че Джулиън, най-добрият й приятел, живееше там, но винаги, когато прекрачеше прага, имаше чувството, че полита в океана. Институтът беше солидна постройка от дърво и камък, която се издигаше в края на дълга, застлана със ситни камъчета алея, лъкатушеща между хълмовете. Всяка стая, всеки етаж гледаше към океана и планините, и небето, ширнали се простори от синьо, зелено и златно. Мечтата на Ема беше да се качи на покрива заедно с Джулс (макар че засега родителите им все успяваха да им попречат), за да проверят дали изгледът се простира чак до пустинята на юг.

Входната врата я познаваше и поддаде леко под допира й. Преддверието и долните етажи на Института бяха пълни с възрастни ловци на сенки, които крачеха напред-назад. Някакво събрание, предположи Ема. Сред тълпата зърна бащата на Джулиън и ръководител на Института — Андрю Блекторн. Тъй като не искаше да я бавят с поздрави, Ема се втурна към съблекалнята на втория етаж, където смени дънките и тениската си с бойно облекло — широка тениска, свободно падащи памучни панталони и най-важното от всичко — острието, преметнато през рамо.

Кортана. Името означаваше просто „къс меч“, ала за Ема той изобщо не беше къс. Беше дълъг колкото горната част на ръката й — искрящ метал, върху който бяха гравирани думи, от които по гърба й винаги пробягваха тръпки: „Аз съм Кортана, от същата стомана и закалка като Жоайоз и Дюрендал“. Баща й беше обяснил какво означава това, когато за първи път сложи меча в десетгодишните й ръце.

— Можеш да го използваш за тренировки, докато навършиш осемнайсет години, когато ще стане твой — беше й казал Джон Карстерс, усмихвайки й се, докато тя прокарваше пръсти по гравираните думи. — Разбираш ли какво означава това?

Тя беше поклатила глава. „Стомана“ разбираше, но не и „закалка“. Знаеше, че думата означава „гняв“[1], нещо, което баща й открай време я предупреждаваше да държи под контрол. Но какво общо имаше това с един меч?

— Чувала си за семейство Уейланд — продължил беше той. — Преди Железните сестри да започнат да изработват всички остриета за ловците на сенки, те били прочути майстори на оръжия. Уейланд Ковача изработил Екскалибур и Жоайоз, мечовете на Артур и Ланселот, както и Дюрендал — оръжието на героя Роланд. Пак те изработили и този меч, от същата стомана. Всяка стомана трябва да бъде закалена — подложена на огромна горещина, почти достатъчна, за да я разтопи… така че да я направи по-силна. — Баща й я беше целунал по върха на главата. — Родът Карстерс поколения наред се бие с този меч. Надписът ни напомня, че ловците на сенки са оръжията на Ангела. Закалят ли ни в огън — ставаме по-силни. Когато страдаме, оцеляваме.

Ема нямаше търпение да навърши осемнайсет години, когато можеше да тръгне по света и да се бие с демони; когато и тя самата щеше да бъде закалена в огъня. Сега тя преметна оръжието през гърба си и излезе от съблекалнята, представяйки си какво щеше да бъде. Във въображението си тя се виждаше как стои на върха на скалите, надвиснали над морето на нос Дюм, и отблъсква цяла група демони Раум с Кортана в ръка. Разбира се, Джулиън също беше там и се биеше с любимото си оръжие, арбалета.

В мислите на Ема Джулс винаги беше до нея. Познаваше го, откакто се помнеше. Семействата Блекторн и Карстерс открай време бяха близки, а Джулс беше само с няколко месеца по-голям от нея; тя буквално не беше живяла в свят, в който него го няма. Беше се научила да плува в океана, когато и двамата бяха още невръстни деца. Бяха проходили заедно, заедно бяха затичали за първи път. Родителите му я бяха носили на ръце, а по-големите му брат и сестра я бяха нахоквали, когато правеше пакости.

А то им се случваше честичко. На Ема беше хрумнало да боядисат в яркосиньо Оскар, пухкавия бял котарак на семейство Блекторн, когато и двамата бяха на седем години. Джулиън беше поел вината, както нерядко правеше. В края на краищата, изтъкваше той, Ема беше само дете, докато той имаше шестима братя и сестри. Неговите родители щяха да забравят, че са му ядосани, много по-бързо, отколкото нейните.

Помнеше, когато майка му умря веднага след раждането на Тави и как тя бе държала ръката му, докато изгаряха тялото в каньоните и димът се издигаше към небето. Помнеше, че той се бе разплакал и тя си бе помислила, че момчетата плачат толкова различно от момичетата, с ужасяващи, накъсани хлипове, които някой сякаш изтръгваше насила от гърдите им. Може би за тях беше по-лошо, защото те не биваше да плачат…

— Уф! — Ема политна назад; така беше потънала в мисли, че се беше блъснала право в бащата на Джулиън, висок мъж със същата непокорна кестенява коса като повечето от децата си.

— Извинявайте, господин Блекторн!

Той се усмихна широко.

— Никога досега не съм срещал някой толкова нетърпелив да отиде на урок — извика той след нея, докато тя се втурваше в коридора.

Тренировъчната стая беше една от любимите на Ема в цялата сграда. Тя заемаше почти целия етаж, а източната и западната стена бяха изцяло стъклени. Накъдето и да погледнеше човек, виждаше морето. Виждаше как брегът лъкатуши от север до юг; виждаше безкрайните води на Тихия океан, ширнали се към Хавай.

В средата на стаята, върху лъснатия дървен под стоеше личният учител на семейство Блекторн — вдъхваща респект жена, на име Катерина, която в този момент беше заета да учи близнаците как да хвърлят ножове. Ливи послушно изпълняваше инструкциите, ала Тай беше намръщен и опърничав.

Джулиън, облечен в свободно падащи дрехи за тренировка, лежеше по гръб близо до западния прозорец и говореше на Марк, който беше заврял нос в една книга и правеше всичко по силите си, за да не обръща внимание на по-малкия си полубрат.

— Не смяташ ли, че „Марк“ е малко странно име за един ловец на сенки? — тъкмо казваше Джулиън, когато Ема се приближи. — Така де, ако се замислиш, си е доста объркващо. „Нарисувай ми знак, Марк[2].“

Марк вдигна русата си глава от книгата, която четеше, и изгледа сърдито по-малкия си брат, който въртеше лениво едно етили между пръстите си. Държеше го като четка за рисуване, нещо, за което Ема все му се караше. Стилито се държи като етили, все едно е продължение на ръката ти, не художническо пособие.

Марк въздъхна театрално. На шестнайсет години той беше достатъчно по-голям от тях, за да намира всичко, което Ема и Джулиън правеха за дразнещо или нелепо.

— Ако те дразни, можеш да ме наричаш с пълното ми име — каза той.

— Марк Антъни Блекторн? — Джулиън набръчка нос. — Доста време отнема да го каже човек. Ами ако ни нападне демон? Няма да съм стигнал и до половината и ти вече ще си мъртъв.

— В тази ситуация да не би ти да спасяваш моя живот? — попита Марк. — Нещо май се поизсили, малкият.

— Би могло да се случи. — Подразнен от това, че го бяха нарекли „малкия“, Джулиън седна. Косата му стърчеше във всички посоки. По-голямата му сестра Хелън непрекъснато го нападаше с гребен в ръка, но полза — никаква. Той имаше косата на семейство Блекторн, също като баща си и повечето от братята и сестрите си — необуздано къдрава, с цвят на тъмен шоколад. Семейната прилика открай време пленяваше Ема, която не приличаше нито на баща си, нито на майка си, освен ако не се броеше това, че баща й е рус.

Хелън вече от месеци беше в Идрис заедно с приятелката си Ейлийн; двете си бяха разменили семейни пръстени и според родителите на Ема връзката им била сериозна, което означаваше най-вече, че се съзерцават с влажен поглед. Ема беше твърдо решена, че ако някога се влюби, за нищо на света няма да се разлигави по този начин. Ема знаеше, че се беше вдигнала шумотевица около това, че Хелън и Ейлийн бяха момичета, макар и да не разбираше защо, а пък семейство Блекторн като че ли страшно харесваха Ейлийн. Тя имаше успокояващо присъствие и помагаше на Хелън да не се суети толкова.

Отсъствието на Хелън означаваше, че в момента никой не подстригва косата на Джулс и слънчевата светлина в стаята превръщаше връхчетата на къдрещите се кичури в злато. През прозорците на източната стена се виждаха обгърнатите в сенки планини, които деляха морето и долината Сан Фернандо — сухи, прашни възвишения, осеяни с каньони, кактуси и трънаци. Понякога ловците на сенки излизаха да тренират навън и Ема обожаваше тези моменти; обожаваше да намира скрити пътечки и тайни водопади, и сънливите гущери, които се печаха по камънаците край тях. Джулиън страшно го биваше да ги примамва да изпълзят върху дланта му и да заспят там, докато той ги галеше по главичката с палец.

— Пази се!

Ема се наведе в мига, в който нож с дървено острие прелетя покрай главата й и отскочи от прозореца, след което удари Марк по крака. Той захвърли книгата настрани и се изправи, смръщен сърдито. Строго погледнато, той също имаше за задължение да надзирава тренировката и би трябвало да помага на Катерина, макар да предпочиташе четенето пред това, да преподава.

— Тиберий — каза той. — Недей да мяташ ножове по мен.

— Не беше нарочно. — Ливи застана между своя близнак и Марк.

Тиберий беше точно толкова тъмен, колкото Марк беше светъл, единственият от семейство Блекторн (с изключение на Марк и Хелън, които не се брояха съвсем заради своята долноземска кръв), който нямаше типичната кестенява коса и синьо-зелени очи. Тай имаше къдрава черна коса и сиви очи с цвета на желязо.

— Напротив, беше — възрази Тай. — Целех се в теб.

Марк си пое пресилено дълбоко дъх и прокара пръсти през косата си, от което тя щръкна във всички посоки. Марк имаше синьо-зелените очи на семейство Блекторн, ала косата му беше бяло-руса, досущ като тази на майка му. Говореше се, че майката на Марк била принцеса в Двора на феите, която имала афера с Андрю Блекторн; от нея се родили две деца, които тя една нощ оставила на прага на Института в Лос Анджелис, преди да изчезне завинаги.

Бащата на Джулиън прибрал полуелфическите деца и ги отгледал като ловци на сенки. Нефилимската кръв беше по-силна и макар че на членовете на Съвета това не се харесваше особено, те трябваше да приемат долноземските деца в Клейва, стига кожата им да търпеше руни. И Хелън, и Марк бяха получили първите си руни на десет години и кожата им наистина ги понасяше, макар Ема да знаеше, че от тях Марк го боли повече, отколкото обикновен ловец на сенки. Виждала бе как лицето му потръпва, когато стилито докоснеше кожата му, макар той да се опитваше да го скрие. Напоследък забелязваше доста повече неща за Марк — колко приятни бяха особените, повлияни от елфическата кръв очертания на лицето му, колко широки бяха раменете му под тениските, които носеше. Не знаеше защо забелязва тези неща и не можеше да се каже, че то я радва. Всъщност от това й се искаше да се сопне на Марк или да се скрие, понякога — и двете едновременно.

— Зяпнала си го — подхвърли Джулиън, погледнал Ема над коленете на изцапаните си с боя тренировъчни панталони.

Тя се върна на земята.

— Кого?

— Марк… отново. — Джулиън звучеше подразнено.

— Млъквай! — изсъска Ема тихичко и издърпа стилито от ръцете му. Той си го взе обратно и двамата се сборичкаха.

Толкова отдавна тренираха заедно, че тя знаеше всеки негов ход, преди да го е направил. Проблемът беше, че имаше склонност да е твърде снизходителна с него. Мисълта, че някой може да го нарани, я изпълваше с ярост, и понякога това включваше и нея самата.

— Това заради пчелите в стаята ти ли е? — поиска да узнае Марк, докато се приближаваше към Тиберий. — Знаеш защо трябваше да се отървем от тях!

— Предполагам, че за да осуетиш намеренията ми — отвърна Тай. Той беше дребничък за годините си (десет), но пък имаше речника и дикцията на осемдесетгодишен. Обикновено не лъжеше, най-вече тъй като не разбираше защо му е да го прави. Не разбираше защо някои от нещата, които прави, дразнят или разстройват другите и гневът им го объркваше или плашеше, в зависимост от настроението му.

— Не става дума за това, да осуетявам нещо, Тай. Просто не може да държиш пчели в стаята си…

— Аз ги изучавах! — обясни Тай с пламнало лице. — Беше важно, те ми бяха приятели и знаех какво правя.

— Както знаеше какво правиш и с онази гърмяща змия? — попита Марк. — Понякога вземаме разни нещо от теб, защото не искаме да пострадаш. Знам, че ти е трудно да го разбереш, Тай, но ние те обичаме.

Тай го погледна с празен поглед. Знаеше какво означават думите „обичам те“, знаеше и че то е нещо хубаво, но не разбираше как това обяснява каквото и да било.

Марк се наведе и подпря ръце на коленете си, така че очите му да са на нивото на тези на Тай.

— Окей, ето какво ще направим…

— Ха! — Ема беше успяла да тръшне Джулиън по гръб и да му вземе стилито. Той се смееше и се извиваше, докато Ема не прикова ръката му към пода.

— Предавам се — каза Джулиън. — Преда…

Той се смееше и внезапно Ема беше поразена от мисълта, че усещането да лежи върху него е някак странно, също както беше странно и това, да си даде сметка, че също като лицето на Марк и неговото има много хубави очертания. Кръгло и момчешко, и така познато, ала едновременно с това тя почти можеше да види през него лицето, което щеше да има, когато порасне още.

Звукът от звънеца на Института отекна в стаята. Беше дълбок, сладостен звън, като песента на църковни камбани. Отвън, видян през очите на мунданите, Институтът изглеждаше като стар испански манастир. Въпреки че навсякъде бяха окачени надписи „Частна собственост“ и „Не влизай“, понякога хората (обикновено мундани, които бяха надарени с мъничко от Зрението) все пак успяваха да се изкачат до входната врата.

Ема се изтърколи от Джулиън и изтупа дрехите си. Вече не се смееше. Джулиън седна на пода и се подпря на длани, очите му бяха любопитни.

Всичко наред ли е? — попита той.

Ударих си лакътя — излъга Ема и погледна към другите.

Катерина тъкмо показваше на Ливи как да държи ножа, а Тай клатеше глава срещу Марк. Тай. Именно тя му беше дала този прякор, когато се беше родил — едва на осемнайсет месеца, тя не можеше да произнесе името му и вместо това казваше Тай-Тай. Понякога се чудеше дали той си спомня. Странно бе кои неща имаха значение за Тай и кои — не. Човек никога не можеше да предположи.

— Ема? — Джулиън се приведе напред и в този миг всичко около тях сякаш изригна.

Лумна ярка светлина и светът отвън стана бяло-златен и червен, сякаш Институтът беше обхванат от пламъци. В същото време подът под краката им се разлюля като палубата на кораб. Ема се плъзна напред в същия миг, в който от долния етаж се надигна ужасяващ писък… страховит, неприличащ на нищо друго крясък.

Ливи ахна и се хвърли към Тай, обгръщайки го с ръце, сякаш можеше да обгради и предпази тялото му със своето. Ливи беше една от малкото, които Тай оставяше да го докосват; той стоеше с широко отворени очи, едната му ръка — вкопчена в ръкава на ризата й. Марк вече се беше изправил на крака; под черните си къдрици Катерина беше бяла като платно.

Вие останете тук — каза тя на Ема и Джулиън, докато вадеше меча от ножницата на кръста си. — Не изпускайте близнаците от око. Марк, ти идваш с мен.

— Не! — Джулиън скочи на крака. — Марк…

— Всичко ще бъде наред, Джулс — усмихна се успокояващо Марк, който вече стискаше по една кама във всяка ръка. С ножовете той беше бърз и ловък, мерникът му — безпогрешен. — Остани с Ема. — С тези думи той му кимна и изчезна след Катерина, затваряйки вратата след тях.

Джулс се приближи до Ема, подаде й ръка и й помогна да се изправи на крака. Ема искаше да му посочи, че й няма нищо и може да стане и сама, но се отказа. Добре разбираше нуждата да чувстваш, че правиш нещо, каквото и да било, за да си полезен. Внезапно от долния етаж долетя нов писък, последван от звук от трошене на стъкло. Ема побърза да отиде при близнаците, които стояха съвършено неподвижни, като две малки статуи. Ливи беше бяла като платно, Тай все така стискаше ръкава й с мъртвешка хватка.

— Всичко ще бъде наред — каза Джулс и сложи длан между лопатките на слабичките рамене на своя брат. — Каквото и да е то…

— Нямаш никаква представа какво е. — Гласът му беше някак накъсан. — Не може да твърдиш, че всичко ще бъде наред. Не го знаеш.

В този миг отекна нов звук, по-страшен дори от писъка — ужасяващ вой, див и свиреп. Върколаци, зачуди се Ема объркано, ала и преди беше чувала върколашки вой — това беше нещо много по-зловещо и жестоко.

Ливи се притисна в рамото на Тай, който вдигна малкото си пребеляло личице и погледна първо Ема, а после Джулиън.

— Ако се крием тук — каза той — и каквото и да е това нещо ни открие и нарани сестра ни, вината ще е твоя.

Ливи беше заровила лице в това на брат си; думите му бяха изречени тихо, ала Ема изобщо не се съмняваше, че наистина ги мисли. При целия си плашещ интелект, при всичката си особеност и безразличие към другите, Тай беше неразделен от своята близначка.

Ема видя как по лицето на Джулиън се сменят противоречиви чувства. Очите му потърсиха нейните и тя кимна едва забележимо. От мисълта да останат тук и да чакат да бъдат намерени от онова, което бе издало страховития звук, й се струваше, че кожата й се смъква от костите.

Джулиън отиде в другия край на стаята и след миг се върна с арбалет и две ками.

— Сега трябва да пуснеш Ливи, Тай — каза той и след секунда близнаците се разделиха. Джулс подаде едната кама на Диви, а другата — на Тиберий, който се взря в нея така, сякаш беше някакъв напълно непознат предмет. — Тай — продължи Джулс, отпускайки ръка. — Защо държеше пчели в стаята си? Какво ти харесва в тях?

Тай не отговори.

— Харесва ти как работят заедно, нали? — попита Джулиън. — Е, сега ние трябва да работим заедно. Ще отидем в кабинета и ще се обадим на Клейва, окей? Сигнал за помощ. Така че те да изпратят подкрепление.

Тай кимна отсечено и протегна ръка за камата.

— Това щях да предложа и аз, ако Марк и Катерина ме бяха послушали.

— Така е — потвърди Ливи. Тя беше поела камата далеч по-уверено от Тай и я държеше така, сякаш знаеше точно какво да прави с нея. — Точно това си мислеше.

— Сега трябва да сме много тихи — каза Джулс. — Вие двамата идвате с мен в кабинета. — Той вдигна очи и срещна погледа на Ема. — Ема ще отиде да доведе Тави и Дру и ще ни намери там. Окей?

Сърцето на Ема подскочи, а после пропадна, като морска птица, спуснала се рязко надолу. Октавий или Тави беше бебето — едва на две години. Осемгодишната Дру беше прекалено малка, за да започне физическата си подготовка. Разбира се, че някой трябваше да ги вземе. А очите на Джулс бяха молещи.

— Да — каза тя. — Именно това ще направя.

Препасала Кортана на гърба си, Ема стискаше нож за хвърляне. Струваше й се, че усеща как металът тупти във вените й като пулс, докато се промъкваше по коридора, долепила гръб до стената. От време на време стената отстъпваше място на прозорци и гледката на синьото море, зелените планини и белите облаци отвън я жегваше. Мисълта й се насочваше към родителите й, някъде навън, без никаква представа какво се случва в Института. Щеше й се да бяха тук и едновременно с това се радваше, че ги няма.

Сега се намираше в онази част на Института, която познаваше най-добре — семейните жилища. Мина покрай празната спалня на Хелън, дрехите й — опаковани, покривката на леглото — прашна. Покрай стаята на Джулиън, в която беше преспивала толкова пъти, че я познаваше като петте си пръста, а после покрай тази на Марк, чиято врата беше плътно затворена. Следващата стая беше на господин Блекторн, а точно до нея — детската стая. Ема си пое дъх и бутна вратата с рамо.

Гледката, която я посрещна в боядисаната в светлосиньо стая, накара очите й да се разширят. Тави беше в креватчето си — малките му ръчички стискаха пречките, бузите му бяха почервенели от плач. Друзила стоеше пред креватчето, стиснала меч (само Ангелът знаеше откъде го беше взела), който бе насочен право към гърдите на Ема. Ръката й трепереше толкова силно, че върхът на острието играеше; плитките стърчаха от двете страни на пухкавото й личице, ала в синьо-зелените й очи се четеше желязна решимост.

Дру — каза Ема толкова меко, колкото можеше. — Дру, аз съм. Джулс ме изпрати да ви взема.

Дру пусна меча, който издрънча на пода, и избухна в сълзи. Ема се втурна покрай нея и със свободната си ръка извади бебето от креватчето му, подпирайки го на хълбока си. Тави беше дребничък за възрастта си, но все пак тежеше поне десет килограма; Ема трепна, когато той я стисна за косата.

— Мама.

Шшт. — Тя го целуна по върха на главичката. Миришеше на бебешка пудра и сълзи. — Дру, хвани се за колана ми. Отиваме в кабинета. Там ще сме на сигурно място.

Дру се улови с две ръчички за колана с оръжията на Ема. Вече не плачеше — ловците на сенки не плачеха дълго, дори когато бяха само на осем години.

Ема ги изведе в коридора. Звуците, долитащи от долния етаж, бяха станали още по-страшни — писъците и онзи нисък вой, и трошенето на стъкла и дърво. Ема пое предпазливо напред, стиснала здраво Тави, като непрекъснато повтаряше, че всичко ще бъде наред, че нищо няма да му се случи. Стигнаха до още прозорци и слънцето, нахлуващо яростно през тях, почти я заслепи.

Да, тя наистина беше заслепена, от паниката и от слънцето. Това беше единственото обяснение за погрешния завой, който направи. Свърна в един коридор и вместо да се озове там, където очакваше, установи, че стои на върха на широкото стълбище, което водеше до фоайето и масивната двукрила входна врата.

Преддверието беше пълно с ловци на сенки. Някои от тях, които Ема познаваше носеха черно бойно облекло, други — червено. Редиците статуи, които се издигаха във фоайето, сега се търкаляха изпочупени по пода. Широкият прозорец с изглед към морето беше строшен и навсякъде имаше кръв и парчета стъкло.

Стомахът на Ема се сви и тя усети, че й се повдига. Насред помещението стоеше висока фигура в алени дрехи. Имаше бледоруса, почти бяла коса и черни като въглени очи, а лицето приличаше на изваяното от мрамор лице на Разиел, само че без капчица милост. В едната си ръка държеше меч, върху който бяха гравирани звезди, в другата — бокал, изработен от блещукащ адамас.

Видът на бокала пробуди нещо в ума на Ема. Възрастните не обичаха да говорят за политика пред по-младите ловци на сенки, но тя знаеше, че синът на Валънтайн Моргенстърн беше приел друго име и се бе заклел да отмъсти на Клейва. Знаеше също, че си бе изработил бокал, който беше пълна противоположност на Бокала на ангела и превръщаше ловците на сенки в зли, демонични създания. Чувала бе, че господин Блекторн нарича злите ловци на сенки Помрачените; беше казал, че предпочита да умре пред това, да се превърне в един от тях.

Значи, това беше той. Джонатан Моргенстърн, когото всички наричаха Себастиан — герой от страшна приказка, с която плашеха децата, приел образ от плът и кръв. Синът на Валънтайн.

Ема сложи ръка върху главичката на Тави, притискайки лицето му в рамото си. Не беше в състояние да помръдне. Имаше чувството, че някой беше закачил оловни тежести на краката й. Навсякъде около Себастиан имаше ловци на сенки в черно и червено, както и фигури с тъмни наметала… те също ли бяха ловци на сенки? Не беше сигурна — лицата им бяха скрити… А, ето го и Марк. Един ловец на сенки в червени дрехи държеше ръцете му зад гърба, по бойното му облекло имаше кръв.

Себастиан вдигна ръка и изпъна дълъг бял пръст.

— Доведете я!

В тълпата се разнесе шумолене и господин Блекторн пристъпи напред, влачейки Катерина след себе си. Тя се съпротивляваше, удряше го с две ръце, но той беше прекалено силен. Пред ужасения, невярващ поглед на Ема господин Блекторн я събори на колене.

— А сега — каза Себастиан с коприненомек глас — пий от Бокала на смъртните!

И той опря чашата до устните на Катерина.

И тогава Ема разбра какъв бе ужасяващият вой, който беше чула по-рано. Катерина опита да се отскубне, ала Себастиан беше прекалено силен — натика ръба на чашата между зъбите й и Ема видя как тя ахна и преглътна. След това се дръпна рязко и този път господин Блекторн я остави. Смееше се, също като Себастиан. Катерина се свлече на земята; мощни конвулсии разтърсваха тялото й, а от гърлото й се откъсна един-единствен писък — не, нещо по-ужасяващо от писък, нечовешки вой на болка, сякаш изтръгваха душата от тялото й.

Из фоайето отекна смях; Себастиан се усмихна и у него имаше нещо ужасно и красиво… като у отровна змия или голяма бяла акула. Едва сега Ема си даде сметка за онези, които стояха от двете му страни: жена с посивяваща кестенява коса, стиснала в ръцете си брадва, и висока фигура, загърната напълно в черен плащ. Единственото, което се виждаше от нея, бяха черните ботуши, които се подаваха изпод ръба на одеждите. Единствено ръстът и размерът на тялото издаваха, че е мъж.

— Това ли беше последният от ловците на сенки тук? — попита Себастиан.

— Остана момчето, Марк Блекторн — обади се жената до него и посочи с пръст към Марк. — Би трябвало да е достатъчно голям.

Себастиан сведе поглед към Катерина, която беше спряла да се гърчи конвулсивно и лежеше неподвижно на пода, с разпиляна по лицето черна коса.

— Стани, сестро Катерина — каза той. — И ми доведи Марк Блекторн.

Все така неспособна да помръдне, Ема видя как Катерина бавно се изправи на крака. Тя преподаваше в Института, откакто Ема се помнеше — беше тяхна учителка, когато се роди Тави и майката на Джулс почина и когато Ема започна физическата си подготовка. Беше им преподавала езици, превързвала ги бе, когато се порежат, и ги бе сдобрявала, когато се сдърпат; именно тя им беше дала първите им оръжия. Беше като част от семейството, а ето че сега прекоси осеяния с отломъци под и посегна да сграбчи Марк.

Дру ахна и това върна Ема обратно към действителността. Тя се обърна рязко и тикна Тави в ръцете на Дру; момиченцето се олюля за миг, но се съвзе и стисна здраво по-малкото си братче.

— Бягай — каза Ема. — Тичай в кабинета. Кажи на Джулиън, че ей сега идвам.

Трескавата настойчивост на гласа й подейства — без дори да се опита да възрази, Друзила стисна Тави още по-здраво и се втурна, босите й крачета бяха напълно безшумни, докато тичаха по коридора. Ема се обърна и отново прикова поглед в ужаса, който се разиграваше във фоайето. Катерина беше зад Марк и го буташе напред, опряла кама в гърба му. Марк залитна и едва не се препъна пред Себастиан. Сега беше по-близо до стълбището и Ема видя, че се е бил — по китките и дланите му имаше рани, получени при самоотбрана, лицето му беше изпонарязано и очевидно не бе имало време за целебни руни. Дясната му буза беше обляна в кръв. Себастиан го погледна и изкриви подразнено устни.

— Този не е чистокръвен нефилим — заяви той. — Има елфическа кръв, нали? Защо не ми беше докладвано?

Разнесе се шепот, а после жената с кестенявата коса каза:

— Означава ли това, че Бокалът няма да подейства върху него, лорд Себастиан?

— Означава, че не го искам.

— Бихме могли да го отведем в Долината на солта — предложи жената. — Или пък на високите места в Идумея[3] и да го принесем в жертва на Асмодей и Лилит.

— Не — бавно отвърна Себастиан. — Не, не мисля, че би било разумно да причиним това на някой, в чиито вени тече елфическа кръв.

Марк го заплю.

Изненадан, Себастиан се обърна към бащата на Джулиън.

— Ела и го обуздай. Рани го, ако се налага. Търпението ми към твоя нечистокръвен син си има край.

Господин Блекторн пристъпи напред, стиснал меч, чието острие вече беше опръскано с кръв. Очите на Марк се разшириха. Мечът се вдигна…

Ножът за хвърляне се откъсна от ръката на Ема, изсвистя във въздуха и се заби в гърдите на Себастиан Моргенстърн.

Себастиан политна назад и ръката, с която господин Блекторн държеше меча, се отпусна. Другите изкрещяха, а Марк скочи на крака, докато Себастиан се взираше в оръжието, чиято дръжка стърчеше от сърцето му. Той се намръщи.

— Ау! — каза и издърпа острието.

То беше обляно в кръв, ала раната като че ли изобщо не смущаваше Себастиан. Той захвърли оръжието и вдигна поглед нагоре. Ема почувства тъмните празни очи върху себе си като допир на студени пръсти. Усети как той я преценява, претегля и я отхвърля като непотребна.

— Жалко, че няма да останеш жива — каза й той. — За да съобщиш на Клейва, че Лилит ми е вдъхнала безпределна сила. Навярно Славния би могъл да ме убие. Колко жалко за нефилимите, че вече не могат да поискат услуга от Небето, а никое от жалките оръжия, които биха могли да изковат в Елмазената цитадела, не е в състояние да ме нарани сега. — Той се обърна към останалите. — Убийте момичето! — нареди и захвърли с отвращение вече изцапаното си яке.

Ема видя как Марк се втурна към стълбите, мъчейки се да изпревари останалите, но тъмната фигура от другата страна на Себастиан протегна облечени в черни ръкавици ръце; те се обвиха около Марк и го издърпаха назад. Марк се съпротивляваше, а после Помрачените се втурнаха по стълбите и Ема го изгуби от поглед.

Тя се обърна и побягна. Беше се научила да тича по калифорнийските плажове, където пясъкът се движеше под краката й, така че върху солидна повърхност тя беше бърза като вятъра. Профуча през коридора с развяна зад нея коса, взе няколкото стъпала на пътя си с един скок, свърна вдясно и влетя в кабинета. Затръшна вратата след себе си, пусна резето и се обърна.

Кабинетът беше просторно помещение, чиито стени бяха покрити със справочни книги. На горния етаж имаше още една библиотека, ала това беше мястото, откъдето господин Блекторн ръководеше Института. Ето го махагоновото му бюро с двата телефона върху него — бял и черен. Слушалката на черния беше вдигната и Джулиън крещеше в нея.

— Трябва да задържите Портала отворен! Не всички са в безопасност все още! Моля…

Вратата зад Ема издумка, когато Помрачените се хвърлиха отгоре й. Джулиън погледна разтревожено натам и при вида на Ема слушалката се изплъзна между пръстите му. Тя също го погледна, а после — покрай него, към източната стена, която сияеше. В средата й зееше Портал — правоъгълна дупка, през която се виждаха завихрени сребристи очертания, хаос от облаци и вятър.

Ема залитна към Джулиън и той я улови за раменете. Пръстите му я стиснаха здраво, сякаш не можеше да повярва, че е тук и че е истинска.

— Ема — задъхано каза той, а после гласът му укрепна. — Ем, къде е Марк? Къде е баща ми?

Ема поклати глава.

— Не могат… не можах… — Тя преглътна. — Себастиан Моргенстърн е — каза и потрепери, когато вратата отново се разтресе под ударите отвън. — Трябва да се върнем за тях…

Обърна се натам, ала Джулиън вече я беше стиснал за китката.

— Порталът! — изкрещя той, надвиквайки вятъра и блъскането по вратата. — Отвежда в Идрис! Клейвът го отвори! Ема… ще остане отворен само още няколко секунди!

— Ами Марк! — възрази тя, ала всъщност нямаше представа какво биха могли да сторят, как биха могли да си проправят път през тълпата от Помрачени в коридора, нито пък как биха могли да надвият Себастиан Моргенстърн, който беше по-могъщ от който и да е обикновен ловец на сенки. — Трябва да…

Ема! — извика Джулиън и в този миг вратата се отвори с трясък и Помрачените нахлуха в стаята.

Ема чу как жената с кестенявата коса крещи нещо след нея, нещо за това, как нефилимите до един щели да горят в огньовете на Едом, да горят и да бъдат унищожени…

Джулиън се втурна към Портала, дърпайки Ема за ръката. След един ужасен поглед зад себе си, тя го остави да я изтегли. Приведе се, за да избегне стрелата, която профуча покрай тях и строши прозореца вдясно от нея. Джулиън я сграбчи трескаво и обви ръце около нея; Ема почувства как пръстите му се оплитат в гърба на ризата й; двамата полетяха в Портала и бурята ги погълна.

[1] Английската дума има и двете значения. — Б.пр. ↑

[2] Английската дума за знак (mark) и името Марк са идентични. — Б.пр. ↑

[3] И Долината на солта, и Идумея са местности, които се споменават в Стария завет. — Б.пр. ↑

ПЪРВА ЧАСТ

ЩЕ ИЗВАДЯ ОГЪН

Затова ще извадя огън изсред тебе, който ще те изяде, и ще те обърна на пепел по земята пред очите на всички, които те гледат. Всички, които те познават, между племената ще се удивят на тебе; ужас ще станеш и не ще те бъде до века.

Езекиил, 28:18

1

СЪДЪРЖАНИЕТО НА ЧАШАТА ИМ

— Представи си нещо успокояващо. Плажът в Лос Анджелис — бял пясък, синя вода, а ти крачиш бавно покрай нея…

Джейс отвори едно око.

— Това звучи страшно романтично.

Момчето, което седеше насреща му, въздъхна и прокара пръсти през рошавата си тъмна коса. Въпреки че беше студен декемврийски ден, върколаците не усещаха ефекта на времето толкова остро, колкото хората, така че Джордан си беше свалил якето и беше навил ръкавите на ризата си. Двамата седяха по турски върху кафявата трева на една полянка в Сентрал Парк, сложили ръце върху коленете си с дланите нагоре.

Близо до тях се издигаше скала, която с времето се бе напукала и върху един от по-широките блокове се бяха настанили Алек и Изабел Лайтууд. Джейс вдигна очи и Изабел, уловила погледа му, му помаха окуражително. Алек я плесна по рамото и Джейс го видя да я мъмри, най-вероятно за това, че не бива да му пречи. Той се усмихна на себе си — никой от тях всъщност нямаше причина да е тук, но въпреки това бяха дошли, „за морална подкрепа“. Макар че, подозираше Джейс, то може и да имаше нещо общо с това, че тези дни Алек никак не обичаше да няма какво да прави, Изабел пък не обичаше брат й да е сам, а на всичкото отгоре и двамата избягваха родителите си и Института.

Джордан щракна с пръсти пред носа на Джейс.

— Слушаш ли изобщо?

Джейс се намръщи.

— Слушах, докато не се озовахме в царството на калпавите обяви за запознанства.

— Е, добре, какво тогава те изпълва с чувство на спокойствие и умиротворение?

Джейс свали длани от коленете си (от тази поза китките му се схващаха) и се облегна назад, подпирайки се на ръце. Студен вятър полюшваше малкото мъртви листа, които все още висяха по клоните на дърветата. На фона на бледото зимно небе у тях имаше някаква изчистена елегантност, като скици, нахвърлени с мастило.

— Да убивам демони — отвърна той. — Много е успокояващо да убиеш един демон чисто. Тези, които оставят след себе си бъркотия, са дразнещи, защото после трябва да я оправяш…

— Не. — Джордан вдигна ръце.

Под ръкавите на ризата му съвсем ясно се виждаха татуировките, които опасваха ръцете му. Shaantih, shaantih, shaantih. Джейс знаеше, че означава „покоят, който надхвърля разбирането“ и че трябва да изречеш мантрата три пъти, за да успокоиш ума си. Само че напоследък като че ли нищо не бе в състояние да успокои неговия. Огънят във вените му караше и ума му да препуска, мислите нахлуваха в главата му прекалено бързо една след друга и изригваха като фойерверки. Сънища — ярки и наситени с цветове като картини с маслени бои. Опитал бе да се „излекува“ с тренировки — часове наред, прекарани в тренировъчната зала, кръв, синини и пот, а веднъж дори и счупени пръсти, ала не бе успял да направи друго, освен здравата да издразни Алек с постоянните молби за целебни руни, а в един паметен случай — и да подпали една от носещите греди.

Саймън беше този, който изтъкна, че съквартирантът му медитира всеки ден и че именно това бе успокоило неконтролируемите пристъпи на ярост, които често съпътстваха трансформацията във върколак. След това не беше отнело кой знае колко Клеъри да подхвърли, че и Джейс „би могъл да опита“ и ето ги сега тук, на втория им урок. Първият беше завършил с това, че Джейс прогори знак върху дървения под на Саймън и Джордан, така че Джордан беше предложил този път да го направят навън, за да избегнат още щети върху собствеността им.

— Никакви убивания — заяви Джордан. — Опитваме се да те накараме да се чувстваш умиротворен. Кръв, смърт, война — в тях няма нищо умиротворяващо. Няма ли нищо друго, което да харесваш?

— Оръжия — отвърна Джейс. — Харесвам оръжията.

— Започвам да си мисля, че си имаме работа с проблемна лична философия.

Джейс се приведе напред и подпря длани на тревата.

— Аз съм воин — каза той. — Отгледан бях като воин. Нямах играчки, само оръжия. Докато стана на пет години, спях с дървен меч в леглото. Първите ми книги бяха средновековни демонологии с илюстрации. Първите песни, които научих, бяха напеви за прогонване на демони. Знам какво ми носи покой и това не са плажове или чуруликащи птички в тропическия лес. Искам оръжие в ръката си и стратегия за победа.

Джордан го погледна замислено.

— Искаш да кажеш, че онова, което ти носи мир, е войната.

Джейс вдигна ръце и се изправи, изтупвайки тревата от дънките си.

— Е, схвана най-сетне.

Пращенето на суха трева го накара да се обърне, тъкмо навреме, за да види как Клеъри се промушва между две дървета и излиза на поляната. Саймън беше само на няколко крачки зад нея. Клеъри беше пъхнала ръце в задните си джобове и се смееше.

Джейс ги погледа в продължение на един миг — странно бе да наблюдаваш хора, които не знаят, че ги гледат. Спомни си втория път, когато бе видял Клеъри в далечния край на основната зала на „Джава Джоунс“. Смееше се и говореше със Саймън, точно както сега. Джейс си спомни непознатото усещане от ревността, която го беше жегнала в гърдите и бе спряла дъха му, както и задоволството, обзело го, когато тя остави Саймън, за да дойде при него.

Нещата определено се бяха променили. Разяждащата ревност, която бе изпитвал към Саймън, постепенно беше отстъпила място на неохотно уважение към силата и храбростта му, докато накрая бе започнал да го смята за свой приятел, макар да се съмняваше, че някога би го изрекъл на глас. Джейс видя как Клеъри погледна към него и му изпрати въздушна целувка, а опашката, на която беше вързана червената й коса, подскачаше. Беше толкова дребничка — деликатна, като кукла… така си беше помислил някога, преди да научи колко е силна всъщност.

Тя се насочи към тях с Джордан, а Саймън се изкатери по скалата, където седяха Алек и Изабел, и се тръшна до Изабел, която начаса се приведе, за да му каже нещо, при което дългата й черна коса закри лицето й.

Клеъри спря пред Джейс и се усмихна, полюлявайки се на пети.

— Как върви?

— Джордан ме кара да мисля за плажове — мрачно отвърна Джейс.

— Упорит е — обърна се Клеъри към Джордан. — Всъщност иска да каже, че оценява това, което правиш.

— Ни най-малко — възрази Джейс.

Джордан изсумтя.

— Ако не бях аз, сега щеше да подскачаш по Мадисън Авеню, а от всички отверстия по тялото ти да хвърчат искри. — Джордан се изправи и си облече якето. — Гаджето ти е ненормално — добави той към Клеъри.

— Така е — съгласи се тя, — но пък е много секси.

Джордан направи физиономия, ала тя беше добронамерена.

— Аз си тръгвам — каза той. — Имам среща с Мая в центъра.

Изкозирува им шеговито и изчезна между дърветата с безшумната стъпка на вълка, който се спотайваше под кожата му. Джейс го проследи с поглед. Спасение от най-неочаквано място, помисли си той. Ако преди шест месеца някой му беше казал, че ще взема уроци по поведение от един върколак, изобщо нямаше да му повярва.

Джордан, Саймън и Джейс бяха станали нещо като приятели през последните няколко месеца. Джейс не можеше да устои на възможността да използва апартамента им като убежище, далеч от ежедневното напрежение на живота в Института, далеч от напомнянето, че Клейвът все още не беше готов за война със Себастиан.

Erchomai. Думата изпърха някъде дълбоко в ума му и по гърба му полазиха тръпки. Той видя крилете на един ангел — откъснати от тялото му, те лежаха насред локва от златна кръв.

Идвам.

— Какво не е наред? — попита Клеъри; изведнъж Джейс беше придобил вид, сякаш беше на милион километри оттам.

Откакто небесният огън беше изпълнил тялото му, той по-често се затваряше в себе си. Клеъри имаше чувството, че е страничен ефект от това, че потиска емоциите си. Жегна я лека болка — когато го бе срещнала за първи път, Джейс бе толкова овладян, само една мъничка част от истинското му Аз се промъкваше през пукнатините на бронята, зад която се криеше, като светлина, процеждаща се през дупчици в стена. Дълго време бе отнело, докато тези бариери рухнат, а сега огънят във вените му го принуждаваше отново да ги издигне около себе си, да потиска чувствата си, защото така беше най-сигурно. Но дали, когато огънят си отидеше, щеше да бъде в състояние отново да ги срути?

Той примига, върнат към действителността от гласа на Клеъри. Зимното слънце беше високо в небето; лъчите му не топлеха, ала изостряха чертите на лицето му и караха сенките под очите му да изпъкват. Той си пое дълбоко дъх и посегна към ръката й.

— Имаш право — каза с онзи тихичък, по-сериозен глас, който пазеше само за нея. — Действително помагат… уроците с Джордан, имам предвид. Помагат ми и аз наистина го оценявам.

— Знам. — Клеъри обви пръсти около китката му.

Кожата му беше топла под допира й; след срещата със Славния тялото му като че ли винаги беше по-горещо от обикновено. Сърцето му биеше с все същия познат, сигурен ритъм, ала кръвта, която то изтласкваше във вените му, сякаш туптеше под допира й с кинетичната енергия на огън, който всеки миг ще изригне.

Надигна се на пръсти, за да го целуне по бузата, но той завъртя глава и устните им се докоснаха. Откакто огънят бе запял в тялото му, двамата не бяха правили нищо друго, освен да се целуват, и дори с това много внимаваха. Джейс внимаваше и сега — устните му помилваха нежно нейните, пръстите му се обвиха около рамото й. За миг телата им се допряха и Клеъри почувства туптенето на кръвта му. Той понечи да я притегли по-близо до себе си и между тях прескочи рязка, суха искра, като парването на статично електричество.

Джейс прекъсна целувката и отстъпи назад, изпускайки дъха си; преди Клеъри да успее да каже каквото и да било, зад тях се разнесоха саркастични аплодисменти. Саймън, Изабел и Алек им махаха. Джейс се поклони, а Клеъри направи крачка назад, леко смутена, и пъхна палци в колана на дънките си.

Джейс въздъхна.

— Е, ще се присъединим ли към досадните си приятели воайори?

— За съжаление, нямаме други. — Клеъри го побутна с рамо и те се покатериха на скалата.

Саймън и Изабел седяха един до друг и си приказваха тихичко. Алек се бе дръпнал малко настрани и зяпаше екрана на телефона си с изражение на напрегната съсредоточеност.

Джейс се тръшна до своя парабатай.

— Чувал съм, че ако се взираш достатъчно дълго в него, ще звънне.

— Праща съобщения на Магнус — обади се Изабел, поглеждайки неодобрително към тях.

— Не е вярно — автоматично възрази Алек.

— Вярно е. — Джейс източи врат, за да погледне над рамото му. — И му звъниш. Виждам списъка с изходящи обаждания.

— Има рожден ден. — Алек затвори телефона. Напоследък сякаш се беше смалил; изглеждаше почти мършав в износения си син пуловер с дупки на лактите; устните — сухи и изпохапани. Сърцето на Клеъри се сви заради него. Беше прекарал първата седмица след като Магнус скъса с него, в нещо като мъгла от скръб и неверие. Всъщност никой от тях не бе могъл да повярва. Тя открай време смяташе, че Магнус обича Алек, че наистина го обича; очевидно Алек също бе смятал така. — Не исках да си помисли, че не ме… да си помисли, че съм забравил…

— Вехнеш по него — каза Джейс.

Алек сви рамене.

— Кой ми го казва само. „О, обичам я! О, тя ми е сестра! О, защо, защо, защо…“

Джейс го замери с шепа сухи листа и Алек се задави.

— Знаеш, че е прав, Джейс — обади се Изабел през смях.

— Дай ми телефона си — каза Джейс, без да й обръща внимание. — Хайде, Александър.

— Изобщо не ти влиза в работата. — Алек дръпна телефона по-надалече от него. — Забрави, окей?

— Не ядеш, не спиш, непрекъснато се взираш в телефона си и от мен се очаква просто да забравя? — В гласа на Джейс се долавяше учудваща доза вълнение; Клеъри знаеше колко е разстроен от това, че Алек е нещастен, но не бе сигурна дали Алек го знае. При обикновени обстоятелства Джейс би убил или поне заплашил всеки, който нарани Алек, само че това беше различно. Джейс обичаше да побеждава, ала нямаше как да победиш разбито сърце, дори то да принадлежеше на някой друг. Даже и на някого, когото обичаш.

Джейс се приведе и издърпа телефона от ръката на своя парабатай. Алек възнегодува и посегна да си го вземе, ала Джейс го задържа настрани с една ръка, докато с другата ловко запрехвърля съобщенията в апарата.

— „Магнус, звънни. Трябва да знам, че си добре…“ — Джейс поклати глава. — Не, чисто и просто — не. — И с едно решително движение той строши телефона надве и го пусна на земята. — Готово.

Алек се взря невярващо в парчетата.

— Ти ми счупи телефона.

Джейс сви рамене.

— Един мъж не оставя друг мъж непрекъснато да звъни на разни мъже. Окей, май не се изразих както трябва. Приятелите не оставят приятелите си да звънят на бившите си гаджета, а после да им затварят. Сериозно. Трябва да престанеш.

Алек изглеждаше бесен.

— И затова ми строши чисто новия телефон? Страшно ти благодаря.

Джейс се усмихна с блажено спокойствие и се изтегна върху скалата.

— Пак заповядай.

— Погледни от добрата страна — каза Изабел. — Вече няма да получаваш съобщения от мама. Само днес ми пусна шест. След това си изключих телефона. — И тя потупа джоба си с многозначително изражение.

— Какво иска? — попита Саймън.

— Постоянни срещи — отвърна Изабел. — Даване на показания. Клейвът иска да знае какво се е случило, когато се бихме със Себастиан в Бурен. Всички трябваше да го разкажем поне петдесет пъти. Как Джейс пое небесния огън от Славния. Описания на тъмните нефилими, Бокала на смъртните, оръжията, които използваха, руните по телата им. С какво бяхме облечени ние, с какво беше облечен Себастиан, с какво бяха облечени всички… като телефонен секс, само че скучно.

Саймън издаде задавен звук.

— Какво според нас иска Себастиан — добави Алек. — Когато се върне. Какво ще направи, когато го стори.

Клеъри опря лакти на коленете си.

— Винаги е добре да знае човек, че Клейвът има добре обмислен план, на който може да се разчита.

— Не искат да повярват — каза Джейс, зареял поглед в небето. — Там е проблемът. Независимо колко пъти им повтаряме какво видяхме в Бурен. Независимо колко пъти им повтаряме колко опасни са Помрачените. Не искат да повярват, че нефилимите толкова лесно могат да преминат на страната на злото. Че ловци на сенки са в състояние да убиват ловци на сенки.

Клеъри беше там, когато Себастиан създаде първите Помрачени. Видяла бе празния поглед в очите им, яростта, с която се биеха. Те я ужасяваха.

— Те вече не са ловци на сенки — добави тя тихо. — Не са хора.

— Трудно е да го повярваш, когато не си го видял с очите си — каза Алек. — А и Себастиан не разполага с неограничен брой от тях. Неголям отряд, разпръснат… не искат да приемат, че Себастиан действително представлява заплаха. В най-лошия случай, ако наистина е заплаха, вярват, че тя грози само нас, Ню Йорк, а не всички ловци на сенки изобщо.

— Не грешат, когато смятат, че ако Себастиан го е грижа за нещо, това е Клеъри. — При думите на Джейс Клеъри усети как по гръбнака й пробяга ледена тръпка, смесица от отвращение и тревога. — Той няма чувства. Не и като нас. Но ако имаше, те щяха да са към нея. Както и към Джослин. Ненавижда я. — Джейс се замисли за миг. — Ала не смятам, че ще нанесе удар тук. Прекалено е… очевидно.

— Надявам се, че си го казал на Клейва — подхвърли Саймън.

— Поне хиляда пъти. Но не останах с впечатлението, че имат особено високо мнение за моите прозрения.

Клеъри сведе поглед към ръцете си. Също като останалите и тя беше разпитана от Клейва. Беше отговорила на всичките им въпроси, ала въпреки това имаше неща за Себастиан, които не им беше казала. Неща, които не беше казала никому. Нещата, които той бе заявил, че иска от нея.

Не беше сънувала много, откакто се бяха върнали от Бурен с вените на Джейс — пълни с огън, но когато имаше кошмари, те бяха за брат й.

— То е, като да се мъчиш да се биеш с призрак — каза Джейс. — Не могат да му хванат дирята; не могат да открият нито него, нито онези ловци на сенки, които превърна.

— Правят всичко по силите си — каза Алек. — Укрепиха магическите бариери около Идрис и Аликанте. Всъщност не само там, а навсякъде. Изпратиха десетки експерти на остров Врангел.

Остров Врангел беше съсредоточието на всички магически бариери, които предпазваха земното кълбо, и най-вече Идрис, от демони и демонско нашествие. Тази защитна мрежа не беше съвършена и понякога се случваше демони да се промъкнат през нея, ала Клеъри можеше само да си представя колко по-страшно би било, ако бариерите не съществуваха.

— Чух мама да казва, че магьосниците от Спираловидния лабиринт търсели начин да развалят стореното от Бокала на смъртните — обади се Изабел. — Разбира се, би било по-лесно, ако разполагаха с тела, които да изучават…

Гласът й заглъхна. Клеъри знаеше защо. Телата на тъмните нефилими, убити в Бурен, бяха върнати в Града от кости, за да могат Мълчаливите братя да ги огледат. Само че така и не бяха успели — само за една нощ беше настъпило разложение, каквото се виждаше при труповете, мъртви от десетилетия. Не им бе останало нищо друго, освен да погребат останките.

Изабел отново си възвърна гласа:

— А Железните сестри непрекъснато произвеждат още и още оръжия. Получаваме с хиляди повече серафимски ками, мечове, чакрами, всичко… изковано в небесен огън.

Тя погледна към Джейс. В дните непосредствено след битката в Бурен, когато огънят бушуваше във вените му с такава ярост, че той крещеше от болка, Мълчаливите братя го бяха преглеждали, отново и отново, изпитвали го бяха с лед и пламък, с благословен метал и студено желязо, търсейки начин да изтръгнат огъня от тялото му и да го овладеят.

Ала не бяха открили такъв. Веднъж уловен в острие, огънят на Славния като че ли изобщо не бързаше да се излее в друго оръжие, нито да напусне тялото на Джейс заради какъвто и да било друг съд. Брат Закарая беше казал на Клеъри, че в най-ранните години от историята на ловците на сенки те се опитали да пленят небесния огън в оръжие, нещо, което да използват срещу демоните. Така и не успели обаче и в крайна сметка серафимските ками се превърнали в предпочитаните им оръжия. И ето че сега Мълчаливите братя отново се бяха отказали. Огънят на Славния се спотайваше като змия във вените на Джейс и най-доброто, на което той можеше да се надява, бе да го държи под контрол, така че да не бъде унищожен от него.

Изведнъж се разнесе звучното пиукане от получено съобщение — Изабел отново беше включила телефона си.

— Мама иска да се върнем в Института още сега. Имало някаква среща и трябвало да присъстваме. — Изабел се изправи и изтупа пръстта от дрехата си. — Бих те поканила с нас — каза тя на Саймън, — но нали се сещаш — забранено ти е, защото си нежив и така нататък.

— Не съм забравил. — Саймън също се изправи.

Клеъри скочи на крака и подаде ръка на Джейс, който я улови и стана.

— Двамата със Саймън ще ходим да пазаруваме за Коледа — заяви тя. — И никой от вас не може да дойде, защото ще ви купуваме подаръци.

Алек изглеждаше ужасен.

— Господи! Значи ли това, че и аз трябва да ви подаря нещо?

Клеъри поклати глава.

— Ловците на сенки не… празнуват ли Коледа?

Мисълта й изведнъж се върна към онази доста смущаваща вечеря за Деня на благодарността у Люк, когато Джейс, помолен да нареже пуйката, се беше нахвърлил отгоре й с меч, докато от нея не бе останало друго освен пуешки люспи.

— Разменяме си подаръци, почитаме смяната на сезоните — отвърна Изабел. — Някога имаше зимно честване на Ангела. Ознаменуваше деня, в който Реликвите на смъртните били дадени на Джонатан Ловеца на сенки. Мисля обаче, че на ловците на сенки им писнало вечно да бъдат оставяни настрани от празненствата на мунданите, затова в много от Институтите вече има коледни тържества. Това в Лондон е прочуто. — Тя сви рамене. — Но… не мисля, че тази година ще го направим.

— О. — Клеъри се почувства отвратително. Разбира се, че не им беше до празненства, след като бяха изгубили Макс. — Е, нека поне ви вземем подаръци. Не е нужно да има тържество или нещо такова.

— Именно. — Саймън вдигна ръце във въздуха. — Аз съм принуден да купя подаръци за Ханука. Еврейският закон го повелява. Богът на евреите е гневлив бог. И страшно държи на подаръците.

Клеъри му се усмихна. Напоследък му беше все по-лесно да изрича думата „бог“.

Джейс въздъхна и целуна Клеъри за довиждане — мимолетен допир на устните му до слепоочието й, ала дори това я накара да потрепери. Да не е в състояние да го докосне, нито да го целуне истински, започваше да я изкарва от кожата й. Беше го уверила, че то никога няма да има значение, че ще го обича дори ако никога вече не може да го докосне, и все пак мразеше това положение; ненавиждаше колко й липсва утехата, която й вдъхваше начинът, по който двамата открай време си пасваха физически.

— Ще се видим по-късно — каза той. — Аз ще се прибера с Алеки Изи…

— Не, няма — заяви неочаквано Изабел. — Ти счупи телефона на Алек. Вярно, от седмици всички си мечтаехме да го направим…

— Изабел! — възмути се Алек.

— Факт е обаче, че той е твоят парабатай, а ти си единственият, който все още не е отишъл да се види с Магнус. Върви да поговориш с него.

— И какво да му кажа? Невъзможно е да уговориш някого да не къса с теб… Или пък не е — побърза да добави, виждайки изражението на Алек. — Кой знае! Нищо не пречи да опитам.

— Благодаря. — Алек го потупа по рамото. — Чувал съм, че можеш да бъдеш и очарователен, когато поискаш.

— И аз така съм чувал — каза Джейс и се затича лекичко назад.

Дори това правеше с изящество, мрачно си помисли Клеъри. И изглеждаше секси. И то много. Тя вдигна ръка и му помаха вяло.

— До после.

Ако дотогава не съм умряла от безсилно раздразнение.

Семейство Фрей никога не бяха почитали особено религиозните традиции, ала Клеъри обожаваше Пето Авеню по Коледа. Във въздуха се носеше сладкият дъх на печени кестени, а витрините блещукаха в сребристо и синьо, червено и зелено. Тази година на уличните лампи бяха окачени големи кристални снежинки, които пръскаха златни искри под лъчите на зимното слънце. Да не говорим пък за елхата в центъра „Рокфелер“. Сянката й падна върху тях, когато двамата със Саймън се облегнаха на портата на зимната пързалка и загледаха как ту един, ту друг турист тупва, докато се опитва да се пързаля по леда.

Клеъри стискаше чаша горещ шоколад в ръцете си и топлината му се разливаше по тялото й. Чувстваше се почти нормално — да се разходи със Саймън по Пето Авеню, за да разгледат витрините и да видят коледната елха, беше тяхна зимна традиция, откакто се помнеше.

— Точно както някога, нали? — подхвърли той, сякаш прочел мислите й, докато облягаше брадичка върху сгънатите си ръце.

Клеъри го погледна. Носеше черно палто и шал, които подчертаваха бледността на кожата му. Под очите му имаше сенки — признак, че скоро не беше пил кръв. Изглеждаше точно такъв, какъвто беше — гладен, уморен вампир.

Е — помисли си тя. — Почти като някога.

— Има повече хора, за които да купуваме подаръци — каза на глас. — Да не говорим пък за травмиращия въпрос „какво да му купя за първата Коледа, след като тръгнахме заедно?“.

— Какво да подариш на един ловец на сенки, който си има всичко — ухили се Саймън.

— Джейс най-вече харесва оръжията. Обича и книгите, но в Института си имат огромна библиотека. Харесва класическа музика… — Лицето й светна. Саймън беше музикант. Въпреки че групата му беше ужасна и непрекъснато си променяше името (в момента се казваха „Смъртоносно суфле“), той все пак имаше музикална подготовка. — Какво би подарил на някого, който обича да свири на пиано?

— Пиано.

— Саймън.

— Един адски голям метроном, който може да се използва и като оръжие?

Клеъри въздъхна отчаяно.

— Партитури. Рахманинов не е от лесните, но пък той обича предизвикателствата.

— Добра идея. Ще видя дали наоколо няма музикален магазин. — Клеъри допи шоколада си, изхвърли чашата в близкото кошче и извади телефона си. — Ами ти? Какво ще подариш на Изабел?

— Нямам абсолютно никаква представа — отвърна Саймън.

Двамата поеха към Пето Авеню, претъпкано с постоянен поток от пешеходци, които зяпаха витрините.

— О, хайде де, Изабел е лесна.

— Ей, не забравяй, че говориш за гаджето ми. — Саймън сбърчи вежди. — Поне така мисля. Не съм сигурен. Не сме го обсъждали. Връзката ни, имам предвид.

— Определено е време за ИВ, Саймън.

— Какво?

— Да изясните връзката си. Каква е, накъде отива. Дали сте гаджета, или просто се забавлявате? Кога ще каже на родителите си? Може ли да се срещате с други?

Саймън пребледня.

— Какво? Ама сериозно ли?

— Напълно. А междувременно — парфюм! — Клеъри го сграбчи за гърба на палтото и го издърпа в един магазин за козметика. Отвътре той беше огромен, пълен с дълги редици проблясващи шишенца. — При това — нещо необичайно — добави тя и се отправи към отдела за парфюми. — Изабел няма да иска да мирише като всички останали. Ще иска да мирише на смокини или ветивер, или…

— Смокини? Смокините имат миризма? — Саймън изглеждаше ужасен и Клеъри тъкмо щеше да избухне в смях, когато телефонът й избръмча. Беше майка й.

Къде си?

Клеъри извъртя очи и отговори на съобщението. Джослин все още се притесняваше при мисълта, че Клеъри е с Джейс. Въпреки че, както й беше изтъкнала Клеъри, той вероятно беше най-безопасното гадже на света, защото му беше забранено (1) да се ядоса, (2) да опита нещо сексуално и (3) да направи каквото и да било, което би могло да предизвика приток на адреналин.

От друга страна, неотдавна той беше обладан от зла сила; Клеъри и майка й с очите си го бяха видели как оставя Себастиан да заплашва Люк, без да се опита да му попречи. Клеъри все още не беше говорила за всичко, което беше видяла в апартамента, който беше делила с Джейс и Себастиан за известно време, истинска смесица от сън и кошмар. Не беше казала на майка си, че Джейс е убил някого — имаше неща, за които Джослин нямаше нужда да узнава; неща, за които дори Клеъри предпочиташе да не мисли.

— Тук има толкова неща, които страшно биха харесали на Магнус — каза Саймън, вземайки стъклено шишенце с брокат за тяло, плуващ в някаква мазнина. — Има ли някакво правило, което забранява да купуваш подаръци на онзи, който е скъсал с твой приятел?

— Предполагам, че зависи. С Магнус ли беше по-близък, или с Алек?

— Алек ми помни името — отвърна Саймън и върна шишенцето на мястото му. — Освен това се чувствам гадно заради него. Разбирам защо Магнус го направи, но Алек е направо съсипан. Според мен, ако някой те обича, би трябвало да ти прости, ако наистина се разкайваш.

— Мисля, че зависи от това, какво си направил — каза Клеъри. — Нямам предвид Алек… а по принцип. Сигурна съм, че Изабел би ти простила всичко — побърза да добави тя.

Саймън не изглеждаше особено убеден.

— Не мърдай — заяви тя, размахвайки едно шишенце до главата му. — След три минути ще помириша врата ти.

— Дръж ме, ще падна! Доста време ти отне, докато направиш първата крачка, Фрей, не може да ти се отрече.

Клеъри не си даде труда да му отговори с някое остроумие — все още мислеше за това, което Саймън беше казал за прощаването… както и за още някого, чиито очи и глас изплуваха в съзнанието й. Себастиан, седнал на една маса срещу нея в Париж. „Мислиш ли, че можеш да ми простиш? Искам да кажа, смяташ ли, че някой като мен заслужава прошка?“

— Има неща, които никога не може да бъдат простени — каза тя. — Никога няма да простя на Себастиан.

— Ти не го обичаш.

— Не, но той ми е брат. Ако нещата бяха различни…

Само че не са. Клеъри изостави тази мисъл и се приведе напред, за да подуши.

— Миришеш на смокини и кайсии.

— Наистина ли смяташ, че Изабел ще иска да мирише на сушени плодове?

— Може би не. — Клеъри взе друго шишенце. — Е, какво ще правиш?

— Кога?

Клеъри, която тъкмо се бе зачудила каква е разликата между тубероза и обикновена роза, вдигна глава и видя, че Саймън я гледа недоумяващо.

— Е, не можеш да живееш с Джордан до безкрай, нали така? — обясни тя. — Има колеж…

— Ти няма да ходиш в колеж.

— Не, но аз съм ловец на сенки. Ние продължаваме да се учим и след като навършим осемнайсет, пращат ни в други Институти… това е нашият колеж.

— Не ми харесва мисълта да заминеш. — Саймън пъхна ръце в джобовете на палтото си. — Освен това не мога да отида в колеж. Майка ми няма да седне да плаща за обучението ми, а не е, като да мога да взема студентски заем. В очите на закона аз съм мъртъв. Пък и колко дълго ще отнеме на останалите да забележат, че те остаряват, а аз — не? Не знам дали ти е направило впечатление, но на шестнайсет години човек обикновено не изглежда като завършващ колеж.

Клеъри остави шишенцето.

— Саймън…

— Може би трябва да купя нещо на майка ми — горчиво рече той. — Какво най-добре казва „благодаря, задето ме изхвърли от къщи и се преструваш, че съм мъртъв“?

— Орхидеи?

Ала шеговитото настроение на Саймън се беше изпарило.

— Май все пак не е както някога — каза той. — Някога бих ти купил моливи, пособия за рисуване, само че ти вече не рисуваш, нали така? Освен със стилито си.

— Може би трябва да поговориш с Рафаел — предложи Клеъри.

— Рафаел?

— Той знае как живеят вампирите. Как откриват своето място в света, как изкарват пари, как си намират жилище… той знае всичко това. Би могъл да помогне.

— Би могъл, но няма да го направи. — Саймън се намръщи. — Не съм чувал нищо от дюморската шайка, откакто Морийн зае мястото на Камила. Знам, че Рафаел е втори в йерархията. Сигурен съм, че според тях все още нося Знака на Каин, иначе досега да са изпратили някой да се разправи с мен. Въпрос на време е.

— Не. Ясно им е, че не бива и с пръст да те докоснат. Това би означавало война с Клейва. Институтът беше пределно ясен. Ти си защитен.

— Клеъри — каза Саймън. — Никой от нас не е защитен.

Преди да успее да му отговори, Клеъри чу някой да я вика по име; озадачена, тя се обърна и видя майка си да си проправя път през тълпата купувачи. През прозореца забеляза Люк, който чакаше на тротоара отвън и с бархетната си риза изглеждаше някак не на място сред стилно облечените нюйоркчани.

Измъкнала се най-сетне от тълпата, Джослин дойде при тях и прегърна Клеъри, която погледна объркано Саймън над рамото й. Той сви рамене. Най-после Джослин я пусна и отстъпи назад.

— Толкова се тревожех, че ти се е случило нещо.

— В Сефора[1]? — каза Клеъри.

Джослин сбърчи чело.

— Не си ли чула? Мислех, че Джейс вече ти е изпратил съобщение.

Клеъри усети как по вените й се разлива студ, сякаш беше изпила ледена вода.

— Не. Аз… Какво става?

— Съжалявам, Саймън — каза Джослин. — Но двете с Клеъри трябва да отидем в Института още сега.

Почти нищо не се беше променило в апартамента на Магнус, откакто Джейс беше идвал за последен път. Същото неголямо преддверие и една-единствена жълта крушка. Джейс използва руна за отваряне, за да мине през входната врата, изкачи стълбите, като вземаше по две стъпала наведнъж, и натисна звънеца на Магнус. По-добре така, отколкото друга руна за отваряне. В края на краищата Магнус като нищо играеше видео игри гол или правеше… бог знае какво. Кой ли имаше представа какви ги вършат магьосниците в свободното си време.

Джейс отново позвъни, този път — по-продължително. Още две дълги позвънявания и Магнус най-сетне отвори рязко вратата със свирепо изражение. Носеше черен копринен халат, наметнат върху бяла риза и панталони от туид. Беше бос, тъмната му коса беше разчорлена, а по лицето му стърчеше набола брада.

— Какво търсиш тук?

— Леле-мале — каза Джейс. — Колко негостоприемно.

— Защото не си добре дошъл.

Джейс повдигна вежди.

— Мислех, че сме приятели.

— Не. Ти си приятел на Алек. Алек ми беше гадже, така че трябваше да те търпя. А сега той не ми е гадже и вече не се налага да те търпя. Не че който и да било от вас го разбира. Ти трябва да си… чакай да видя… четвъртият, който идва да ми досажда. — Магнус се зае да брои на дългите си пръсти. — Клеъри. Изабел. Саймън…

— Саймън е идвал?

— Изглеждаш учуден?

— Не мислех, че толкова много държи на връзката ти с Алек.

— Аз нямам връзка с Алек — отсече Магнус, ала Джейс вече беше минал покрай него и стоеше в дневната му, оглеждайки се любопитно наоколо.

Едно от нещата, които открай време харесваше в апартамента на Магнус, бе, че той рядко изглеждаше по един същи начин два пъти. Понякога беше просторен, модерно обзаведен тавански апартамент. Понякога изглеждаше като френски бордей или викторианска пушалня за опиум, или пък вътрешността на космически кораб. Точно сега обаче мястото беше разхвърляно и мрачно. Масата беше отрупана с кутии от китайска храна. Председателя Мяу лежеше върху килимчето, изпружил и четирите си крака пред себе си, като умряла сърна.

— Мирише на разбито сърце — подхвърли Джейс.

— От китайската храна е. — Магнус се тръшна на дивана и опъна дългите си крака. — Е, давай. Кажи си това, което си дошъл да ми кажеш.

— Мисля, че отново трябва да се събереш с Алек.

Магнус извъртя очи към тавана.

— И защо?

— Защото той е нещастен. И съжалява. За онова, което е сторил. Никога вече няма да го направи.

— О, значи, няма отново да се среща зад гърба ми с една от бившите ми и да крои планове как да съкрати живота ми? Колко благородно от негова страна.

— Магнус…

— Освен това Камила е мъртва. Няма как отново да го направи.

— Знаеш какво имам предвид — не отстъпваше Джейс. — Повече няма да те лъже или да крие неща от теб, или каквото и да е това, заради което си разстроен всъщност. — Той се тръшна в едно кожено кресло и повдигна вежди. — Е?

Магнус се обърна на една страна.

— Какво те е грижа дали Алек е нещастен?

— Какво ме е грижа? — повтори Джейс толкова силно, че Председателя Мяу подскочи, сякаш беше ударен от ток. — Естествено, че ме е грижа за Алек. Той е най-добрият ми приятел, моят парабатай. И е нещастен. Също като теб, както изглежда. Навсякъде се въргалят кутии от храна за вкъщи, не си направил нищо, за да постегнеш мястото, котаракът ти изглежда умрял…

— Не е умрял.

— Грижа ме е за Алек. — Джейс прикова нетрепващ поглед в Магнус. — Грижа ме е за него повече, отколкото за мен самия.

— Понякога не ти ли се струва — замислено каза Магнус и излющи малко парченце лак от нокътя си, — че цялата тази парабатайска история е направо жестока? Можеш да избереш своя парабатай, но след това не можеш да отмениш избора си? Дори ако той се обърне против теб. Погледни само Люк и Валънтайн. И макар че в някои отношения парабатаят е най-близкият ти човек в целия свят, не можеш да се влюбиш в него. А ако той умре, умира и част от теб.

— Откъде знаеш толкова много за парабатаите?

— Знам много за ловците на сенки. — Магнус потупа дивана до себе си и Председателя скочи върху възглавниците и се отърка в него. Дългите пръсти на магьосника се заровиха в козината на котарака. — И то от доста отдавна. Странни създания сте вие. Крехко благородство и човечност, от една страна, а от друга — безразсъдният огън на ангелите. — Той погледна за миг към Джейс. — Особено ти, Херондейл, защото във вените си носиш огъня на Ангелите.

— И преди си бил приятел с ловци на сенки?

— Приятел — повтори Магнус. — Какво всъщност означава това?

— Щеше да знаеш, ако имаше такъв. Е, имаш ли? Имаш ли приятели? Искам да кажа, освен хората, които идват на купоните ти. Повечето хора се боят от теб или ти дължат нещо, или пък някога си спал с тях, ала приятели… не мисля, че съм забелязал да имаш много от тях.

— Е, това е нещо ново — заяви Магнус. — Досега никой от останалите ти приятелчета не беше опитал с обиди.

— Има ли ефект?

— Ако имаш предвид дали изведнъж чувствам неудържим порив отново да се събера с Алек, отговорът е „не“. Страшно ми се дояде пица, но то може и да няма нищо общо.

— Алек каза, че ще постъпиш точно така — рече Джейс. — Че ще отклониш всеки въпрос, отнасящ се до теб, с шега.

Магнус присви очи.

— И аз съм единственият, който го прави?

— Именно — отвърна Джейс. — Послушай някой, който знае за какво става дума. Ненавиждаш да говориш за себе си и предпочиташ хората да са ти сърдити, отколкото да те съжаляват. На колко години си, Магнус? Истината.

Магнус не отговори.

— Как се казваха родителите ти? Как е името на баща ти?

Магнус го гледаше свирепо със златистозелените си очи.

— Ако исках да лежа на диван и да се жалвам на някого за родителите си, щях да си наема психиатър.

— А! Само че моите услуги са безплатни.

— И аз така съм чувал.

Джейс се ухили и се плъзна надолу в креслото си. Върху отоманката имаше възглавница с десен на британското знаме. Той я взе и я сложи зад главата си.

— Нямам къде да ходя. Мога да си седя тук цял ден.

— Страхотно — каза Магнус. — Аз пък смятам да подремна.

И той посегна към едно смачкано одеяло, което се търкаляше на пода, в същия миг, в който телефонът на Джейс иззвъня. Замръзнал с протегната ръка, Магнус загледа как Джейс вади апарата от джоба си и го отваря.

Беше Изабел.

— Джейс?

— Да. У Магнус съм. Май постигам известен напредък. Какво става?

— Прибери се. — Джейс се изправи в креслото толкова рязко, че възглавницата тупна на пода. Гласът на Изабел беше ужасно напрегнат; той съвсем ясно долавяше остротата в него, като нотите на лошо акордирано пиано. — В Института. Веднага, Джейс.

— Какво има? — попита той. — Какво се е случило?

Видя, че и Магнус се изправи, а одеялото падна на земята.

— Себастиан — отвърна Изабел.

Джейс затвори очи и в ума му изникна образът на златна кръв и бели пера, разпилени по мраморен под. Спомни си апартамента и ножа в ръката си; светът беше в краката му, а пръстите на Себастиан — около китката му, и бездънните черни очи го гледаха с мрачно веселие. Ушите му запищяха.

— Какво има? — Гласът на Магнус се вряза в мислите на Джейс и едва тогава той си даде сметка, че вече е на прага, а телефонът е прибран обратно в джоба му. Обърна се и зад себе си видя Магнус с обтегнато лице. — Алек ли е? Той добре ли е?

— Какво те е грижа? — каза Джейс и Магнус потръпна.

Джейс бе сигурен, че никога преди не бе виждал Магнус да потръпва. И това беше единствената причина да не затръшне вратата зад гърба си.

В преддверието на Института висяха десетки непознати палта и якета. Клеъри почувства напрежението в раменете си, докато разкопчаваше вълненото си палто и го окачваше на стената.

— И Мерис не каза за какво става дума? — Гласът й беше изтънял от тревога.

Джослин, която вече беше развила дългия си сив шал, почти не погледна към Люк, който го взе, за да го закачи на стената. Зелените й очи се стрелкаха из помещението — към вратата на асансьора, към сводестия таван над главите им, към избелелите стенописи, изобразяващи хора и ангели.

Люк поклати глава.

— Каза само, че е било извършено нападение над Клейва и да дойдем тук възможно най-бързо.

— Именно това второто ме тревожи. — Джослин нави косата си на тила и я закрепи с пръсти. — От години не съм стъпвала в Институт. Защо искат да присъствам?

Люк стисна лекичко рамото й, за да й вдъхне увереност. Клеъри знаеше от какво се бои майка й, от какво се боят всички те. Единствената причина Клейвът да изисква присъствието й бе, ако имаше новини за сина й.

— Мерис каза, че ще бъдат в библиотеката — каза Джослин и Клеъри първа се отправи натам.

Чуваше как Люк и майка й си говорят зад гърба й, долавяше и меките им стъпки, тези на Люк — по-бавни, отколкото преди. Все още не се бе съвзел напълно от нараняването, което едва не му бе струвало живота през ноември.

Знаеш защо си тук, нали? — прошепна тих глас в главата й. Клеъри знаеше, че него го няма, но това не помогна. Не беше виждала брат си от деня на битката, ала винаги го носеше в едно ъгълче на ума си; натрапчив, неканен призрак. — Заради мен. Винаги си знаела, че не съм се махнал завинаги. Казах ти какво ще се случи. Написах го, та да го прочетеш. Erchomai. Аз идвам.

Ето че бяха стигнали до библиотеката. Вратата беше полуотворена и отвътре долитаха гласове. Джослин поспря за миг с напрегнато лице.

Клеъри сложи ръка на бравата.

— Готови ли сте?

Едва сега забеляза с какво е облечена майка й — черни дънки, поло и ботуши. Сякаш инстинктивно беше избрала най-близкото до бойно облекло, с което разполагаше.

Джослин й кимна.

Някой беше избутал назад мебелите в библиотеката, освобождавайки голямо пространство в средата на стаята, точно където беше мозайката с Ангела. Сега там беше поставена солидна маса (голям мраморен блок, закрепен върху два коленичили каменни ангела) и около нея бяха насядали нюйоркските нефилими. Някои, като Кадир и Мерис, Клеъри познаваше по име, други бяха просто познати лица. Мерис стоеше права и изреждаше имена, отмятайки на пръсти.

— Берлин — няма оцелели. Банкок — няма оцелели. Москва — няма оцелели. Лос Анджелис…

— Лос Анджелис? — обади се Джослин. — Там бяха семейство Блекторн. Нима са…

Мерис се сепна, сякаш не беше забелязала появата на Джослин. Сините й очи се плъзнаха по Люк и Клеъри. Имаше измъчен, уморен вид; косата й беше изопната назад, върху ръкава на ушитото й по мярка палто имаше петно — червено вино или кръв?

— Има оцелели — продължи тя. — Деца. Сега са в Идрис.

— Хелън — каза Алек и Клеъри си спомни момичето, което се би заедно с тях против Себастиан в Бурен. Спомни си я в нефа на Института заедно с тъмнокосо момче, вкопчено в ръката й. „Брат ми Джулиън.“

— Приятелката на Ейлийн — откъсна се неволно от устните й и тя видя как всички от Клейва я погледнаха със зле прикрита враждебност. Винаги правеха така, сякаш заради това, което тя представляваше, им беше почти невъзможно да видят нея самата. Дъщерята на Валънтайн. — Тя добре ли е?

— В Идрис е, заедно с Ейлийн. По-малките й братя и сестри са оцелели, но май е имало проблем с най-големия — Марк.

— Проблем? — повтори Люк. — Какво точно става, Мерис?

— Не мисля, че ще научим цялата история, докато не отидем в Идрис — отвърна Мерис, поглаждайки бездруго гладката си коса. — Но е имало нападения — няколко, в продължение на две нощи, над шест Института. Все още не сме сигурни как са успели да проникнат в тях, но знаем…

— Себастиан — каза Джослин. Беше напъхала ръце дълбоко в джобовете на черния си панталон, ала Клеъри подозираше, че ако не беше, всички щяха да видят, че ги е свила в юмруци. — Давай по същество, Мерис. Синът ми. Нямаше да ме повикаш тук, ако той не беше отговорен. Нали? — Джослин срещна очите на Мерис и Клеъри се зачуди какво ли е било по времето, когато и двете са били в Кръга и от търканията между острите им характери са прехвърчали искри.

Преди Мерис да успее да отговори, вратата се отвори и в стаята влезе Джейс. Беше зачервен от студа, гологлав, с разрешена от вятъра руса коса. Не носеше ръкавици и голите му ръце, белязани от знаци, стари и нови, също бяха почервенели от студа. Той се усмихна за миг на Клеъри и се настани на един стол до стената.

Както обикновено, Люк се намеси, за да успокои положението.

— Мерис? Себастиан ли е отговорен?

Мерис си пое дълбоко дъх.

— Да. Да, той е бил. С него е имало и тъмни нефилими.

— Разбира се, че е Себастиан — обади се Изабел. До този миг тя се взираше в масата, ала сега вдигна глава. Лицето й се бе превърнало в маска от омраза и ярост. — Каза, че идва, и ето че дойде.

Мерис въздъхна.

— Смятахме, че ще нападне Идрис. Това сочеха всички събрани сведения. Идрис, не Институтите.

— Значи, е направил каквото не сте очаквали — каза Джейс. — Той винаги прави онова, което не очаквате. Може би Клейвът трябва да започне да се готви за него. — Джейс понижи глас. — Казах ви. Казах ви, че ще иска още войници.

— Джейс — заяви Мерис. — Изобщо не помагаш.

— Не се и опитвах.

— Аз бих предположил, че ще нападне първо тук — обади се Алек. — С оглед на това, което Джейс каза преди малко и което е вярно — всички, които обича или мрази, са тук.

— Той не обича никого — сопна се Джослин.

— Мамо, престани. — Сърцето на Клеъри се блъскаше в гърдите й, но едновременно с това тя изпитваше странно облекчение. Цялото очакване Себастиан да се появи и ето че той най-сетне беше тук. С чакането беше свършено и войната вече можеше да започне. — Е, какво ще направим? Ще укрепим Института? Ще се скрием?

— Нека да отгатна. — От гласа на Джейс капеше сарказъм. — Клейвът е свикал Съвет. Още едно заседание.

— Клейвът постанови незабавна евакуация. — Думите на Мерис накараха всички, дори Джейс, да замълчат. — Всички Институти трябва да бъдат опразнени, всички нефилими — да се върнат в Аликанте. От утре магическите бариери около Идрис ще бъдат удвоени. Никой няма да може нито да излезе, нито да влезе.

Изабел преглътна.

— Кога трябва да напуснем Ню Йорк?

Мерис изпъна рамене; част от властното й излъчване се беше завърнало, устните й бяха свити в тънка черта, челюстта й — решително стисната.

— Вървете да си съберете багажа — заяви тя. — Тръгваме тази вечер.

[1] Световноизвестна френска козметична марка и верига магазини. — Б.пр. ↑

2

ДА ПАДНЕМ ИЛИ УСТОИМ

Събуждането беше, като да се скочи в леденостудена вода. Тя се изправи, изтръгната от съня, и от устните й се откъсна вик:

— Джулс! Джулс!

Нещо се раздвижи в мрака, една ръка легна на рамото й и внезапна светлина блесна в очите й. Ема ахна и рязко се отдръпна назад. Установи, че се намира в легло — зад гърба й бяха натрупани възглавници, влажни от пот чаршафи се бяха усукали около тялото й. Тя примига няколко пъти, мъчейки се да прогони мрака от очите си и да се фокусира.

Хелън Блекторн се беше привела над нея; синьо-зелените й очи бяха разтревожени, в ръката си държеше магическа светлина. Намираха се в стая с островръх двукрилен покрив, досущ като къщурка, излязла от приказките. В средата на стаята имаше голямо дървено легло с балдахин, а в сенките зад Хелън Ема зърна и други мебели — масивен, квадратен гардероб, дълъг диван, маса с разхлопани крака.

— К-къде съм? — ахна Ема.

— Идрис — отвърна Хелън и я потупа успокоително по ръката. — Успя да се добереш до Идрис, Ема. Намираме се на тавана в къщата на семейство Пенхалоу.

— Р-родителите ми — зъбите на Ема тракаха. — Къде са родителите ми?

— Ти мина през Портала с Джулиън — меко каза Хелън, избягвайки да отговори на въпроса й. — Незнайно как, всички успяхте да преминете… това си е истинско чудо. Клейвът отвори Портала, но пътуването през него е тежко. Дру се появи, стискайки Тави, а близнаците, разбира се, излязоха заедно. А после, когато почти бяхме изгубили надежда, вие двамата. Ти беше в безсъзнание, Ем. — Хелън приглади косата й назад. — Толкова се тревожехме. Да беше видяла Джулс…

— Какво става? — Ема се отдръпна от докосването на Хелън — не защото не я харесваше, а защото сърцето й се блъскаше в гърдите. — Ами Марк и господин Блекторн…

Хелън се поколеба.

— През последните няколко дни Себастиан Моргенстърн е нападнал шест Института. Избил е всички в тях или ги е… превърнал. Може да използва Бокала на смъртните, така че ловците на сенки… вече да не бъдат себе си.

— Видях как го направи — прошепна Ема. — С Катерина. Преобрази и баща ви. Щяха да го сторят и с Марк, но Себастиан каза, че не го иска, защото имал елфическа кръв.

Хелън потръпна.

— Имаме причини да вярваме, че Марк все още е жив — рече тя. — Успяха да го проследят до точка, откъдето изчезва, ала руните говорят, че не е мъртъв. Възможно е Себастиан да го държи като заложник.

— Ами моите… моите родители? — повтори Ема с още по-пресъхнало гърло — знаеше какво означава това, че Хелън не й беше отговорила първия път. — Къде са? Не бяха в Института, така че Себастиан не може да им е сторил зло.

— Ем… — Хелън изпусна дъха си. Изглеждаше много по-млада, почти толкова, колкото Джулс. — Себастиан не напада само Институти; той убива или взема нефилими от домовете им. Родителите ти… Клейвът се опита да ги проследи, но не можа. Тази сутрин океанът изхвърли телата им на плажа в Марина дел Рей. Клейвът не знае какво точно се е случило, но…

Гласът на Хелън заглъхна в низ от нищо незначещи думи, като „идентифицирани с положителност“, „белези и наранявания по телата“ и „никакви доказателства“. Неща като „във водата с часове“ и „никакъв начин телата да бъдат транспортирани“ както и „ще бъдат извършени всички погребални ритуали, ще бъдат изгорени на плажа, както са поискали и двамата, нали разбираш…“

Ема изпищя. В началото беше писък без думи, който се извисяваше все по-високо и по-високо; писък, който раздра гърлото й и изпълни устата й с металически вкус. Беше писъкът на загуба, толкова огромна, че за нея нямаше думи. Безсловесният писък от това, да видиш как изтръгват завинаги небето над главата ти и въздуха от дробовете ти. Тя пищеше и пищеше, и дереше дюшека с пръсти, докато не го проби, и ето че под ноктите й имаше пух и кръв, а Хелън ридаеше и се мъчеше да я прегърне, повтаряйки:

— Ема, Ема, моля те, Ема, моля те.

А после в стаята се разля още светлина. Някой беше запалил един от фенерите и Ема чу мек, познат глас, изпълнен с настойчивост, да изрича името й; Хелън я пусна и ето го Джулс — приведен над леглото, той й подаваше нещо, което хвърляше златни искри в новата ярка светлина.

Беше Кортана. Изваден от ножницата си, мечът лежеше като дар върху дланите му. Ема мислеше, че още пищи, ала въпреки това го пое и думите, проблясващи върху острието, опариха очите й: „Аз съм Кортана, от същата стомана и закалка като Жоайоз и Дюрендал“.

В главата й отекна гласът на баща й: „Родът Карстерс по-коления наред се бие с този меч. Надписът ни напомня, че ловците на сенки са оръжията на Ангела. Закалят ли ни в огън — ставаме по-силни. Когато страдаме, оцеляваме“.

Ема се задави, потисна писъците в гърлото си, заглуши ги. Точно това беше имал предвид баща й — също като Кортана, в нейните вени имаше стомана и тя беше родена, за да бъде силна. Дори ако родителите й вече ги нямаше, за да го видят, тя щеше да бъде силна заради тях.

Ема прегърна меча и го притисна до гърдите си. Сякаш от много далеч чу как Хелън възкликна и я видя да посяга към нея, ала Джулиън, Джулиън, който винаги знаеше от какво се нуждае Ема, дръпна ръката на сестра си назад. Пръстите на Ема бяха обвити около острието и по ръцете й капеше кръв, кръв капеше и по гърдите й, защото върхът на меча беше порязал ключицата й. Ема не усещаше нищо. Поклащаше се напред-назад, стиснала меча така, сякаш той беше единственото нещо, което някога бе обичала, и оставяше кръвта й да се излива вместо сълзи.

На Саймън му беше трудно да се отърси от усещането за дежавю.

И преди беше изживявал същото — стоеше пред Института и гледаше как семейство Лайтууд минават през проблясващия Портал. Само че тогава, преди той някога да е носил Знака на Каин, Порталът беше отворен от Магнус, а сега за него отговаряше синьокожа магьосница, на име Катарина Лос. Предишния път го бяха повикали, защото Джейс искаше да говори с него за Клеъри, преди да мине в друга страна.

Този път Клеъри щеше да изчезне заедно с тях.

Саймън почувства ръката й върху своята, пръстите й — обвити леко около китката му. Почти всички ловци на сенки от Ню Йорк бяха излезли от Института и бяха преминали през блещукащия Портал. Като отговарящи за Института, семейство Лайтууд щяха да са последни. Саймън беше тук още от здрачаване, когато ивици червено небе гаснеха зад сградите, осейващи небето на Ню Йорк, а сега магическа светлина огряваше сцената пред него и караше различни дребни подробности да се открояват: камшикът на Изабел, искрата, изскочила от семейния пръстен на Алек, когато той махна с ръка, отблясъците, хвърляни от бледата коса на Джейс.

— Изглежда различно — каза Саймън.

Клеъри го погледна. Също като останалите ловци на сенки и тя беше облечена в нещо, което Саймън би могъл да опише единствено като плащ. Това като че ли беше дрехата, с която всички ходеха, щом настъпеше зима — изработена от тежка, подобна на кадифе материя и пристегната на гърдите. Зачуди се откъде ли я имаше Клеъри. Може би им ги раздаваха.

— Кое?

— Порталът — отвърна той. — Изглежда различно от онзи път, когато Магнус го направи. По-… син.

— Може би те всички си имат свой собствен стил.

Саймън погледна към Катарина. Тя излъчваше чевръста ефикасност, като болнична сестра или учителка в детска градина. Определено не приличаше на Магнус.

— Как е Изи?

— Разтревожена, според мен. Всички са разтревожени.

Възцари се кратко мълчание. Клеъри изпусна дъха си и той образува бяло облаче в зимния въздух.

— Не ми харесва, че си тръгваш — каза Саймън в същия миг, в който Клеъри рече:

— Не ми харесва, че си тръгвам и те оставям тук.

— С мен всичко ще е наред — отвърна Саймън. — Нали Джордан се грижи за мен. — И наистина, Джордан също беше тук, седнал със зорък вид на стената, която се издигаше около Института. — Пък и вече две седмици никой не се е опитал да ме убие.

— Не е смешно — намръщи се Клеъри.

Проблемът, помисли си Саймън, беше, че е трудно да убедиш някого, че всичко с теб ще е наред, когато си дневен вампир. Някои вампири може би биха искали Саймън в своя лагер, жадни да се възползват от необикновените му сили. Камила бе опитала да го привлече на своя страна и нищо чудно и други да го стореха.

— Почти съм сигурен, че Морийн все още се надява да се домогне до мен — каза Саймън. Морийн оглавяваше нюйоркския вампирски клан и си въобразяваше, че е влюбена в Саймън. Което не би било чак толкова неловко, ако тя не беше на тринайсет години. — Знам, че Клейвът предупреди никой да не ме докосва, но…

— О, Морийн определено иска да те докосне — подхвърли Клеъри с коса усмивка. — И то как.

— Млъквай, Фрей.

— Джордан ще я държи далеч от теб.

Саймън погледна замислено пред себе си. Опитваше се да не зяпа Изабел, която го беше поздравила само с едно кратко помахване, когато той се появи. Сега помагаше на майка си, а черната й коса се развяваше на вятъра.

— Можеш просто да отидеш при нея и да поговорите — подхвърли Клеъри. — Вместо само да я зяпаш като някакъв идиот.

— Не зяпам като идиот. Гледам незабелязано.

— Аз забелязах — изтъкна Клеъри. — Виж, нали я знаеш каква е Изабел. Разстрои ли се, се затваря в себе си. Отказва да говори с друг, освен с Джейс и Алек, защото няма доверие на почти никого. Но ако ще бъдете гаджета, ще трябва да й покажеш, че си един от онези, на които може да има доверие.

— Не съм й гадже. Или поне не мисля, че съм. Поне тя никога не е използвала думата „гадже“.

Клеъри го изрита по глезена.

— Вие двамата се нуждаете от ИВ повече от всеки друг, когото съм срещала.

— Изясняване на връзка? — обади се глас зад тях и когато се обърна, Саймън видя Магнус да се извисява на фона на тъмното небе. Беше облечен много семпло — дънки и черна тениска; тъмната коса му влизаше в очите. — Виждам, че дори когато светът е на път да бъде залят от мрак и смъртна опасност, вие двамата обсъждате любовния си живот. Тийнейджъри.

— Какво правиш тук? — попита Саймън, прекалено изненадан, за да измисли някакъв остроумен отговор.

— Дойдох да се видя с Алек.

Веждите на Клеъри подскочиха.

— Какво казваше за тийнейджърите?

Магнус вдигна предупредително пръст.

— Не прекалявай, сладкишче — заяви той и като мина покрай тях, се изгуби в тълпата около Портала.

— Сладкишче? — повтори Саймън.

— Ако щеш, вярвай, но и преди ме е наричал така — отвърна Клеъри. — Саймън, виж. — Тя се обърна към него и извади ръката му от джоба на дънките. Погледна надолу и се усмихна. — Пръстенът. Страшно удобно беше, когато действаше, нали?

Саймън също погледна към кования златен пръстен с формата на листо около безименния си пръст. Някога той беше връзката му с Клеъри. Сега, когато нейният беше унищожен, той беше най-обикновен пръстен, ала Саймън го беше запазил. Знаеше, че е малко като да носиш половинка от герданите от типа „най-добри приятели завинаги“, но то беше по-силно от него. Пръстенът беше красив и все още беше символ на връзката между тях.

Клеъри стисна здраво ръката му и вдигна очи към неговите. В зелените й ириси се движеха сенки; Саймън виждаше, че се бои.

— Знам, че е само заседание на Съвета… — започна тя. — Но ще останеш в Идрис.

Само докато разберат какво се е случило с Институтите и как да ги защитим — каза Клеъри. — Тогава ще се върнем. Знам, че телефони и есемеси, и всички тези неща не действат в Идрис, но ако трябва да говориш с мен, кажи на Магнус. Той ще намери начин да ми предаде съобщение.

Саймън усети как гърлото му се свива.

— Клеъри…

— Обичам те. Ти си най-добрият ми приятел. — Тя пусна ръката му; очите й блестяха. — Не, не казвай нищо. Не искам да казваш нищо.

Клеъри се обърна и почти изтича обратно при Портала, където Джослин и Люк я чакаха с три пътнически сака в краката си. Люк погледна през двора към Саймън, лицето му беше замислено.

Ала къде беше Изабел? Тълпата от ловци на сенки беше оредяла. Джейс беше застанал до Клеъри и ръката му почиваше на рамото й; Мерис беше близо до Портала, ала Изабел, която допреди малко беше с нея…

— Саймън — разнесе се глас до рамото му и когато се обърна, той видя Изи; лицето й — бледо петно между тъмна коса и тъмен плащ, беше вдигнато към него, изражението й беше полугневно, полутъжно. — Предполагам, че това е моментът, в който си казваме довиждане.

— Окей — каза Магнус. — Искаше да говориш с мен. Говори.

Алек го погледна с широко отворени очи. Бяха свърнали зад ъгъла на църквата и стояха в малка, попарена от зимата градина, насред оголели живи плетове. Дебели увивни растения пълзяха по каменната стена и ръждясалата порта наблизо, толкова оредели от студа, че Алек виждаше мунданската улица през дупките в желязната порта. Каменната пейка недалече от тях беше покрита с лед.

— Искал съм… Какво?

Магнус го погледна мрачно, сякаш Алек беше направил нещо глупаво. Което, като се замислеше Алек, май си беше така. Нервите му дрънчаха като камбанки, разлюлени от вятъра; в стомаха му сякаш беше легнала буца. Последния път, когато видя Магнус, той си тръгваше от него, потъваше в един изоставен тунел на метрото, смаляваше се с всяка стъпка, докато накрая бе изчезнал напълно.

Aku cinta kati, беше му казал. „Обичам те“ на индонезийски.

Това беше запалило искрица надежда в гърдите на Алек, достатъчно, за да го накара да звъни на Магнус десетки пъти; достатъчно, за да го кара непрекъснато да си проверява телефона, имейла, дори прозорците в стаята си (която беше странна и празна без Магнус, сякаш изобщо не беше неговата стая!) за магически появили се бележки или съобщения.

А ето че сега Магнус стоеше пред него с разчорлената си черна коса, котешките очи и глас като тъмна меласа, с красивото лице с хладни, остри черти, които не издаваха абсолютно нищо, и Алек имаше чувството, че е глътнал лепило.

— Искаше да говориш с мен — обясни Магнус. — Предположих, че това означават всички онези телефонни обаждания. Както и причината да изпращаш глупавите си приятели в апартамента ми. Или така правиш с всички?

Алек преглътна мъчително с пресъхнало гърло и каза първото, което изникна в главата му:

— Никога ли няма да ми простиш?

— Аз… — Магнус не довърши и извърна поглед, клатейки глава. — Алек, аз вече ти простих.

— Не изглежда така. Изглеждаш сърдит.

Когато Магнус отново го погледна, изражението му беше омекнало.

— Тревожа се за теб — каза той. — Нападенията над Институтите. Току-що чух.

Алек почувства, че му се завива свят. Магнус му прощаваше; Магнус се безпокоеше за него.

— Знаеше ли, че отиваме в Идрис?

— Катарина ми каза, че е била повикана, за да отвори Портала. Досетих се — сухо обясни Магнус. — Позачудих се, че не се обади, нито изпрати съобщение, за да ми кажеш, че заминаваш.

— Ти не отговори на никое от позвъняванията и есемесите ми — отвърна Алек.

— Това не те е спирало досега.

— Всеки, рано или късно, се отказва. Освен това Джейс счупи телефона ми.

Магнус се разсмя.

— О, Александър.

— Какво? — попита Алек, искрено учуден.

— Ти си просто… Ти си толкова… Наистина искам да те целуна — довърши рязко Магнус и поклати глава. — Разбираш ли сега защо не исках да те видя.

— Но ето че си тук — каза Алек. Спомни си първия път, когато Магнус го беше целунал, облегнат на стената до апартамента му. Всичките му кости сякаш се бяха втечнили и той си беше помислил: „А, значи, такова било усещането. Сега разбирам“. — Би могъл…

— Не мога — рече Магнус. — Не се получава, не се получаваше и преди. Не може да не го виждаш и сам. — Ръцете на магьосника почиваха върху раменете на Алек; палецът му докосна шията и се плъзна по ключицата, и цялото тяло на Алек подскочи. — Не го ли виждаш?

И с тези думи го целуна. Алек се приведе напред и отвърна на целувката. Тя беше съвършено тиха. Алек чу как ботушите му изскърцаха върху заснежената земя, когато пристъпи по-близо до Магнус, който обви ръка около врата му и сложи длан на тила му; вкусът му си беше съвсем същият — едновременно сладък и горчив, и така познат. Алек отвори устни, за да простене или да издиша, или пък да вдъхне Магнус, ала беше твърде късно, защото магьосникът се откъсна рязко от него, направи крачка назад и всичко свърши.

— Какво? — Алек се чувстваше зашеметен и някак странно смален. — Магнус, какво?

— Не биваше да го правя — каза Магнус на един дъх. Очевидно беше развълнуван така, както Алек рядко го беше виждал, високите му скули бяха зачервени. — Прощавам ти, ала не мога да бъда с теб. Просто не мога. Не се получава. Аз ще живея вечно или поне докато някой най-сетне не ме убие, а ти — не, и това е прекалено за теб…

— Не ми казвай какво е твърде много за мен — прекъсна го Алек с мъртвешки глух глас.

Магнус толкова рядко имаше учуден вид, че това изражение изглеждаше съвсем чуждо на лицето му.

— То е твърде много за повечето хора. За повечето смъртни. За нас също не е лесно. Да гледаме как някой, когото обичаме, остарява и умира. Познавах едно момиче, безсмъртно, също като мен…

— И тя е била с някой смъртен? — попита Алек. — Какво стана?

— Той умря — отвърна Магнус. В гласа му имаше окончателност, която говореше за скръб, прекалено дълбока, за да бъде изразена с думи. Котешките му очи проблясваха в мрака. — Не знам защо си помислих, че би могло да се получи. Съжалявам, Алек. Не трябваше да идвам.

— Не — каза Алек. — Не трябваше.

Магнус го гледаше някак предпазливо, сякаш се беше приближил до свой познат на улицата само за да открие, че всъщност изобщо не го познава.

— Не знам защо го направи — продължи Алек. — Знам, че от седмици се измъчвам заради теб и заради това, което направех, и как не биваше да го правя, и че изобщо не трябваше да говоря с Камила. Разбрах го и съжалявах, и се извинявах, отново и отново, а теб изобщо те нямаше. Направих всичко това без теб. Така че се чудя — какво още мога да сторя без теб. — Той погледна Магнус замислено. — Вината за случилото се беше моя. Ала и ти също беше виновен. Можех да се науча да не ме е грижа, че ти си безсмъртен, а аз не съм. Всички имат единствено времето, което им е писано да бъдат заедно, и нищо повече. Може би в това отношение не сме толкова различни. Но знаеш ли какво не мога да преглътна? Това, че никога не ми казваш нищо. Не знам кога си роден. Не знам нищо за живота ти… нито истинското ти име, нито каквото и да било за семейството ти, не знам какво е било първото лице, което си обичал, нито първия път, когато сърцето ти е било разбито. Ти знаеш всичко за мен, а аз не знам нищо за теб. Това е истинският проблем.

— Казах ти — меко рече Магнус, — още на първата ни среща, че ще трябва да ме приемеш какъвто съм, никакви въпроси…

Алек махна с ръка, сякаш за да отхвърли думите му.

— Не е справедливо да поискаш подобно нещо и ти си наясно… беше наясно, че тогава не знаех достатъчно за любовта, за да го разбирам. Държиш се така, сякаш ти си пострадалата страна, но и ти имаш дял във всичко това, Магнус.

— Да — отвърна Магнус след кратка пауза. — Да, предполагам, че е така.

— И все пак то не променя нищо? — Алек почувства как студеният въздух изпълва дробовете му. — Както винаги.

— Не мога да се променя. Твърде много време мина. Знаеш ли, ние, безсмъртните, се вкаменяваме. Като геоложки изкопаеми, превърнали се в камък. Когато те срещнах, у теб имаше толкова много удивление и радост, всичко беше ново за теб… и си помислих, че това би могло да ме промени, но…

— Сам се промени — каза Алек, ала думите му не прозвучаха гневно или сурово, както бе възнамерявал, а меко, като молба.

Магнус поклати глава.

— Алек, ти знаеш за съня ми. Онзи за града от кръв, с кръв по улиците и кули от кости. Ако Себастиан постигне своето, това ще бъде нашият свят — че иначе май не е ясно. Кръвта ще бъде нефилимска. Върви в Идрис. Там ще си в по-голяма безопасност, но не се уповавай твърде много на това и не се отпускай. Искам да живееш — тихо довърши той, а после се обърна рязко и се отдалечи.

„Искам да живееш.“

Алек приседна на замръзналата каменна пейка и зарови лице в ръцете си.

— Не е довиждане завинаги — възрази Саймън, но Изабел само се намръщи.

— Ела — каза и го подръпна за ръкава. Носеше ръкавици от тъмночервено кадифе и ръката й беше като петно от кръв върху тъмносиньото му яке.

Саймън пропъди тази мисъл. Щеше му се да не мисли за кръв в напълно неподходящи моменти.

— Къде да дойда?

Изабел само извъртя очи и го дръпна настрани, в една сумрачна ниша близо до входната порта на Института. Мястото не беше голямо и Саймън усещаше топлината, която се излъчваше от тялото на Изабел… откакто беше станал вампир, студът и горещината нямаха влияние над него, освен ако не беше топлината на кръв. Не беше сигурен дали е, защото бе пил от кръвта на Изабел, или ставаше дума за нещо по-дълбоко, ала усещаше как кръвта пулсира във вените й, така както у никой друг.

— Иска ми се и аз да отивах с теб в Идрис — каза той направо.

— Тук ще бъдеш в по-голяма безопасност — отвърна Изабел, ала тъмните й очи омекнаха. — Пък и не отиваме там завинаги. Единствените долноземци, които могат да отидат в Аликанте, са членове на Съвета, защото ще имат заседание, на което ще решат какво ще правим, и след това като нищо ще ни изпратят обратно. Не можем да се крием в Идрис, докато Себастиан върлува по света навън. Ловците на сенки не постъпват така.

Саймън я погали с пръст по бузата.

— И все пак искаш аз да се крия тук?

— Тук си имаш Джордан, който да те пази. Твой личен бодигард. Ти си най-добрият приятел на Клеъри и Себастиан го знае — добави тя. — Ставаш за заложник. Трябва да бъдеш там, където той не е.

— Никога досега не е проявявал какъвто и да било интерес към мен. Не виждам защо му е да започва сега.

Изабел сви рамене и се уви по-плътно в плаща си.

— Никога не е имал интерес към когото и да било, освен към Клеъри и Джейс, но това не означава, че няма да го направи. Себастиан не е глупак. — Изрече го неохотно, сякаш й беше неприятно да му признае дори това. — Клеъри би сторила всичко за теб.

— Клеъри би сторила всичко и за теб, Изи. — Тя го погледна със съмнение и Саймън улови лицето й в шепата си. — Е, добре, ако няма да си далеч оттук за много дълго, за какво е всичко това?

Изабел направи физиономия. Бузите и устните й бяха розови, зачервени от студа. На Саймън му се искаше да долепи хладните си устни до нейните, така пълни с кръв и живот, и топлина, ала си даваше сметка, че родителите й ги гледат.

— Чух Клеъри, когато се сбогуваше с теб. Каза, че те обича. Саймън я зяпна.

— Да, но не по този начин… Изи…

— Знам го — заяви Изабел. — Моля ти се, разбира се, че знам. Просто… тя го изрича с такава лекота… същата, с която и ти й отговаряш, а аз не съм го казвала на никого. На никого, с когото нямам кръвна връзка.

— Само че ако го кажеш — отвърна Саймън, — може да бъдеш наранена. Ето защо не го правиш.

— Ти също. — Звездите се отразяваха в големите й черни очи. — Може да бъдеш наранен. Аз бих могла да те нараня.

— Знам — отговори Саймън. — Знам и не ме е грижа. Веднъж Джейс ми каза, че ще стъпчеш сърцето ми под високите си токчета, но то не ме спря.

От устните на Изабел се откъсна кратък, слисан смях.

— Наистина ли го е казал? И ти въпреки това не си избягал?

Саймън се приведе към нея; ако имаше дъх, той щеше да раздвижи косата й.

— Бих го сметнал за чест.

Изабел завъртя лице и устните им се докоснаха. Нейните бяха топли до болка, а ръцете й правеха нещо… разкопчаваха плаща й, помисли си Саймън за миг, но тя нямаше намерение да започне да се съблича пред цялото си семейство, нали? Не че Саймън бе сигурен дали ще има твърдостта да я спре. Та тя беше Изабел и почти — почти — беше казала, че го обича.

Устните й се раздвижиха до кожата му.

— Вземи това — прошепна тя и Саймън усети нещо студено върху тила си и гладкия допир на кадифе, когато тя се отдръпна и ръкавиците й докоснаха гърлото му.

Погледна надолу и върху гърдите си видя да грее кървавочервен квадрат. Нейният рубинен медальон. Наследствен нефилимски предмет, омагьосан така, че да долавя демонска енергия.

— Не мога да го приема — каза той, слисан. — Из, той сигурно струва цяло състояние.

Изабел изпъчи рамене.

— Това е просто заем, не подарък. Задръж го, докато отново се срещнем. — Тя прокара облечените си в ръкавица пръсти по рубина. — Според една стара история медальонът е дошъл в семейството ни чрез един вампир. Така че ми се струва правилно.

— Изабел, аз…

— Недей — прекъсна го тя, макар че Саймън и сам не знаеше какво възнамеряваше да каже. — Не го изричай, не и сега.

В следващия миг Изабел вече се отдръпваше от него. Зад нея Саймън виждаше семейството й, всичко, което беше останало от нюйоркските нефилими. Люк вече беше минал през Портала, а Джослин тъкмо се канеше да го последва. Алек се появи иззад ъгъла на Института с ръце в джобовете си, хвърли поглед към Изабел и Саймън, повдигна вежди и продължи по пътя си.

— Просто недей… недей да излизаш с някоя друга, докато ме няма, окей?

Саймън зяпна подире й.

— Това означава ли, че сме гаджета? — попита той, ала Изабел само се усмихна лекичко и затича към Портала.

Саймън я видя как улови Алек за ръката и двамата прекрачиха заедно. След тях премина Мерис, после Джейс и накрая, последна от всички — Клеъри, застанала до Катарина и обгърната от припукващата синя светлина.

Тя му смигна и пристъпи в Портала. Саймън видя как вихрушката я погълна и ето че нея вече я нямаше.

Саймън сложи ръка върху медальона на гърдите си. Стори му се, че усеща туптене вътре в камъка, жив пулс. И то бе почти като отново да има сърце.

3

КАТО ПТИЦИ КЪМ ПЛАНИНАТА

Клеъри сложи сака си до вратата и се огледа.

Чуваше как майка й и Люк се движат наоколо — оставиха багажа си, запалиха магическата светлина в къщата на Аматис. Клеъри се стегна. Все още не знаеха как точно Себастиан бе успял да се добере до Аматис. Въпреки че членове на Съвета бяха огледали мястото за опасни материали, Клеъри познаваше брат си прекалено добре. Ако беше поискал, щеше да унищожи всичко в къщата просто за да им покаже, че може да го направи — да превърне диваните на трески, да пръсне огледалата на късчета, да счупи прозорците на парченца.

Чу как от гърдите на майка й се откъсна кратка въздишка на облекчение и разбра, че и в нейната глава вероятно се бяха въртели същите мисли — каквото и да се бе случило, с къщата всичко изглеждаше наред. Нищо в нея не подсказваше, че Аматис е пострадала. Върху малката масичка имаше купчинки книги, подовете бяха прашни, но не и разхвърляни, фотографиите си висяха по стените. Клеъри усети как я жегва болка при вида на една снимка близо до камината — направена неотдавна на Кони Айлънд, на нея бяха тя, Люк и Джослин, преметнали ръце през раменете си и усмихнати.

Клеъри се замисли за последния път, когато видя сестрата на Люк и как Себастиан я беше принудил да пие от Бокала на смъртните. Как всеки помен от истинското й Аз беше изчезнало от очите й, след като беше преглътнала съдържанието. Клеъри се зачуди дали това бе да гледаш как някой умира. Не че не беше виждала истинска смърт. Валънтайн беше умрял пред очите й. Да, тя определено беше твърде млада, за да има толкова много призраци в миналото си.

Люк се бе приближил до камината и разглеждаше снимките, които висяха около нея. Посегна и докосна една от тях, на която се виждаха две синеоки деца. Едното, по-малкото момченце, рисуваше, а сестра му го гледаше с любящо изражение.

Люк имаше изтощен вид. Пътуването през Портала ги беше отвело в Гард и те трябваше да прекосят града, за да стигнат до къщата на Аматис. Люк все още честичко потръпваше от болка в раната, която не беше зараснала напълно, но Клеъри се съмняваше, че точно това го измъчва сега. Тишината в къщата на Аматис, домашните черги на пода, грижливо подредените лични вещи — всичко говореше за един обикновен живот, прекъснат по най-ужасяващ начин.

Джослин се приближи до Люк и сложи ръка на рамото му, шепнейки нещо успокояващо. Той се обърна в прегръдките й и облегна глава на рамото й. Жестът беше по-скоро утешителен, отколкото романтичен, ала въпреки това Клеъри имаше чувството, че се натрапва в нещо лично. Възможно най-безшумно тя взе сака си от пода и пое по стълбите.

Стаята за гости си беше съвсем същата. Малка, с боядисани в бяло стени и кръгли прозорци, като люк на кораб (ето го и онзи, през който Джейс се беше вмъкнал една нощ)… дори леглото беше покрито със същата пъстроцветна завивка. Нощното шкафче, върху което Джейс й беше оставил писмо на сутринта, за да й каже, че си отива и няма да се върне.

Клеъри приседна на ръба на леглото, мъчейки се да разкъса мрежата на спомените. До този миг не си беше дала сметка колко трудно ще бъде да се завърне в Идрис. В Ню Йорк си беше у дома, онова, с което бе свикнала. Идрис означаваше война и унищожение. В Идрис за първи път беше видяла смъртта.

Кръвта и кипеше във вените, бучеше в ушите й. Искаше да види Джейс, да види Алек и Изабел… те щяха да я върнат на земята, да й дадат усещането за нещо нормално и познато. Макар и съвсем тихо, чуваше как майка й и Люк се движат на долния етаж, като че ли долови подрънкването на чаши в кухнята. Стана от леглото и отиде при сандъка, който почиваше пред него. Същият, който Аматис беше донесла предишния път, когато Клеъри й беше гостувала, и й беше казала да порови из него и да си намери нещо, което да облече.

Клеъри коленичи пред него и го отвори. Същите дрехи, грижливо скътани между пластове хартия: училищни униформи, практични пуловери и дънки, по-официални ризи и поли, а отдолу — роклята, която Клеъри в началото бе по-мислила за сватбена. Тя я извади. Сега, когато познаваше по-добре ловците на сенки и техния свят, тя знаеше какво представлява в действителност.

Траурно облекло. Простичка бяла рокля и тясно сако, с втъкани в него сребърни траурни руни… а върху маншетите — почти невидима шарка с очертанията на птици.

Жерави. Клеъри внимателно сложи дрехите върху леглото. В мислите си ги виждаше върху Аматис, когато Стивън Херондейл беше умрял. Виждаше я как ги облича внимателно, как опъва плата и закопчава сакото, жалееща един мъж, за когото вече не беше омъжена. Вдовишки дрехи за жена, която нямаше правото да се нарече вдовица.

— Клеъри? — Майка й се беше появила на прага и я гледаше. — Какви са тези… О! — Тя прекоси стаята, докосна роклята и от гърдите й се откъсна въздишка. — О, Аматис.

— Тя никога не можа да остави Стивън в миналото, нали? — попита Клеъри.

— Понякога хората не успяват да го сторят. — Ръката на Джослин се премести от роклята върху косата на Клеъри и я прибра зад ухото й с едно бързо, по майчински точно движение. — А нефилимите… ние имаме склонността да обичаме със съкрушителна сила. Да се влюбваме само веднъж, да умираме от мъка заради любов… старият ми учител казваше, че сърцата на нефилимите били като сърцата на ангелите — изпитвали всяка човешка болка и никога не заздравявали.

— Но ти си го надживяла. Обичала си Валънтайн, а сега обичаш Люк.

— Така е. — Изражението на Джослин стана далечно. — Едва след като поживях известно време в света на смъртните, си дадох сметка, че повечето от тях не гледат на любовта по този начин. Разбрах, че то може да се случи повече от веднъж, че сърцето може да се излекува и че можеш да обичаш отново и отново. А и винаги съм обичала Люк. Може и да не съм го знаела, но наистина винаги съм го обичала. — Джослин посочи към дрехите върху леглото. — Защо не облечеш траурното сако? Утре.

— На заседанието? — слиса се Клеъри.

— Загинали са ловци на сенки и са били принудени да преминат на страната на мрака — отвърна Джослин. — Всеки изгубен ловец на сенки е нечий син, брат, сестра, братовчед. Нефилимите са едно семейство. Вярно, дисфункционално семейство и все пак… — Джослин докосна лицето на дъщеря си; изражението на нейното тънеше в сянка. — Поспи малко, Клеъри. Утре ни очаква дълъг ден.

След като вратата се затвори след майка й, Клеъри си облече нощницата и послушно се пъхна в леглото. Затвори очи и се опита да заспи, ала сънят не идваше. Образи избухваха зад клепачите й като фойерверки: ангели, които падаха от небето; златна кръв; Итуриел в окови, сляп, разказващ й за руните, които й бе давал през целия й живот, виденията за бъдещето. Спомни си сънищата, в които виждаше брат си с черни криле, от които се лееше кръв, докато той прекосява замръзнало езеро…

Клеъри отметна завивката. Беше й горещо, цялото тяло я сърбеше, чувстваше се прекалено напрегната, за да заспи. Стана от леглото и слезе на долния етаж, за да си вземе чаша вода. В дневната грееше приглушена светлина и се процеждаше в коридора. Иззад вратата долитаха тихи гласове. Някой беше буден и говореше в кухнята. Клеъри продължи предпазливо напред, докато шепотът не започна да става по-ясен и познат. Първо различи гласа на майка си, обтегнат от тревога.

— Просто не разбирам как би могло да е в шкафа — казваше тя. — Не съм я виждала от… откакто Валънтайн взе всичко, което притежавахме в Ню Йорк.

След това се разнесе гласът на Люк:

— Клеъри не каза ли, че е била у Джонатан?

— Да, но би трябвало да е унищожена заедно с онзи отвратителен апартамент, нали така? — извиси се гласът на Джослин тъкмо когато Клеъри застана на прага на кухнята. — Онзи с дрехите, които Валънтайн купи за мен. Сякаш един ден щяхме да се върнем.

Клеъри стоеше съвършено неподвижна. Майка й и Люк седяха до кухненската маса; майка й беше облегнала глава на ръката си, а Люк разтъркваше нежно гърба й. Клеъри бе разказала на майка си всичко за апартамента, за това, как Валънтайн беше запазил всичките й вещи в него, твърдо решен, че един ден жена му ще се завърне и отново ще заживеят заедно. Майка й я беше изслушала спокойно, ала очевидно чутото я беше разстроило повече, отколкото Клеъри бе осъзнала.

— Няма го вече, Джослин — каза Люк. — Знам, че сигурно ти се струва почти невъзможно. Валънтайн винаги е имал такова внушително присъствие дори когато се криеше. Ала той наистина е мъртъв.

— Но не и синът ми — отвърна Джослин. — Знаеш ли, че всяка година на рождения му ден вадех тази кутия и плачех над нея? Понякога сънувам момче със зелени очи, момче, което никога не е било отровено с демонска кръв, което може да се смее, да обича, да бъде човек… именно това е момчето, за което ридаех, ала то никога не е съществувало.

„Вадех онази кутия и плачех над нея.“ Клеъри прекрасно знаеше за какво говори майка й. Кутията, възпоменаваща едно дете, което бе умряло, макар той все още да бе жив. Кутията, в която имаше къдрици от бебешката коса на Себастиан, снимки и една малка обувчица. Последния път, когато Клеъри я беше видяла, тя се намираше у брат й. Трябва да я беше получил от Валънтайн, макар Клеъри да недоумяваше защо я е задържал. Той определено не беше от сантименталните.

— Ще трябва да съобщиш на Клейва — каза Люк. — Ако има нещо общо със Себастиан, те ще искат да знаят.

Клеъри почувства как вътрешностите й се вледеняват.

— Ще ми се да не се налагаше — каза Джослин. — Ще ми се да можех да я хвърля в огъня. Ненавиждам това, че аз съм виновна за всичко — избухна тя. — Единственото, което съм искала някога, е да защитя Клеъри. А ето че това, от което най-много се боя за нея — за всички нас! — е някой, който без мен изобщо нямаше да съществува. — Гласът й беше станал глух и горчив. — Трябваше да го убия още когато беше бебе.

Тя се облегна назад, отдръпвайки се от Люк, и Клеъри видя какво почива върху кухненската маса. Сребърната кутия, точно каквато я помнеше — тежка, с простичък капак и инициалите „Дж. К.“, гравирани отстрани.

Новите порти пред Гард проблясваха под лъчите на утринното слънце. Старите, предположи Клеъри, вероятно са били унищожени в битката, опустошила по-голямата част от Гард и обгорила дърветата на хълма. Зад портите виждаше Аликанте — блещукащата вода в каналите, демоничните кули, които се издигаха толкова високо, че грееха като слюда под слънцето.

Самият Гард също беше възстановен. Огънят не бе успял да унищожи каменните стени, нито кулите. Все така го опасваше стена, а новите порти бяха направени от същия твърд бистър адамас, от който бяха съградени демоничните кули. Като че ли бяха изработени на ръка; линиите им се извиваха, за да обградят четирите букви на Съвета — по една за Съвет, Клейв, Завет и Консул. Всяка от тях съдържаше символа на един от клоновете на долноземците. Полумесец за вълците, книга със заклинания за магьосниците, елфическа стрела за феите, а за вампирите — звезда.

Звезда. Самата тя не бе успяла да измисли нищо, което да символизира вампирите. Кръв? Вампирски зъби? А в звездата имаше нещо простичко и елегантно. Тя грееше в мрака — мрак, който никога нямаше да бъде изпълнен със светлина, и беше самотна по начина, по който единствено онези, които никога нямаше да умрат, можеха да бъдат самотни.

Саймън й липсваше до болка. Беше изтощена, след като почти не беше спала тази нощ и се чувстваше емоционално изцедена. Не помагаше и това, че сякаш беше попаднала под прицела на десетки враждебни погледи. Край портите крачеха цял куп ловци на сенки, повечето от които й бяха непознати. Мнозина от тях хвърляха скришом погледи на Джослин и Люк; неколцина се приближиха, за да ги поздравят, докато останалите се държаха настрани, с любопитен вид. Джослин като че ли полагаше усилие да запази спокойствие.

По пътеката, изкачваща хълма на Гард, се зададоха още ловци на сенки и Клеъри с облекчение разпозна семейство Лайтууд — Мерис и Робърт отпред, следвани от Изабел, Алек и Джейс. Бяха облечени в бели траурни дрехи. Мерис имаше особено мрачен вид. От вниманието на Клеъри не убегна, че макар и да вървяха един до друг, между нея и Робърт имаше разстояние, дори ръцете им не се докосваха.

Джейс се откъсна от малката групичка и тръгна към нея. Много погледи го следваха, докато отиваше към Клеъри, ала той сякаш не забелязваше. Сред нефилимите Джейс се радваше на странна слава: синът на Валънтайн, който всъщност не беше негов син; отвлечен от Себастиан и спасен от небесния меч. Клеъри много добре знаеше какво точно се е случило, знаеха го и всички, които бяха близки с Джейс, но слуховете се бяха разраствали като корали, добавяйки нови и нови пластове към историята.

„… ангелска кръв…“

„… специални умения…“

„… чух, че Валънтайн го е научил на разни номера…“

„… огън в кръвта му…“

„… не е правилно за един нефилим…“

Клеъри чуваше шепота им даже докато Джейс минаваше между тях.

Беше ясен зимен ден, студен, ала слънчев, и на светлината златните и сребърните кичури в косата му грееха така, че Клеъри присви очи, когато той се приближи до нея.

— Траурни дрехи? — попита той, докосвайки ръкава на сакото й.

— Също като теб — изтъкна тя.

— Не мислех, че изобщо имаш такива.

— На Аматис са. Слушай… трябва да ти кажа нещо.

Клеъри го дръпна настрани и му предаде подслушания разговор между майка си и Люк.

— Определено е кутията, която си спомням. Онази, която майка ми имаше, когато бях малка, и която видях в апартамента на Себастиан, когато бях там.

Джейс прокара пръсти през светлите си кичури.

— Помислих си, че има нещо — каза той. — Тази сутрин Мерис получи съобщение от майка ти. — Погледът му беше вглъбен. — Себастиан превърна сестрата на Люк — добави той. — Направи го нарочно, за да нарани Люк, а чрез него — и майка ти. Ненавижда я. Трябва да е дошъл в Аликанте, за да отвлече Аматис, онази нощ, когато се бихме в Бурен. Почти дето не ми каза, че възнамерява да го направи, докато все още бяхме свързани. Каза, че ще отвлече един ловец на сенки от Аликанте, просто не уточни кой точно.

Клеъри кимна. Винаги се чувстваше странно, когато Джейс заговореше за онзи, който беше някога; онзи Джейс, който беше приятел на Себастиан… всъщност повече от приятел — негов съюзник. Онзи Джейс, който имаше лицето и тялото на нейния Джейс, ала всъщност беше съвсем друг човек.

— Тогава трябва да е носел кутията със себе си — продължи Джейс. — Оставил я е в къщата, знаейки, че един ден семейството ти ще я намери. За него то е било съобщение или пък подпис.

— Така ли мисли Клейвът? — попита Клеъри.

— Така мисля аз — отвърна Джейс, съсредоточавайки поглед върху нея. — А ти знаеш, че двамата с теб разбираме Себастиан по-добре, отколкото те някога биха могли. Те въобще не го разбират.

— Късметлии.

Звън огласи въздуха и портите се отвориха. Клеъри и Джейс се присъединиха към семейство Лайтууд, Люк и Джослин в потока от ловци на сенки. Прекосиха градините пред крепостта, изкачиха стълбите, минаха през друга врата и поеха по коридора, отвеждащ в заседателната зала.

Облечена в консулски одежди, Джия Пенхалоу стоеше на входа на залата, докато нефилим след нефилим прекрачваха прага. Помещението беше построено като амфитеатър — полукръг от редици пейки, разположени една над друга и обърнати към правоъгълния подиум, който се издигаше в предната част на стаята. На подиума имаше две катедри (една за консула и една за инквизитора), а зад тях — два големи правоъгълни прозореца с изглед към Аликанте.

Клеъри отиде да седне заедно със семейство Лайтууд и майка си, а Робърт Лайтууд се отдели от тях и се отправи по пътеката между пейките, за да заеме мястото на инквизитора. На подиума, зад двете катедри, имаше четири високи стола; върху облегалките на всеки от тях беше нарисуван символ — книга със заклинания, луна, стрела, звезда. Това бяха местата на долноземците, които участваха в Съвета. Люк погледна своето, но вместо това се настани до Джослин. Това не беше същинско заседание на Съвета, на което щяха да присъстват и долноземци, и той не беше тук в официалната си длъжност. Пред местата за сядане се издигаше маса, покрита със синьо кадифе, а върху него почиваше нещо дълго и остро, което проблясваше на светлината, струяща през прозорците. Мечът на смъртните.

Клеъри се огледа наоколо. Потокът от ловци на сенки беше оредял и помещението вече беше пълно почти до кънтящия таван. Някога залата беше имала и други входове, не само този през Гард. Уестминстърското абатство например, знаеше Клеъри, също както и Саграда Фамилия[1] и храмът „Василий Блажени“[2], но те бяха запечатани след изобретяваното на Порталите. Клеъри се зачуди дали някаква магия пречеше на залата да се изпълни до претъпкване. Мястото беше по-пълно, отколкото го беше виждала някога, и въпреки това в него все още имаше празни места, когато Джия Пенхалоу се качи на подиума и плесна рязко с ръце.

— Моля за вниманието на Съвета!

Начаса се възцари тишина; мнозина от ловците на сенки се бяха привели напред по местата си. Слуховете бяха прелитали из въздуха като подплашени птици и в стаята сякаш хвърчаха искри, припукващото напрежение на хора, отчаяно жадуващи за информация.

— Банкок, Буенос Айрес, Осло, Берлин, Москва, Лос Анджелис — изреди Джия. — Нападнати бързо един след друг, преди някой да успее да докладва за атаките. Преди да е имало време за предупреждение. Всички нефилими в тези градове са били заловени и превърнати. Малко (съвсем малко — само много старите и съвсем младите) от тях са били убити, телата им — оставени за нас, за да ги изгорим, да добавим гласовете им към тези на изгубените ловци на сенки в Града на тишината.

Откъм предните редици се разнесе глас. Жена с черна коса и татуирана сребърна рибка върху тъмната кожа на бузата й. Клеъри рядко бе срещала ловци на сенки, чиито татуировки да не бъдат знаци, но то все пак не беше нещо нечувано.

— Превърнати — повтори тя. — Не означава ли това „убити“?

Джия сви устни.

— Нямам предвид „убити“. Имам предвид „превърнати“. Говорим за Помрачените, онези, които Джонатан Моргенстърн (или, както предпочита да го наричат, Себастиан) отвърна от мисията им на нефилими, използвайки Бокала на смъртните. До всички Институти бяха изпратени доклади за случилото се в Бурен. Съществуването на Помрачените е нещо, за което знаем от известно време, дори и да имаше такива, на които не им се искаше да го повярват.

През стаята премина шепот, но Клеъри едва го чуваше. Усещаше ръката на Джейс около своята, ала в ушите й отново отекваше вятърът, свирещ в Бурен, а пред очите й нефилим след нефилим се изправяха от Бокала на смъртните, за да погледнат Себастиан в лицето, а знаците от Сивата книга бързо избледняваха от кожата им…

— Ловците на сенки не се бият с ловци на сенки — обади се възрастен мъж от една от предните редици. Джейс прошепна в ухото й, че е ръководител на Института в Рейкявик. — Това е богохулство.

— Така е — съгласи се Джия. — Богохулство е веруюто на Себастиан Моргенстърн. Баща му искаше да прочисти света от долноземци. Себастиан иска нещо съвсем различно. Иска нефилимите да бъдат превърнати в прах и иска да използва нефилими, за да го постигне.

— В Берлинския институт беше открито тялото на един от Помрачените — каза Робърт. — Беше ранен, навярно захвърлен, за да умре. И в този миг Мълчаливите братя го преглеждат, за да видят дали няма да открият нещо, с чиято помощ да изнамерят лек.

— Кой Помрачен? — поиска да узнае жената с татуираната рибка. — Имал е име, преди да бъде превърнат. Нефилимско име.

— Амалрик Кригсмесър — отвърна Робърт след моментно колебание. — Семейството му вече е било уведомено.

Магьосниците от Спираловидния лабиринт също работят върху намирането на лек. — Идващият сякаш от всички посоки шепот отекна в стаята и Клеъри разпозна брат Закаран, застанал близо до подиума, със сключени пред себе си ръце. До него, с тревожно изражение и бели траурни дрехи, седеше Хелън Блекторн.

— Те са просто магьосници — подхвърли някой пренебрежително. — Несъмнено няма да се справят по-добре от нашите Мълчаливи братя.

— Не може ли Кригсмесър да бъде разпитан? — намеси се висока жена с бяла коса. — Може би знае какъв ще бъде следващият ход на Себастиан или дори начин да бъде излекуван…

Амалрик Кригсмесър е почти в безсъзнание и освен това е слуга на Бокала на смъртните — каза брат Закаран. — Бокалът го контролира напълно. Той не притежава собствена воля и следователно — няма воля, която да бъде прекършена.

В стаята пак премина шепот. Джия отново заговори, повишавайки глас:

— Както казах, при първите атаки няма оцелели нефилими. Ала при последното нападение — това над Института в Лос Анджелис — са се спасили шестима души. Шест деца. — Тя се обърна. — Хелън Блекторн, ако обичаш, доведи свидетелите.

Клеъри видя как Хелън кимна и изчезна през една странична врата. Когато миг по-късно се върна, крачеше бавно и предпазливо, сложила ръка върху тила на слабичко момченце с къдрава кестенява коса. То едва ли беше на повече от дванайсет години и Клеъри го разпозна начаса. Беше го видяла в нефа на Института онзи ден, когато за първи път срещна Хелън. Беше стиснат в желязна хватка от сестра си, а ръцете му бяха изцапани с восък, защото си беше играл със свещниците, които украсяваха вътрешността на катедралата. Имаше дяволита усмивка и същите синьо-зелени очи като сестра си.

Джулиън, така го беше нарекла Хелън. По-малкият й брат.

Сега от дяволитата усмивка нямаше и следа. Той изглеждаше уморен, мръсен и уплашен. Слабички китки стърчаха от прекалено късите ръкави на бялото му траурно сако. Държеше на ръце малко момченце, което едва ли беше на повече от три годинки; то имаше рошави кестеняви къдрици — това май беше семейна черта. Останалите деца също носеха подобни взети назаем траурни дрехи. След Джулиън вървеше момиченце на около десет години, стиснало здраво ръката на момченце на същата възраст. Момичето имаше тъмнокафява коса, ала лицето на момчето беше полузакрито от гъсти черни къдрици. Двуяйчни близнаци, предположи Клеъри. След тях идваше момиче, което трябва да беше на осем или девет години; между плитките му се открояваше кръгло бледо лице. Всички от семейство Блекторн (защото приликата беше поразителна) изглеждаха объркани и ужасени, с изключение може би на Хелън, чието изражение представляваше смесица от гняв и тъга.

Скръбта по лицата им прониза Клеъри дълбоко в сърцето. Тя си помисли за уменията си с руните и й се прииска да можеше да създаде такава, която да намали болката от понесената загуба. Съществуваха траурни руни, ала те служеха само за да почетат мъртвите, точно както руните за любов бяха като венчалните халки при хората и символизираха връзките на любовта. Не можеше да накараш някой да те заобича с помощта на руна, така както не можеше да уталожиш скръбта си с руна. Толкова много магии, помисли си Клеъри, но нищо, което да излекува разбитото сърце.

— Джулиън Блекторн — каза Джия Пенхалоу и гласът й беше мек. — Пристъпи напред, ако обичаш.

Джулиън преглътна и кимна. След това подаде момченцето, което държеше, на по-голямата си сестра и излезе напред, а погледът му се стрелкаше около подиума. Очевидно търсеше някого. Раменете му тъкмо бяха започнали да увисват, когато една друга фигура се покачи на подиума. Момиче, също на около дванайсет години с гъста тъмноруса коса, която падаше около раменете й. Носеше дънки и тениска, която не й беше съвсем по мярка, и беше навела глава, сякаш не можеше да понесе погледите на толкова много хора върху себе си. Очевидно бе, че не иска да е тук — върху подиума, а може би дори и в Идрис — но в мига, в който я видя, Джулиън сякаш се отпусна. Ужасеното му изражение се стопи, когато момичето застана до Хелън, все така, без да вдига глава, извърнато от тълпата.

— Джулиън — каза Джия със същия мил глас. — Ще направиш ли нещо за нас? Ще вземеш ли Меча на смъртните?

Клеъри се изпъна на мястото си. Тя също бе държала Меча на смъртните в ръцете си; почувствала бе тежестта му. Студът, който се впиваше като кукички в кожата ти и изтръгваше истината от теб. Не можеше да лъжеш, докато държиш Меча на смъртните, ала истината, дори да бе истина, която искаш да изречеш, беше агония.

— Не могат… — прошепна тя. — Той е още дете…

— Той е най-големият от децата, спасили се от Института в Лос Анджелис — обясни Джейс съвсем тихичко. — Нямат избор.

Джулиън кимна и слабичките му рамене се изпънаха.

— Ще го взема.

Тогава Робърт Лайтууд слезе до масата, взе Меча и се върна при Джулиън. Контрастът между тях беше почти комичен — едрият мъж с масивни гърди и слабичкото рошаво момче.

Джулиън вдигна ръка и пое Меча. В мига, в който пръстите му се сключиха около дръжката, той потрепери — вълна на болка, която бързо бе потисната. Русокосото момиче направи крачка към него и Клеъри зърна изражението на необуздан гняв върху лицето й за миг, преди Хелън да я улови и дръпне назад.

Джия коленичи. Странна гледка беше: момчето с Меча в ръце, от едната му страна — консулът с одежди, разстлали се около нея, а от другата — инквизиторът.

— Джулиън. — Въпреки че беше нисък, гласът на Джия се разнесе из цялата зала. — Можеш ли да ни кажеш кой стои на този подиум заедно с теб?

С ясен момчешки глас Джулиън отговори:

— Вие. Инквизиторът. Семейството ми — сестра ми Хелън, Тиберий и Дивия, Друзила и Тави. Октавиан. Както и най-добрата ми приятелка Ема Карстерс.

— И те бяха с теб, когато Институтът беше нападнат?

Джулиън поклати глава.

— Не и Хелън. Тя беше тук.

— Можеш ли да ни разкажеш какво видя, Джулиън? Без да пропуснеш нищо.

Джулиън преглътна. Беше пребледнял и Клеъри съвсем ясно си представи болката, която изпитваше, тежестта на Меча в ръцете му.

— Беше следобед — започна той. — Тренирахме в залата за обучение. Катерина ни преподаваше. Марк наблюдаваше отстрани. Родителите на Ема бяха на рутинна обиколка на брега. Изригна светлина; аз си помислих, че е светкавица или фойерверки. Ала… не беше. Катерина и Марк ни оставиха и слязоха на долния етаж. Казаха ни да чакаме в залата.

— Ала вие не го направихте — рече Джия.

— Чухме шум от битка. Разделихме се — Ема тръгна да доведе Друзила и Октавиан, а аз отидох в кабинета заедно с Дивия и Тиберий, за да се обадя на Клейва. За да се доберем до там, трябваше да се промъкнем покрай главния вход. И тогава го видях.

— Него?

— Знаех, че е ловец на сенки и едновременно с това — не е. Носеше червен плащ, покрит с руни.

— Какви руни?

— Не ги разпознах, но нещо с тях не беше наред. Не бяха като руните от Сивата книга. Почувствах се зле, докато ги гледах. Той отметна качулката си — имаше бяла коса и аз си помислих, че е стар. А после осъзнах, че е Себастиан Моргенстърн. Държеше меч.

— Можеш ли да го опишеш?

— Сребърен, с черни звезди по острието и дръжката. Той го извади и… — Дъхът на Джулиън пресекна и Клеъри почти можеше да усети ужаса му от спомена, борещ се с принудата да го каже, да го преживее наново. Беше се привела напред, стиснала ръце в юмруци и почти не усещаше, че ноктите й се забиват в дланите. — Опря го в гърлото на баща ми — продължи Джулиън. — Със Себастиан имаше и други. Те също бяха облечени в червено…

— Ловци на сенки? — попита Джия.

— Не знам. — На Джулиън сякаш не му достигаше дъх. — Някои носеха черни плащове. Други бяха в бойно облекло, само че — червено. Никога не съм виждал червено бойно облекло. Имаше жена с кестенява коса и тя държеше чаша, която приличаше на Бокала на смъртните. Накара баща ми да пие от нея. Той се строполи на земята, пищейки. Чух, че брат ми също крещи.

— Кой брат? — попита Робърт Лайтууд.

— Марк — отвърна Джулиън. — Видях ги как влизат в преддверието и тогава Марк се обърна и ни извика да изтичаме на втория етаж и да бягаме. Паднах на най-горното стъпало и когато погледнах надолу, те се бяха скупчили около него… — От гърдите на Джулиън се откъсна задавен звук. — А баща ми се беше изправил и неговите очи също бяха черни, и той също тръгна към Марк, като останалите, сякаш изобщо не го познаваше…

Гласът на Джулиън се прекърши в същия миг, в който русото момиче се отскубна от ръцете на Хелън и се втурна напред, хвърляйки се между Джулиън и консула.

— Ема! — Хелън пристъпи напред, ала Джия вдигна ръка, давайки й знак да си остане на мястото.

Ема беше пребледняла и с мъка си поемаше въздух. Клеъри си помисли, че никога не бе виждала толкова много гняв, заключен в толкова мъничко тяло.

— Оставете го на мира! — изкрещя Ема и разпери ръце, сякаш за да скрие Джулиън зад себе си, макар да беше с цяла глава по-ниска от него. — Това е истинско изтезание! Оставете го на мира!

— Всичко е наред, Ема — каза Джулиън, макар че сега, когато бяха престанали да го разпитват, лицето му бе започнало да си възвръща цвета. — Трябва да го направят.

Тя се обърна към него.

— Не, не трябва. Аз също бях там. Видях какво се случи. Направете го на мен. — Тя протегна ръце, сякаш молеше да сложат Меча в тях. — Аз съм тази, която прониза Себастиан в сърцето. Аз съм тази, която видя как той не умря. Мен трябва да разпитвате!

— Не — започна Джулиън, ала мекият глас на Джия го прекъсна:

— Ема, ние ще разпитаме и теб. След него. Мечът причинява болка, но няма да го нарани…

— Престанете — заяви Ема. — Достатъчно.

И тя се обърна към Джулиън, който здраво стискаше Меча. Очевидно бе, че няма никакво намерение да й го даде. Поклати глава в същия миг, в който тя сложи ръце върху неговите, така че сега двамата държаха Меча заедно.

— Аз пронизах Себастиан. — Гласът на Ема прокънтя в залата. — А той извади камата и се разсмя. Каза: „Жалко, че няма да останеш жива. За да съобщиш на Клейва, че Лилит ми е вдъхнала безпределна сила. Навярно Славния би могъл да ме убие. Колко жалко за нефилимите, че вече не могат да поискат услуга от Небето, а никое от жалките оръжия, които биха могли да изковат в Елмазената цитадела, не е в състояние да ме нарани сега“.

По тялото на Клеъри пробяга тръпка. В думите на Ема чуваше Себастиан и почти можеше да го види, застанал пред нея. От редиците на Клейва се надигна говор и удави онова, което Джейс й каза.

— Сигурна ли си, че го улучи в сърцето? — Черните вежди на Робърт се сключиха.

Джулиън бе този, който отговори.

— Ема никога не пропуска целта. — Звучеше така, сякаш току-що го бяха обидили.

— Знам къде се намира сърцето. — Ема се отдръпна от Джулиън и хвърли на консула и инквизитора поглед, пълен с гняв, дори нещо повече — с оскърбление. — Но не мисля, че вие го знаете.

При тези думи гласът й се извиси, а после тя се обърна и слезе тичешком от подиума, като практически смушка Робърт с лакти, докато минаваше покрай него. Изчезна през вратата, през която бе дошла, и Клеъри чу дъха си да излиза със свистене между зъбите — никой ли нямаше да я последва? Джулиън очевидно искаше да го направи, ала уловен между консула и инквизитора, спъван от тежестта на Меча, той не можеше да помръдне. Хелън се взираше след Ема с изражение на неподправена болка, стиснала в прегръдките си най-малкото момченце, Тави.

И ето че Клеъри беше на крака. Майка й протегна ръка към нея, но тя вече се бе втурнала по наклонената пътека между редиците. Пътеката се превърна в дървени стъпала — Клеъри ги изкачи, изтича покрай консула и инквизитора, покрай Хелън и през страничната врата след Ема.

Едва не събори Ейлийн, която се навърташе край отворената врата, гледаше какво става в залата и се мръщеше. При вида на Клеъри свъсеното й изражение се изпари, отстъпвайки място на изненада.

— Какво правиш?

— Малкото момиче — каза Клеъри, останала без дъх. — Ема. Тя изтича тук.

— Знам. Опитах се да я спра, но тя се откопчи от мен. Просто… — Ейлийн въздъхна и погледна към заседателната зала, където Джия отново разпитваше Джулиън. — Тежко им е, на Хелън и останалите. Нали знаеш, че майка им умря само преди няколко години. Единственото, което имат сега, е един чичо в Лондон.

— Означава ли това, че ще изпратят децата в Лондон? — попита Клеъри. — Нали се сещаш? Когато всичко свърши.

Хелън поклати глава.

— Чичо им получи предложение да оглави Института в Лос Анджелис. Според мен се надяват да приеме и да отгледа децата. Не мисля обаче, че все още се е съгласил. Вероятно е в шок. Искам да кажа — изгуби племенника си, брат си… Андрю Блекторн може и да не е мъртъв, но все едно, че е. Дори по-лошо от това. — Гласът на Ейлийн беше горчив.

— Знам — каза Клеъри. — Знам точно какво му е.

Ейлийн я погледна проницателно.

— Предполагам, че наистина знаеш — рече тя. — Просто… Хелън… Ще ми се да можех да направя повече за нея. Разкъсва се от угризения, задето беше тук с мен, а не в Лос Анджелис, когато е бил нападнат Институтът. И наистина се опитва, но просто не може да бъде майка на всички тези деца, чичо им още го няма и освен това — Ема. Ангелът да й е на помощ. Тя си няма никого на този свят…

— Бих искала да поговоря с нея. С Ема.

Ейлийн прибра кичур коса зад ухото си и пръстенът на семейство Блекторн проблесна върху дясната й ръка.

— Отказва да говори с когото и да било, освен с Джулиън.

— Нека опитам — настоя Клеъри. — Моля те.

Ейлийн погледна решителното й изражение и въздъхна.

— Надолу по коридора… първата врата вляво.

Докато крачеше по коридора, който се отдалечаваше от заседателната зала със завой, Клеъри чуваше как гласовете на нефилимите заглъхват зад гърба й. Гладките каменни стени бяха покрити с гоблени, изобразяващи най-различни славни сцени от историята на ловците на сенки. Първата врата от лявата й страна беше дървена и съвсем простичка. Беше открехната, ала въпреки това Клеъри почука, преди да я отвори, така че да не стресне онзи, който се намираше вътре.

Озова се в простичка стая с дървена ламперия и цял куп различни столове. Клеъри имаше чувството, че се намира в болнична чакалня — във въздуха витаеше същото тежко усещане за място на непостоянство, където хората се разкъсваха от тревога и скръб в една напълно непозната обстановка.

В един от ъглите имаше стол и в него седеше Ема, още по-дребничка, отколкото бе изглеждала отдалече. Носеше само тениска с къс ръкав и по голите й ръце се виждаха знаци. Руната с отвореното око беше върху лявата й ръка (значи, и тя като Джейс бе левачка), която почиваше върху меча, лежащ в скута й. Толкова отблизо, Клеъри видя, че косата й е светлоруса, ала така разрошена и мръсна, че изглеждаше по-тъмна. Изпод оплетените кичури очите на момичето се взираха в нея предизвикателно.

— Какво? — попита то. — Какво искаш?

— Нищо. — Клеъри затвори вратата след себе си. — Просто да си поговорим.

Ема присви очи с подозрение.

— Искаш да използваш Меча на смъртните върху мен? Да ме разпиташ?

— Не. Аз също съм го държала и знам, че е ужасно. Съжалявам, че го използват върху приятеля ти. Смятам, че би трябвало да намерят друг начин.

— Аз смятам, че трябва да му имат доверие — заяви Ема. — Джулиън не лъже.

И тя изгледа Клеъри дръзко, сякаш я предизвикваше да й възрази.

— Разбира се, че не лъже. — Клеъри направи крачка напред… имаше чувството, че се опитва да не подплаши някое диво животинче в гората. — Джулиън е най-добрият ти приятел, нали?

Ема кимна.

— Моят най-добър приятел също е момче. Казва се Саймън.

— Е, къде е той?

Очите на Ема се стрелнаха зад Клеъри, сякаш очакваше Саймън да се материализира там изведнъж.

— В Ню Йорк — отвърна Клеъри. — Страшно ми липсва.

Ема изглеждаше така, сякаш прекрасно я разбира.

— Веднъж Джулиън отиде в Ню Йорк — каза тя. — Много ми липсваше, затова, когато се върна, го накарах да ми обещае, че вече никъде няма да ходи без мен.

Клеъри се усмихна и се приближи до нея.

— Имаш много красив меч — каза и посочи оръжието в скута й.

Изражението на Ема омекна едва забележимо. Тя докосна острието, върху което беше гравирана изящна плетеница от листа и руни. Напречникът беше златен, а върху острието имаше думи: „Аз съм Кортана, от същата стомана и закалка като Жоайоз и Дюрендал“.

— Беше на баща ми. Предава се от поколение на поколение в рода ни. Известен е — добави тя гордо. — Изработен е много отдавна.

— От същата стомана и закалка като Жоайоз и Дюрендал — каза Клеъри. — Това са два прочути меча. Знаеш ли кой притежава прочути мечове?

— Кой?

— Героите. — Клеъри коленичи на пода, така че да я погледне в лицето.

Ема се намръщи.

— Аз не съм герой. Не направих нищо, за да спася бащата на Джулиън, нито пък Марк.

— Толкова съжалявам — каза Клеъри. — Знам какво е да видиш как някой, на когото държиш, преминава на страната на Мрака. Как се превръща в някой друг.

Ема поклати глава.

— Марк не премина на страната на Мрака. Отведоха го.

Клеъри се намръщи.

— Отведоха го?

— Не искаха да пие от Бокала заради елфическата му кръв — обясни Ема и Клеъри си спомни думите на Алек, че в семейното дърво на Блекторн имало някой с елфическо потекло. Сякаш предусетила следващия въпрос на Клеъри, Ема продължи уморено: — Само Марк и Хелън имат елфическа кръв. Имат една и съща майка, но тя ги оставила на господин Блекторн, когато били съвсем малки. Джулиън и останалите имат друга майка.

— О. — Клеъри не искаше да я разпитва твърде много, тъй като не искаше това наранено момиче да си помисли, че тя е поредната възрастна, която гледа на нея просто като на източник на отговори на своите въпроси и нищо друго. — Познавам Хелън. И Марк ли изглежда като нея?

— Да… и двамата имат лекичко заострени уши и светла коса. Никой друг от семейство Блекторн не е рус. Всички имат кестенява коса, освен Тай, а никой не знае защо той е чернокос. Ливи не е, а те са близнаци. — В лицето на Ема се върна мъничко цвят и по него се появи следа от оживление — очевидно бе, че й е приятно да говори за семейство Блекторн.

— Значи, не са искали Марк да пие от Бокала? — попита Клеъри. Тайничко беше учудена, че Себастиан го е грижа. Той никога не беше споделял натрапчивата омраза на Валънтайн към долноземците, макар да не можеше да се каже, че ги харесва. — Може би не действа, ако във вените ти има долноземска кръв.

— Може би — каза Ема.

Клеъри се пресегна и сложи ръката си върху тази на Ема. Ужасяваше се от отговора, но просто трябваше да зададе въпроса.

— Не е превърнал и твоите родители, нали?

— Не… не. — Гласът на Ема трепереше. — Те са мъртви. Не бяха в Института — проучваха съобщение за демонска дейност. Телата им били изхвърлени на брега след атаката. Можех да отида с тях, но предпочетох да остана в Института. Исках да тренирам с Джулс. Само ако бях отишла с тях…

— Ако го беше направила, сега щеше да си мъртва — каза Клеъри.

— Откъде знаеш? — Ала в очите на Ема имаше нещо, което отчаяно искаше да й повярва.

— Виждам колко добър ловец на сенки си — отвърна Клеъри. — Виждам знаците ти. Виждам белезите. И начина, по който държиш меча. Ако ти си толкова способна, мога само да предположа, че родителите ти също са били наистина добри. А нещо, което е в състояние да убие и двамата, със сигурност не е нещо, от което би могла да ги спасиш. — Тя докосна лекичко меча. — Невинаги героите са тези, които печелят. Понякога те губят. Ала продължават да се бият. Не се предават. Именно това ги прави герои.

Ема си пое накъсано дъх в същия миг, в който на вратата се почука. Полуобърната, Клеъри я видя да се отваря, пропускайки светлината отвън… и Джейс. Косата му беше много тъмнозлатиста, очите му — мъничко по-светли. Понякога Клеъри имаше чувството, че може да види огъня в него как огрява очите и кожата, и вените му, как се движи под повърхността.

— Клеъри — каза той.

На Клеъри й се стори как нещо изписука лекичко. Ема стискаше меча си и местеше широко отворени очи между нея и Джейс.

— Съветът свърши — каза той. — И не мисля, че Джия остана особено доволна от начина, по който избяга от там.

— Значи, съм загазила — рече Клеъри.

— Както обикновено. — Усмивката на Джейс отне жилото на думите му. — Всички си тръгваме. Готова ли си?

Клеъри поклати глава.

— Ще се видим у вас. Тогава ще ми кажете какво се е случило на Съвета.

Джейс се поколеба.

— Помоли Ейлийн или Хелън да дойдат с теб — каза той най-сетне. — Къщата на консула е малко по-надолу от тази на инквизитора.

И като си закопча якето, той излезе от стаята, затваряйки вратата след себе си.

Клеъри отново се обърна към Ема, която продължаваше да се взира в нея.

— Познаваш Джейс Лайтууд? — каза тя.

— Аз… Какво?

— Той е известен. — В гласа на Ема имаше неприкрито изумление. — Той е най-добрият ловец на сенки. Най-добрият.

— Приятел ми е — обясни Клеъри, забелязвайки, че разговорът беше взел неочакван обрат.

Ема я погледна с превъзходство.

— Той ти е гадже.

— Откъде…

— Видях как те гледа. Освен това всички знаят, че Джейс Лайтууд си има гадже и че тя е Клеъри Феърчайлд. Защо не ми каза името си?

— Ами май не мислех, че ще го знаеш — отвърна Клеъри, леко замаяна.

— Не съм глупава — заяви Ема с раздразнение, което накара Клеъри да изпъне рамене, преди да се разсмее.

— Не, не си. Ти си много умна — съгласи се тя. — И се радвам, че знаеш коя съм, защото искам да знаеш, че можеш да дойдеш да говориш с мен винаги когато пожелаеш. Не само за случилото се в Института… за всичко. Можеш да говориш и с Джейс. Искаш ли да ти обясня къде ще ни намериш?

Ема поклати глава.

— Не — каза тя; гласът й отново беше омекнал. — Знам къде е къщата на инквизитора.

— Добре. — Клеъри сключи ръце, най-вече за да си попречи да ги протегне и да прегърне момичето. Не смяташе, че на Ема това щеше да й хареса особено. Клеъри се обърна към вратата.

— Ако си гаджето на Джейс Лайтууд, би трябвало да имаш по-добър меч — каза неочаквано Ема и Клеъри сведе поглед към старото оръжие, което беше взела от Ню Йорк и което беше окачила на кръста си тази сутрин.

— Този не е ли добър? — попита тя, слагайки ръка на дръжката.

Ема поклати глава.

— Ни най-малко.

Каза го толкова сериозно, че Клеъри се усмихна.

— Благодаря за съвета.

[1] Прочута катедрала в Барселона; започната от прословутия архитект Антонио Гауди, тя и до днес не е окончателно завършена. — Б.пр. ↑

[2] Известен още като събор „Покров Богородичен“ — православен храм на Червения площад, един от символите на Москва. — Б.пр. ↑

4

ПО-ТЪМНИ ОТ ЗЛАТО

Когато Клеъри почука на вратата на инквизитора, й отвори Робърт Лайтууд.

За миг тя замръзна на мястото си, без да е сигурна какво да каже. Никога не бе разговаряла с осиновителя на Джейс, почти не го познаваше. Той беше просто сянка на заден план, обикновено застанал зад Мерис, с ръка на стола й. Беше едър, тъмнокос мъж с грижливо оформена брада. Не можеше да си представи, че е бил приятел на баща й, макар да знаеше, че е бил един от Кръга на Валънтайн. Лицето му беше набраздено от твърде много бръчки, а линията на челюстта му беше прекалено строго стисната, за да може да си го представи млад.

Когато я погледна, Клеъри видя, че очите му са много тъмносини, толкова, че досега тя винаги ги беше мислила за черни. Изражението му не се промени; Клеъри почти можеше да усети как от него струи неодобрение. Подозираше, че не само Джия беше недоволна, задето беше изтичала по този начин след Ема.

— Ако търсиш децата ми, те са на горния етаж — бе всичко, което той каза. — Най-горния етаж.

Клеъри мина покрай него и се озова в невероятно внушителна стая. Къщата, официално отредена за инквизитора и неговото или нейното семейство, беше величествена постройка с високи тавани и масивни, скъпи на вид мебели. Беше достатъчно просторна, за да има вътрешни сводове, внушително стълбище и огромен полилей, който се спускаше от тавана и грееше с магическа светлина. Клеъри се зачуди къде ли е Мерис и дали това място й харесва.

— Благодаря — каза тя.

Робърт Лайтууд сви рамене и потъна в сенките без дума повече. Клеъри пое по стълбището, като вземаше по две стъпала наведнъж. Мина през няколко площадки, преди да достигне най-горния етаж, който се намираше на върха на стръмна таванска стълба, отвеждаща до коридор. Една врата надолу по коридора беше полуотворена и Клеъри чу гласове от другата й страна.

Почука по навик и прекрачи прага. Стените на таванската стаичка бяха боядисани в бяло; в ъгъла имаше масивен гардероб, чиито врати бяха отворени — дрехите на Алек (практични и малко поопърпани) висяха в едната му част, а тези на Джейс (черни и сиви, и добре запазени) — в другата. Грижливо сгънато, бойното им облекло почиваше на пода.

Клеъри почти се усмихна; и сама не бе сигурна защо. Имаше нещо умилително в това, как Алек и Джейс делят една стая. Зачуди се дали и те не могат да заспят до късно през нощта, потънали в приказки, както правеха тя и Саймън.

Алек и Изабел бяха кацнали на перваза и зад гърба им Клеъри виждаше багрите на залеза, искрящи във водата на канала под тях. Джейс се беше опънал върху едно от тесните легла, тръснал предизвикателно ботуши върху кадифената покривка.

— Според мен имат предвид, че не могат просто да чакат Себастиан да нападне някой друг Институт — тъкмо казваше Алек. — То би било равносилно на това, да се крием. Ловците на сенки не се крият.

Джейс потри буза в рамото си; изглеждаше уморен, бледата му коса беше разчорлена.

— Ужасно прилича на криене — отвърна той. — Себастиан е там някъде, ние сме тук. Обградени с двойна защита. Всички Институти — опразнени. Без никой, който да брани света от демони. Кой ще пази пазителите?[1]

Алек въздъхна и потърка лицето си с ръка.

— Да се надяваме, че няма да е задълго.

— Трудно е да си представи човек какво ще се случи — каза Изабел. — Свят без ловци на сенки. Навсякъде демони. Долноземци, които се бият помежду си.

— Ако бях Себастиан… — започна Джейс.

— Ала не си. Не си Себастиан — заяви Клеъри и всички я погледнаха.

Алек и Джейс изобщо не си приличаха, помисли си тя, но от време на време в жестовете или погледите им имаше сходство, което й напомняше, че са били отгледани заедно. Сега и двамата изглеждаха любопитни и мъничко разтревожени. Изабел имаше по-уморено, разстроено изражение.

— Добре ли си? — попита Джейс вместо поздрав и я дари с леко кривата си усмивка. — Как е Ема?

— Съсипана — отвърна Клеъри. — Какво се случи, след като си тръгнах от заседанието?

— Разпитът беше почти свършил — каза Джейс. — Очевидно Себастиан стои зад нападенията и разполага със значителна войска от Помрачени. Никой не знае точно колко, но трябва да приемем, че всички изчезнали ловци на сенки са били превърнати.

— Все пак ние далеч ги превъзхождаме числено — каза Алек. — Той разполага с първоначалните си сили, както и с превърнатите нефилими от шестте Института, които нападна; ние — с всички останали.

В очите на Джейс имаше нещо, което ги правеше по-тъмни от злато.

— Себастиан го знае — промълви той. — Несъмнено познава воините си до последния човек. Напълно е наясно срещу какво може да се изправи и срещу какво — не.

— Ние имаме и долноземците на своя страна — рече Алек. — Това е целият смисъл от утрешното заседание, нали? Да разговаряме с представителите, да укрепим връзките ни. Сега, когато знаем какво прави Себастиан, можем да измислим своя стратегия, да го ударим с Децата на нощта, Двора на феите, магьосниците…

Клеъри и Джейс се спогледаха с безмълвно разбирателство.

Сега, когато знаем какво прави Себастиан, той ще направи нещо друго. Нещо, което не очакваме.

— А после всички говориха за Джейс — продължи Изабел. — С други думи — както обикновено.

— За Джейс? — Клеъри се облегна на таблата в долната част на леглото, върху което се беше изтегнал Джейс. — Какво за него?

— Ами доста се изприказва за това, дали сега Себастиан е практически неуязвим и дали съществуват начини да бъде ранен и убит. Славния би могъл да го стори заради небесния огън, но в момента единственият източник на небесен огън е…

— Джейс — мрачно довърши Клеъри. — Само че Мълчаливите братя опитаха всичко, за да отделят Джейс от него, ала не можаха. Той е в душата му. Тогава какъв е планът им? Да налагат Себастиан по главата с Джейс, докато не изгуби съзнание?

— Брат Закарая каза горе-долу същото — рече Джейс. — Е, може би с мъничко по-малко сарказъм.

— Както и да е, в крайна сметка започнаха да обсъждат начини да го заловят, без да го убиват… ако успеят да унищожат всички Помрачени, ако той е затворен някъде, по някакъв начин, може би няма да има значение, че е невъзможно да бъде убит — каза Алек.

— Да го натъпчат в ковчег от адамас и да го хвърлят в морето — подхвърли Изабел. — Това е моето предложение.

— Както и да е, когато приключиха да ме обсъждат, което, разбира се, беше най-хубавата част — продължи Джейс, — те бързо се върнаха на въпроса как биха могли да излекуват Помрачените. Плащат на Спираловидния лабиринт цяло състояние, за да разгадаят магията, с чиято помощ Себастиан е създал Бокала на смъртните, и да изпълнят ритуала.

— Трябва да престанат да търсят начини да излекуват Помрачените и да започнат да мислят как да ги победим — обади се Изабел със суров глас.

— Много от тях познават хора, които са били превърнати, Изабел — каза Алек. — Естествено, че ще искат да си ги върнат.

— Е, и аз искам малкият ми брат да се върне — извиси се гласът на Изабел. — Не разбират ли какво е направил Себастиан? Убил ги е. Погубил е човешкото у тях и е оставил да се разхождат по света демони с лицата на хора, които някога познавахме, това е всичко…

— По-тихо — заяви Алек с решителния тон на по-голям брат. — Нали знаеш, че мама и татко са в къщата. Ще се качат.

— О, тук са — каза Изабел. — Толкова далеч един от друг, колкото можеш да бъдеш под един покрив, ала са тук.

— Не ни влиза в работата къде спят, Изабел.

— Те са ни родители.

— Но имат свой собствен живот. И трябва да уважаваме това и да не им се бъркаме. — Лицето на Алек потъмня. — Мнозина се разделят, когато загубят едно от децата си.

Изабел ахна.

— Изи? — Алек май си даде сметка, че е отишъл прекалено далеч. Споменаването на Макс като че ли се отразяваше на Изабел по-тежко, отколкото на всички други от семейство Лайтууд, включително и Мерис.

Изабел се обърна и изхвърча от стаята, затръшвайки вратата след себе си.

Алек зарови пръсти в косата си и тя щръкна като патешки пух.

— Мамка му — изруга той и се изчерви — много рядко ругаеше, а когато го правеше, обикновено си мърмореше под носа. Хвърли почти извинителен поглед на Джейс и тръгна след сестра си.

Джейс въздъхна, преметна дългите си крака през ръба на леглото и се изправи, след което се протегна като котка, така че раменете му изпукаха.

— Е, май това е знак за мен да те изпратя до вас.

— И сама мога да намеря пътя…

Той поклати глава и взе якето си от таблата на леглото. В движенията му имаше нещо нетърпеливо, нещо дебнещо и бдително, от което Клеъри усети как по кожата й полазиха тръпки.

— Искам да се махна от тук. Хайде. Да вървим.

— Мина цял час. Най-малко. Кълна се. — Мая лежеше на дивана в апартамента на Джордан и Саймън, босите й крака почиваха в скута на Джордан.

— Не трябваше да си поръчвате тайландска храна — подхвърли Саймън разсеяно.

Седеше на пода и човъркаше ХЬох контролера, който от няколко дни насам не работеше. В огнището гореше голяма цепеница. Като всичко в апартамента, камината също не беше добре поддържана и през половината от времето, в което я използваха, стаята се пълнеше с пушек. Джордан непрекъснато се оплакваше от студа, от пукнатините в стените и прозорците и от нежеланието на хазаина да поправи каквото и да било.

Джордан се ухили добродушно.

— Теб какво те е грижа? Ти не ядеш.

— Но вече мога да пия — изтъкна Саймън.

И наистина беше така. Беше приучил стомаха си да понася повечето течности (мляко, кафе, чай), ала от твърда храна все още му се повдигаше. Съмняваше се, че тялото му извлича някаква хранителна полза от напитките (само кръвта имаше този ефект), но се чувстваше повече като човек, когато беше сред хора, да е в състояние да консумира нещо, което нямаше да накара всички да се разбягат с писъци. Той въздъхна и пусна контролера на пода.

— Мисля, че е развален. Перманентно. Което е направо страхотно, защото нямам пари да купя нов.

Джордан го погледна любопитно. Когато се беше нанесъл при него, Саймън беше донесъл всичките си спестявания, ала те не бяха кой знае колко. За щастие, той нямаше и кой знае какви разходи. Апартаментът беше взет назаем от Претор Лупус, които също така осигуряваха и кръвта за Саймън.

— Аз имам пари — каза Джордан. — Всичко ще е наред.

— Това са си твои пари, не мои. Няма винаги да се грижиш за мен. — Саймън се взираше в сините пламъци в огнището. — А после какво? Скоро щях да кандидатствам в колеж, ако… всичко не се беше случило. Музикално училище. Можех да уча. Да си намеря работа. Сега никой няма да ме назначи. Та аз изглеждам на шестнайсет. Винаги ще изглеждам на шестнайсет.

— Хм — обади се Мая. — Предполагам, че вампирите наистина не ходят на работа, нали? Искам да кажа, някои върколаци го правят… Бат е диджей, а Люк притежава онази книжарница. Само че вампирите са в кланове. Няма вампири учени.

— Нито пък вампири музиканти — добави Саймън. — Няма какво да се преструваме. Истината е, че сега съм професионален вампир.

— Честно казано, направо се учудвам, че из улиците не бъка от развилнели се вампири, които ядат туристи, сега когато Морийн ги оглавява — отбеляза Мая. — Тя е доста кръвожадна.

Саймън направи физиономия.

— Предполагам, че някои от клана се опитват да я обуздават. Рафаел вероятно. Лили… тя е една от най-умните в клана. Знае всичко. Двамата с Рафаел открай време са страшно гъсти. Но аз нямам приятели вампири. Всъщност, като се има предвид каква мишена съм, понякога се учудвам, че имам каквито и да било приятели.

Саймън долови горчивината в гласа си и погледна към снимките, които Джордан беше закачил на стената — снимки, на които беше с приятелите си, на плажа, с Мая. Саймън си беше помислил и той да направи същото. Въпреки че не беше взел нито една снимка от къщи, Клеъри имаше. Би могъл да ги вземе назаем, да направи апартамента мъничко повече свой. Ала макар да му харесваше да живее с Джордан и да се чувстваше удобно тук, това не беше неговият дом. Не го усещаше като нещо постоянно, място, където би могъл да се установи.

— Дори легло нямам — каза той на глас.

Мая обърна глава към него.

— Саймън, за какво е всичко това? Защото Изабел си тръгна ли?

Саймън сви рамене.

— Не знам. Искам да кажа, да, Изи ми липсва, но… Клеъри твърди, че двамата с нея се нуждаем от ИВ.

— А, да си изясните връзката — уточни Мая при вида на недоумяващото изражение на Джордан. — Нали се сещаш, когато решавате дали всъщност сте гаджета. Което наистина трябва да направите, между другото.

— Защо всички освен мен знаят този акроним? — зачуди се Саймън на глас. — А дали Изабел иска да ми бъде гадже?

— Не мога да ти кажа — отвърна Мая. — Момичешки кодекс на честта. Питай нея.

— Тя е в Идрис.

— Попитай я, когато се върне. — Саймън не каза нищо и Мая добави по-меко: — Тя ще се върне, както и Клеъри. Това е просто едно заседание.

— Не знам. Институтите не са в безопасност.

— Ти също не си — намеси се Джордан. — Ето защо имаш мен.

Мая погледна Джордан и Саймън си помисли, че в погледа й има нещо странно, което той не можеше да определи. От известно време нещо като че ли не беше наред между Джордан и Мая, някаква дистанцираност у нея, нещо въпросително в очите всеки път когато погледнеше гаджето си. Саймън очакваше Джордан да сподели нещо, но той не го беше направил. Дали изобщо беше забелязал отчуждеността на Мая (тя беше очевидна!), или упорито отказваше да я види?

— Пак ли щеше да бъдеш дневен вампир? — Мая отново се обърна към Саймън. — Ако можеше да го промениш?

— Не знам.

Саймън също си беше задавал този въпрос, но после го беше пропъдил — нямаше смисъл да се измъчваш за неща, които не можеш да промениш. Да бъдеш дневен вампир, означаваше да имаш злато във вените си. Другите вампири искаха кръвта ти, защото пиеха ли от нея, те също можеха да излизат на дневна светлина. Ала също толкова много вампири искаха смъртта ти, защото повечето от расата вярваха, че дневните вампири са извращение, което трябва да бъде унищожено. Не беше забравил какво му беше казал Рафаел на покрива на онзи хотел в Манхатън: „Моли се да не изгубиш знака си, преди войната да е избухнала, дневни вампире. Защото, ако това се случи, готви се за същинска опашка от врагове, чакащи реда си, за да се разправят с теб. А аз ще бъда начело“.

И все пак…

— Слънцето ще ми липсва — рече той. — Мисля, че то ми помага да остана човек.

Светлината на пламъците в огнището се отрази в очите на Джордан, когато той се обърна към Саймън.

— Да си човек, не е кой знае какво — усмихна се той.

Мая рязко свали крака от скута му. Джордан я погледна разтревожено и в същия миг на вратата се позвъни.

Саймън бързо се изправи.

— Храната — обяви той. — Аз ще ида. Освен това — добави през рамо, докато прекосяваше коридора към входната врата — вече две седмици никой не се е опитал да ме убие. Може би им е омръзнало и са се отказали.

Зад гърба му се разнесоха гласове, но Саймън не се заслуша — говореха помежду си. Протегна ръка към бравата и отвори вратата, като в същото време извади портфейла си.

И в този миг нещо върху гърдите му затуптя. Той сведе поглед надолу и видя медальона на Изабел да грее с яркочервена светлина. Начаса отскочи назад, разминавайки се на сантиметри с ръката, протегнала се, за да го сграбчи. Той изкрещя… на прага имаше едра фигура в червено бойно облекло, ловец на сенки с грозни руни по бузите, ястребов нос и широко бледо чело. Мъжът изръмжа насреща му и направи крачка към него.

— Саймън, залегни! — изкрещя Джордан.

Саймън се хвърли на пода и се претърколи настрани в мига, в който една стрела от арбалет профуча през коридора. Тъмният ловец на сенки се завъртя с почти невероятна скорост и стрелата се заби във вратата. Саймън чу как Джордан изруга ядосано, а после Мая, във вълча форма, се втурна покрай него и се метна върху Помрачения.

Разнесе се удовлетворяващ вой на болка, когато зъбите й се впиха в гърлото му. Плисна кръв и изпълни въздуха със солена, алена мъгла; Саймън я вдиша и усети горчивия вкус на демонска кръв, докато се изправяше на крака. Пристъпи напред в същия миг, в който Помраченият сграбчи Мая и я запрати в коридора, мятащо се кълбо от зъби и нокти.

Джордан изкрещя. В гърлото на Саймън се надигна нисък звук, нещо като вампирско ръмжене, и той усети как кучешките му зъби се издължават. Помраченият пристъпи напред; течеше му кръв, ала все още се държеше здраво на крака. Саймън почувства как дълбоко в корема го жегва страх. В Бурен ги беше видял да се бият, воините на Себастиан, и знаеше, че са по-силни, по-бързи и по-трудни за убиване от ловците на сенки. Не се беше замислял обаче колко по-трудно е да бъдат убити от вампирите.

— Дръпни се! — Джордан го сграбчи за рамото и почти го изхвърли след Мая, която междувременно се беше изправила на крака. По козината на врата й имаше кръв, вълчите й очи бяха потъмнели от гняв. — Махай се, Саймън. Остави ние да се оправим с това. Махай се!

Саймън отказваше да отстъпи.

— Никъде няма да ходя… за мен е дошъл…

Знам го! — изкрещя Джордан. — Аз съм твоят претор! Остави ме да си свърша работата!

Джордан се завъртя рязко и отново вдигна арбалета си. Този път стрелата потъна дълбоко в рамото на тъмния ловец на сенки. Той се олюля и от устата му се изсипаха низ ругатни на език, който Саймън не разбираше. Немски, помисли си той. Берлинският Институт беше един от нападнатите…

Мая се метна покрай него със скок и двамата с Джордан се нахвърлиха върху тъмния нефилим. Джордан погледна назад към Саймън, лешниковите му очи бяха диви и свирепи. Саймън кимна и се втурна обратно в дневната. Отвори рязко прозореца (при което дървото изскърца пронизително в знак на протест и го посипа с люспи от стара боя) и се прехвърли на противопожарната стълба, отрупана с попарената от зимния въздух самакитка, която Джордан държеше там.

Всяка частица от него крещеше, че не бива да си тръгва, ала беше обещал на Изабел, че ще остави Джордан да изпълнява задълженията си на телохранител и че няма да допусне да се превърне в мишена. Стисна медальона на Изи, топъл под пръстите му, сякаш допреди миг беше почивал върху шията й, и пое надолу по металните стъпала, раздрънкани и хлъзгави от снега. На няколко пъти едва не падна, преди да достигне последното стъпало и да скочи на потъналия в сенки тротоар.

И начаса бе заобиколен от вампири. Има време да разпознае само двама от тях като членове на клана от хотел „Дюмор“ (деликатната тъмнокоса Лили и русия Зийк, и двамата — с демонично широки усмивки на лицата), преди да му метнат нещо върху главата. Плат се стегна около врата му и той се задави не защото се нуждаеше от въздух, а от болката в гърлото.

— Морийн ти праща много поздрави — каза Зийк в ухото му. Саймън отвори уста, за да изкрещи, ала мракът го погълна, преди да е успял да издаде и звук.

— Нямах представа, че си чак толкова прочут — подхвърли Клеъри, докато двамата с Джейс крачеха по тесния тротоар, който минаваше покрай канала Олдуей. Току-що се беше смрачило и улиците бяха пълни със забързани хора, увити в дебели палта, лицата им — студени и вглъбени в себе си.

Бяха започнали да изгряват звезди, нежна ивица светлина по източното небе, огряла очите на Джейс, когато той я погледна любопитно.

— Всички познават сина на Валънтайн.

— Знам, но… когато те видя, Ема реагира така, сякаш си някаква знаменитост, по която си пада. Сякаш всеки месец се появяваш на корицата на списание „Ловци на сенки“.

— Знаеш ли, питаха ме дали искам да им позирам, казаха, че щели да го направят с вкус…

— Стига да държиш стратегически разположена серафимска кама, не виждам какъв е проблемът — отвърна Клеъри и Джейс се засмя — онзи отсечен смях, изскочил неочаквано и за самия него. Това беше любимият смях на Клеъри — Джейс винаги беше толкова овладян, че все още й доставяше огромно удоволствие да бъде една от малцината, които успяваха да проникнат под грижливо поддържаната броня и да го изненадат.

— Хареса я, нали? — попита той.

— Кого съм харесала? — не разбра Клеъри. Тъкмо минаваха през един площад, който си спомняше — покрит с калдъръм и с кладенец в средата, върху който сега имаше кръгла каменна плоча, вероятно за да попречи на водата да замръзне.

— Момичето. Ема.

— У нея има нещо — призна Клеъри. — Начинът, по който се застъпи за брата на Хелън може би. Джулиън. Би направила всичко за него. Наистина обича семейство Блекторн, освен това е изгубила всички, които е имала…

— Напомня ти за теб самата.

— Не мисля така — рече Клеъри. — Мисля, че по-скоро ми напомня за теб.

— Защото съм дребничък, рус и изглеждам добре с плитки?

Клеъри го бутна с рамо. Бяха стигнали началото на улица, от двете страни на която имаше магазини. Сега те бяха затворени, макар че през прозорците с решетки се процеждаше магическа светлина. На Клеъри й се струваше, че е попаднала в приказка или сън, както винаги когато беше в Аликанте — необятното небе, надвиснало над тях, древните сгради, върху които бяха изрисувани сцени, излезли от легенди, а над всичко това се издигаха прозрачните демонични кули, които бяха дали популярното име на Аликанте — Града от стъкло.

— Защото — обясни Клеъри, докато минаваха покрай магазин, на чиято витрина бяха наредени пити хляб — е изгубила всичките си кръвни роднини. Ала има семейство Блекторн. Няма си никой друг, нито леля, нито чичо, никой, който да се погрижи за нея, но семейство Блекторн ще го направят. Така че ще трябва да научи онова, което и ти — че семейство не означава обща кръв. Семейство са хората, които те обичат. Онези, които те закрилят. Както са направили семейство Лайтууд за теб.

Джейс беше спрял. Клеъри се обърна и го погледна. Потокът пешеходци се раздели, за да ги заобиколи. Джейс стоеше пред една тясна уличка до някакъв магазин; вятърът развяваше русата му коса и разкопчаното му яке, Клеъри виждаше вената, която туптеше на шията му.

— Ела тук — дрезгаво каза той.

Клеъри предпазливо направи крачка към него. Да не беше казала нещо, което го бе разстроило? Макар че Джейс рядко й се ядосваше, а когато това ставаше, го заявяваше направо. Той улови нежно ръката й и водейки я след себе си, сви зад ъгъла на сградата и потъна в сенките на тясната уличка, която лъкатушеше към един канал в далечината.

В уличката нямаше никого, а тесният й вход скриваше вътрешността й от погледите на минувачите по голямата улица. В сумрака лицето на Джейс се състоеше сякаш само от ъгли — остри скули, меки устни, златните очи на лъв.

— Обичам те — заяви той. — Не го казвам достатъчно често. Обичам те.

Клеъри се облегна на стената. Камъните бяха студени и при други обстоятелства сигурно би било неудобно, но в този миг изобщо не я беше грижа. Придърпа го внимателно към себе си, докато телата им бяха едно срещу друго, без да се докосват, ала толкова близо, че тя усещаше топлината, която се излъчваше от него. Естествено, че той нямаше нужда да си закопчава якето, не и с огъня, който бушуваше във вените му. Ухание на черен пипер, сапун и студен въздух го обгръщаше, когато тя зарови лице в рамото му и вдъхна дълбоко.

— Клеъри. — Гласът на Джейс беше едновременно шепот и предупреждение, одрезгавял от копнеж; копнеж по усещането за сигурност от физическата им близост, от какъвто и да било допир.

Много предпазливо той постави длани на стената, обгръщайки я като в клетка между двете си ръце. Клеъри чувстваше дъха му в косата си, лекия допир на тялото му до нейното. Всеки сантиметър от нея изведнъж беше станал свръхчувствителен; навсякъде, където я докоснеше, по кожата й сякаш пробягваха миниатюрни иглички на наслада.

— Моля те, не ми казвай, че ме издърпа тук и ме докосваш, но нямаш намерение да ме целунеш, защото не мисля, че мога да го понеса — промълви Клеъри.

Джейс затвори очи и тя видя как тъмните му ресници потрепват върху бузите; спомни си усещането от това, да проследи очертанията на лицето му с пръстите си, да почувства тежестта на тялото му върху своето, усещането на кожата му до своята.

— Нямам — каза той и Клеъри долови тъмната дрезгавина под обикновено напевния му глас. Мед върху иглички. Вече бяха толкова близо, че тя усети как гърдите му се надигат, когато си пое дъх. — Не можем.

Клеъри сложи ръка върху гърдите му; сърцето му биеше като уловени в плен криле.

— Тогава ме отведи у дома — прошепна тя и се приведе, за да докосне едва-едва ъгълчето на устните му със своите.

Или поне възнамеряваше да го докосне едва-едва. Само че той се наведе към нея и движението му рязко промени ъгъла между тях и ето че устните й се плъзнаха по неговите. Чу го как си пое изненадано дъх до устата й, а после те вече се целуваха — истинска целувка, прелестно бавна и гореща, и настойчива.

„Отведи ме у дома.“ Ала това беше у дома: ръцете на Джейс около нея, студеният вятър на Аликанте в дрехите им, пръстите й — заровени в косата на тила му, там, където тя падаше на меки къдрици върху кожата. Дланите му все още бяха залепени за стената зад нея, но тялото му се раздвижи и нежно я притисна към камъка; Клеъри чуваше дрезгавите нотки в дишането му. Джейс не можеше да я докосне с ръце, ала тя можеше да докосне него и ето че пръстите й се плъзнаха по извивката на ръцете му, надолу към гърдите, проследиха браздите на мускулите му и се разпериха настрани, за да го уловят от двете страни. Тениската се набра под ръцете й, пръстите й усетиха гола кожа, а после се плъзнаха под плата; толкова отдавна не го бе усещала по този начин, почти беше забравила колко мека е кожата му там, където не бе покрита с белези, как мускулите на гърба му играят под допира й. Въздишката, изтръгнала се от устата му, изпълни нейната; вкусът му бе на чай, шоколад и сол.

Клеъри беше поела контрол над целувката им и ето че почувства как той се напрегна и й го отне; ухапа я лекичко по долната устна, докато по гърба й не пробяга тръпка; гризна я нежно в ъгълчето на устата, целувайки линията на челюстта й, надолу, докато не засмука мястото на шията й, където туптеше една вена, преглъщайки препускащия й пулс. Кожата му гореше под ръцете й, гореше…

Джейс се откъсна от нея, олюлявайки се почти като пиян, и се блъсна в насрещната стена. Очите му бяха широко отворени и в продължение на един миг на замайване на Клеъри й се стори, че вижда там пламъци. А после светлината в тях погасна и той дишаше запъхтяно, сякаш беше тичал, заровил лице в шепите си.

— Джейс.

Той свали ръце.

— Погледни стената зад себе си — каза глухо.

Клеъри се обърна… и зяпна. Зад нея, там, където Джейс се беше опирал, върху камъка имаше две следи от изгоряло с формата на ръцете му.

Кралицата на феите се бе изтегнала върху леглото си, вперила поглед в каменния таван на спалнята си. Той беше покрит с декоративни решетки, по които пълзяха увивни рози с остри бодли, съвършени и кърваво алени. Всяка нощ те повяхваха и умираха и всяка сутрин ги заменяха нови, също толкова свежи, колкото предишния ден.

Феите не спяха много и рядко сънуваха, ала кралицата обичаше леглото й да е удобно. То представляваше широк каменен диван, с пухен дюшек, покрит с море от кадифе и гладък сатен.

— Някога случвало ли се е — попита момчето, което лежеше до нея, — да се убодете на някой от тръните, Ваше Величество?

Кралицата на феите се обърна, за да погледне Джонатан Моргенстърн, изтегнал се между завивките. Въпреки че той я беше помолил да го нарича Себастиан и тя уважаваше желанието му — елфите също не позволяваха никой да се обръща към тях с истинското им име. Той лежеше по корем, облегнал глава на сплетените си ръце; дори мътната светлина не можеше да скрие старите белези от камшик по гърба му.

Кралицата открай време беше запленена от ловците на сенки — също като елфите и у тях имаше ангелска кръв, така че между двете раси несъмнено имаше родство… но никога не бе подозирала, че ще срещне някого, когото да е в състояние да изтърпи в продължение на повече от пет минути. Докато не се беше появил Себастиан. Те всички бяха толкова отвратително уверени в моралното си превъзходство. Но не и Себастиан. Той беше крайно необичаен дори за човек, а още повече — за ловец на сенки.

— Не толкова често, колкото ти се порязваш на собственото си остроумие, миличък — отвърна тя. — Знаеш, че не искам да бъда наричана „Ваше Величество“, а само „лейди“ или „милейди“, ако много настояваш.

— Но май нямаш нищо против, когато те наричам „красива моя“ или „моя красива лейди“ — В тона му нямаше и помен от разкаяние.

— Хмм. — Тя прокара тънките си пръсти през гъстата му сребърна коса. Имаше прекрасни цветове като за човек — коса като меч, очи като оникс. Спомни си сестра му, толкова различна, далеч не така елегантна. — Освежителен ли беше сънят ти? Уморен ли си?

Той се претърколи по гръб и се ухили широко насреща й.

— Мисля, че все още не съм се изразходвал напълно.

Кралицата на феите се наведе, за да го целуне, и той зарови пръсти в червената й коса. Погледна една от къдриците й — алена на фона на белязаната кожа на кокалчетата му — и я допря до бузата си. Преди тя да успее да каже каквото и да било, на вратата на спалнята се почука.

— Какво има? — извика кралицата. — Ако не е нещо извънредно важно, върви си или ще накарам да нахранят с теб водните духове в реката.

Вратата се отвори и една от по-младите придворни дами прекрачи прага. Кейли Уайтуилоу. Тя направи реверанс и каза:

— Милейди, Мелиорн е тук и би искал да говори с вас.

Една от бледите вежди на Себастиан подскочи.

— Работата на кралицата няма свършване.

Кралицата въздъхна и се надигна от леглото.

— Доведете го — каза тя. — И ми донесете един халат, защото въздухът е хладен.

Кейли кимна и излезе от стаята. Миг по-късно Мелиорн влезе и сведе глава в поздрав. Ако Себастиан намираше за странно това, че кралицата приемаше своите придворни, застанала чисто гола насред спалнята си, лицето му с нищо не го издаваше. Една смъртна жена би се смутила, навярно би опитала да се закрие с нещо, ала кралицата си беше кралицата, вечна и горда, и знаеше, че без дрехи е също толкова възхитителна, колкото и с тях.

— Мелиорн — каза тя. — Имаш ли новини от нефилимите?

Елфът вдигна глава. Както обикновено, носеше бели доспехи със застъпващи се плочки. Имаше зелени очи и много дълга черна коса.

— Милейди. — Той хвърли поглед към Себастиан, който се бе надигнал и седеше в леглото, увил завивката около кръста си. — Имам много новини. Новите ни попълнения от тъмни воини са разположени в крепостта „Едом“ и чакат по-нататъшни заповеди.

— А нефилимите? — попита кралицата в същия миг, в който Кейли се върна в стаята, носейки роба, изтъкана от венчелистчетата на лилии. Тя я разтвори и кралицата се плъзна в нея, обвивайки копринената мекота около себе си.

— Децата, които избягаха от Института в Лос Анджелис, са им дали достатъчно информация, за да е ясно, че Себастиан стои зад нападенията — отвърна Мелиорн доста кисело.

— Така или иначе, щяха да се досетят — рече Себастиан. — Имат неприятния навик да ме обвиняват за всичко.

— Въпросът е — разпознали ли са нашите хора? — настоя да узнае кралицата.

— Не — отвърна Мелиорн със задоволство. — Децата са сметнали, че нападателите до един са били Помрачени.

— Това е забележително, като се има предвид, че във вените на онова момче Блекторн тече елфическа кръв — каза Себастиан. — Би могло да се предположи, че са свикнали да я долавят. Какво възнамерявате да правите с него, между другото?

— У него има елфическа кръв; той е един от нас — заяви Мелиорн. — Гуин го взе, за да се присъедини към Дивия лов, така че ще бъде изпратен там. — Той отново се обърна към кралицата. — Нуждаем се от още воини. Институтите се опразват — нефилимите бягат в Идрис.

— Ами този в Ню Йорк? — остро попита Себастиан. — Ами брат ми и сестра ми?

— Клеъри Фрей и Джейс Лайтууд бяха изпратени в Идрис — каза Мелиорн. — Все още няма как да опитаме да се доберем до тях, без да се издадем.

Себастиан докосна гривната на китката си. Кралицата беше забелязала този негов навик, нещо, което правеше, когато се опитваше да скрие, че е ядосан. Върху метала, на един древен език на човеците, пишеше: „Ако не мога да склоня Небето, ще вдигна Ада“.

— Искам ги — заяви той.

— И ще ги имаш — увери го кралицата. — Не съм забравила, че това е част от уговорката ни. Ала трябва да бъдеш търпелив.

Себастиан се усмихна, но само с устни, не и с очи.

— Ние, смъртните, понякога сме склонни да прибързваме.

— Ти не си обикновен смъртен — каза кралицата и се обърна към Мелиорн. — Рицарю мой, какво ще посъветваш своята кралица?

— Нуждаем се от още войници — каза елфът. — Трябва да превземем друг Институт. Още оръжия също ще ни бъдат от полза.

— Не каза ли, че всички ловци на сенки са в Идрис? — попита Себастиан.

— Не съвсем — отвърна Мелиорн. — В някои градове евакуирането на всички нефилими отнема повече време — в Лондон, Рио де Жанейро, Кайро, Истанбул и Тайпе все още има ловци на сенки. Трябва да сложим ръка на поне още един Институт.

Себастиан се усмихна. Беше усмивка, която преобразяваше красивото му лице не в нещо още по-красиво, а в жестока маска, която сякаш се състоеше само от зъби, като усмивката на мантикор.

— Тогава искам Лондон — заяви той. — Стига да не противоречи на желанията ти, кралице моя.

Кралицата на феите не можа да сдържи усмивката си. Векове бяха минали, откакто някой от смъртните й любовници я бе накарал да се усмихне. Тя се наведе да го целуне и почувства как ръцете му се плъзват по венчелистчетата на робата й.

— Вземи Лондон, обич моя, и го превърни в река от кръв — каза тя. — Нека това бъде моят подарък за теб.

Добре ли си? — попита я Джейс сигурно за стотен път.

Клеъри стоеше на горното стъпало пред къщата на Аматис, огрявана от светлината, която струеше през прозорците. Джейс беше точно под нея, напъхал ръце дълбоко в джобовете си, сякаш се боеше да ги извади.

Дълго се беше взирал в следите от изгорено, които беше оставил на онази стена, преди да придърпа ризата си надолу и буквално да изтегли Клеъри обратно на пълната с хора улица, сякаш тя не биваше да бъде насаме с него. Мълча през цялото време, докато вървяха към къщата, устните му — свити в тясна, напрегната черта.

— Добре съм — увери го тя. — Виж, изгори стената, не мен. — Тя се завъртя, сякаш демонстрираше нов тоалет. — Виждаш ли?

В очите на Джейс имаше сенки.

— Ако съм те наранил…

— Не си — каза тя. — Не съм толкова крехка.

— Мислех, че ставам по-добър в това, да го държа под контрол, че Джордан помага. — В гласа му се прокрадна раздразнение.

— Наистина си по-добър. И това с Джордан наистина помага. Виж, успя да съсредоточиш огъня в ръцете си — това е напредък. Докосвах те, целувах те, а не съм наранена. — Клеъри сложи длан на бузата му. — Заедно се справяме с това, забрави ли? Забранено ти е да се дистанцираш от мен или да се цупиш.

— А пък аз тъкмо бях решил да представлявам Идрис по цупене на следващата олимпиада — каза Джейс, ала гласът му вече започваше да омеква; суровите нотки на самоомраза се оттегляха, отстъпвайки място на ирония и развеселеност.

— Двамата с Алек може да се състезавате по цупене на двойки — усмихна се Клеъри. — Със сигурност ще грабнете златото.

Джейс завъртя глава и я целуна по дланта. Косата му докосна връхчетата на пръстите й. Всичко наоколо тънеше в покой и тишина и Клеъри почти можеше да повярва, че те двамата са единствените хора в Аликанте.

— Чудя се — каза той с устни до кожата й — какво ли ще си помисли собственикът на онзи магазин, когато дойде на работа утре сутринта и види два отпечатъка от ръце, прогорени върху стената му?

— „Надявам се, че застраховката ми го покрива?“

Джейс се засмя и малко облаче от дъха му погали ръката й.

— И като стана дума за това — каза Клеъри, — следващото заседание на Съвета е утре, нали?

Джейс кимна.

— Военен съвет. Ще участват само избрани членове на Клейва. — Той размаха недоволно пръсти.

Клеъри разбираше недоволството му — Джейс беше прекрасен стратег и един от най-добрите воини на Клейва и никак нямаше да му е приятно да бъде изключен от каквото и да било заседание за битки. Особено, помисли си тя, ако щеше да се обсъжда как небесният огън би могъл да бъде използван като оръжие.

— Тогава навярно би могъл да ми помогнеш за нещо. Трябва ми магазин за оръжия. Искам да си купя меч. Наистина добър меч.

Джейс изглеждаше учуден, а после — развеселен.

— За какво?

— Е, нали се сещаш. За убиване. — Клеъри направи жест, който, надяваше се, илюстрираше убийствените й намерения относно всички зли твари. — Искам да кажа, от известно време съм ловец на сенки. Би трябвало да имам истинско оръжие, нали?

По лицето на Джейс бавно се разля усмивка.

— Най-добрият магазин за хладни оръжия е този на Даяна на улица „Флинтлок“ — каза той с грейнали очи. — Ще те заведа утре следобед.

— Значи, си уговорихме среща. Среща на оръжие.

— Далеч по-добре, отколкото вечеря и филм. — И с тези думи Джейс потъна в сенките.

[1] Известна латинска фраза, приписвана на римския поет Ювенал. — Б.пр. ↑

5

ЖАДУВАНА РАЗПЛАТА

Мая вдигна очи, когато вратата на апартамента се отвори рязко и Джордан се втурна вътре, като едва не се подхлъзна на гладкия дървен под.

— Някакви новини? — попита той.

Мая поклати глава и лицето му помръкна. След като бяха убили тъмния нефилим, тя бе повикала глутницата, за да им помогне да оправят бъркотията. За разлика от демоните, Помрачените не се изпаряваха, когато ги убиеш. Оставаше тяло, от което трябваше да се отърват. При обикновени обстоятелства, биха повикали ловците на сенки и Мълчаливите братя, ала вратите на Института и на Града от кости бяха затворени. Вместо това Бат и останалите от глутницата се бяха появили с голяма торба от непрозрачен найлон, докато Джордан, който все още кървеше от схватката с Помрачения, бе отишъл да търси Саймън.

Нямаше го в продължение на часове, а когато най-сетне се върна, погледът му каза на Мая всичко, което й трябваше да знае. Беше намерил телефона на Саймън, натрошен на парчета и захвърлен под противопожарната стълба като подигравателна бележка. И никакъв друг знак от него.

Естествено, след това никой от двамата не бе успял да мигне. Мая се беше върнала в щаба на глутницата заедно с Бат, който беше обещал (макар и малко колебливо), че ще изпрати вълците да потърсят Саймън и че ще опита (с ударение на „опита“) да се свърже с ловците на сенки в Аликанте. Имаше начини за комуникация със столицата на нефилимите, които бяха достъпни само за главите на глутници или кланове.

Мая се беше прибрала в апартамента призори, отчаяна и изтощена. Когато Джордан се появи, тя стоеше в кухнята, притиснала мокра кърпа към челото си. Махна я, когато Джордан я погледна, и усети как водата се стича по лицето й като сълзи.

— Не — отвърна тя. — Никакви новини.

Джордан се отпусна тежко до стената. Носеше само тениска с къси ръкави и мастилените редове от Упанишадите тъмнееха върху бицепсите му. Влажна от пот, косата му беше залепнала за челото, а на врата му имаше червена резка, там, където каишката на раницата с оръжията му се беше впила в кожата. Изглеждаше нещастен.

— Не мога да повярвам — каза сигурно за милионен път. — Изгубих го. Бях отговорен за него, по дяволите, а го изгубих.

— Вината не е твоя. — Мая знаеше, че от това нямаше да му стане по-добре, но не можеше да не го каже. — Виж, не можеш да отблъснеш всеки вампир и всяко зло изчадие в щата и Претор Лупус не биваше да ти възлага да го правиш. Когато Саймън изгуби знака си, ти помоли за подкрепление, нали? А те не изпратиха никого. Направи каквото можа.

Джордан сведе поглед към ръцете си и промърмори нещо под носа си.

— Не беше достатъчно.

Мая знаеше, че трябва да отиде при него и да го прегърне. Да го утеши. Да му каже, че вината не е негова.

Ала не можеше. Товарът на вината тежеше върху гърдите й като желязо, неизречени думи стискаха гърлото й. От седмици беше така.

„Джордан, трябва да ти кажа нещо. Джордан, трябва. Джордан…“

Звънът на телефона се вряза в тишината между тях. Почти обезумял, Джордан бръкна в джоба си и извади мобилния си; отвори го и го допря до ухото си.

— Ало?

Мая не откъсваше очи от него, приведена толкова напред, че кухненският плот се впиваше в ребрата й. Чуваше обаче единствено неразбираемо мърморене от другата страна и вече почти й идваше да закрещи от нетърпение, когато Джордан най-сетне затвори и я погледна с обнадеждена искрица в очите.

— Това беше Тийл Вакселбаум, вторият в йерархията на Претор Лупус — обясни той. — Искат незабавно да отида в щаба. Мисля, че ще помогнат с издирването на Саймън. Ти ще дойдеш ли? Ако тръгнем сега, ще пристигнем до обед.

В гласа му, под тревогата за Саймън, се долавяха умолителни нотки. Не е глупав, помисли си Мая. Знае, че нещо не е наред. Знае…

Тя си пое дълбоко дъх. Думите бяха заседнали в гърлото й — „Джордан, трябва да поговорим“ — ала тя ги преглътна. Сега най-важен беше Саймън.

— Разбира се. Разбира се, че ще дойда.

Първото, което Саймън видя, бяха тапетите. Които не бяха лоши. Малко старички. Бяха започнали да се отлепват. Имаха сериозен проблем с мухъла. Ала общо взето, не бяха най-лошото, което беше виждал. Примига няколко пъти при вида на дебелите ивици, които пресичаха цветния десен, докато си даде сметка, че тези ивици всъщност бяха решетки. Намираше се в клетка.

Саймън се преобърна бързо по гръб и се изправи, без да си даде труда да погледне колко е висока клетката. Черепът му се удари в решетките над главата му и го накара да наведе очи, ругаейки.

И именно тогава се видя.

Носеше свободно падаща бяла риза с волани. Още по-смущаващо беше това, че очевидно беше обут в чифт тесни кожени панталони.

Много тесни.

Много кожени.

Саймън плъзна поглед по себе си, асимилирайки всичко. Диплите на ризата. Дълбокото, откриващо гърдите деколте. Впитата кожена материя.

— Защо — каза той след миг — всеки път, когато си помисля, че съм открил най-ужасното нещо, което може да ми се случи, се оказва, че греша.

Като по даден знак, вратата се отвори и една дребничка фигурка се втурна в стаята. Миг по-късно тъмен силует затвори вратата зад нея с бързината на служител от тайните служби.

Фигурката се приближи на пръсти до клетката и провря лице между две от пречките.

— Саааймън — прошепна тя.

Морийн.

Обикновено Саймън поне би опитал да я убеди да го пусне, да намери ключ, да му помогне. Ала нещо у Морийн му каза, че няма смисъл. Най-вече — короната от кости, която тя носеше. Кости от пръсти. Може би и от крака. Корона, украсена със скъпоценни камъни… или по-точно — натруфена със скъпоценни камъни. Освен това — опърпаната розово-сива бална рокля, разширена в хълбоците по начин, който му напомняше за някой от онези филми, в които действието се развива в осемнайсети век.

— Здрасти, Морийн — каза той предпазливо.

Морийн се усмихна и още по-силно притисна лице в решетките.

— Харесваш ли дрехите си? — попита тя. — Имам и други тоалети за теб. Редингот и шотландска поличка, и цял куп неща, но първо исках да облечеш тези. Аз ти направих и грима. Аз бях.

На Саймън не му трябваше огледало, за да му стане ясно, че има очна линия. Разбра го в миг, напълно.

— Морийн…

— Правя ти огърлица — прекъсна го тя. — Искам да носиш повече украшения. Повече гривни. Искам около китките ти да има неща.

— Морийн, къде съм?

— С мен.

— Добре. Къде сме ние?

— В хотела, в хотела, в хотела…

Хотел „Дюмор“. Поне в това имаше някакъв смисъл.

— Окей. А защо съм… в клетка?

Морийн започна да си тананика и прокара ръце по решетките, потънала в собствения си свят.

— Заедно, заедно, заедно… сега сме заедно. Ти и аз. Саймън и Морийн. Най-сетне.

— Морийн…

— Това ще бъде твоята стая — каза тя. — А когато си готов, ще те пусна да излезеш. Имам неща за теб. Легло. И други неща. Столове. Неща, които ще ти харесат. И групата ще може да свири!

Тя се завъртя и едва не изгуби равновесие под странната тежест на роклята си.

Саймън си даде сметка, че трябва внимателно да подбере следващите си думи. Знаеше, че има успокояващ глас. Можеше да бъде чувствителен. Да вдъхва сигурност.

— Морийн… знаеш ли… аз те харесвам…

Морийн спря да се върти и отново стисна решетките.

— Просто ти трябва време — каза тя с ужасяващо благ глас. — Само време. Ще се научиш. Ще се влюбиш. Сега сме заедно. И ще управляваме. Ти и аз. Ще управляваме моето кралство. Сега, когато съм кралица.

— Кралица?

— Кралица. Кралица Морийн. Кралица Морийн на нощта. Кралица Морийн на мрака. Кралица Морийн. Кралица Морийн. Кралица Морийн на мъртвите.

Тя взе свещта, която гореше в един от стенните свещници, и неочаквано я мушна между решетките, по посока на Саймън. Наклони я съвсем лекичко и се усмихна, когато белият восък покапа като сълзи по излинелите останки от аления килим. Прехапа съсредоточено долната си устна и внимателно завъртя китката си, така че капките се сляха.

— Ти си… кралица? — немощно попита Саймън.

Знаеше, че Морийн оглавява нюйоркския вампирски клан. Нали именно тя беше убила Камила и беше заела мястото й. Само че лидерите на кланове не се наричаха крале или кралици. Обличаха се нормално, както правеше Рафаел, а не в нещо, което сякаш идваше от маскен бал. Те бяха важни фигури в общността на децата на нощта.

Но разбира се, Морийн беше различна. Тя беше дете, едно неживо дете. Саймън помнеше пъстроцветните й ръкавици без пръсти, леко задъхания й глас, големите й очи. Тя беше малко момиченце с всичката невинност на малко момиченце, когато той я беше ухапал, а после Камила и Лилит я бяха взели и я бяха превърнали във вампир, вкарвайки във вените й зло, което бе превърнало цялата тази невинност в лудост.

Вината беше негова, даваше си сметка Саймън. Ако Морийн не го познаваше, ако не се беше мъкнала след него, нищо от това нямаше да се случи.

Морийн кимна и се усмихна, съсредоточена върху купчинката восък, която сега приличаше на миниатюрен вулкан.

— Трябва… да направя разни неща — каза тя неочаквано и пусна свещта, както си беше запалена. Пламъчето угасна, когато тупна на пода, а Морийн забърза към вратата. Същият тъмен силует я отвори в мига, в който тя стигна до нея. А после Саймън отново остана сам, с угасналата свещ, от която се вдигаше дим, с новите си кожени панталони и ужасния товар на вината си.

Мая не беше продумала нито веднъж по пътя към Претор Лупус, докато слънцето се издигаше все по-високо в небето, а сградите на Манхатън около тях бяха отстъпили място първо на задръстената от коли магистрала „Лонг Айлънд“, а след това на пасторалните малки градчета и ферми на Норт Форк. Вече наближаваха Претор Лупус и можеха да видят леденосините води на пролива Лонг Айлънд от лявата си страна, накъдряни от хладния вятър. Мая си представи как се гмурка в тях и потръпна само при мисълта за студа.

— Добре ли си? — Джордан също не беше казал почти нищо, докато пътуваха.

В пикапа му беше студено и той носеше кожени ръкавици за шофиране, ала и те не можеха да скрият, че стиска волана до побеляване на кокалчетата. Мая буквално усещаше тревогата, която струеше на вълни от него.

— Добре съм — отвърна тя.

Не беше вярно. Притесняваше се за Саймън и все се бореше с думите, които не можеше да изрече и които напираха в гърлото й и я давеха. Сега не беше моментът за тях, не и когато Саймън го нямаше и въпреки това всеки миг без да ги е изрекла, й се струваше лъжа.

Завиха и поеха по дългата бяла алея, която се простираше пред тях, към пролива. Джордан се прокашля.

— Знаеш, че те обичам, нали?

— Знам — тихичко отвърна Мая и потисна порива да добави „благодаря“. Не това отговаряш, когато някой ти каже, че те обича. Отговаряш с думите, които Джордан очевидно очакваше…

Мая погледна през прозореца и се сепна, изтръгната от унеса си.

— Джордан, сняг ли вали?

— Не мисля.

Ала край прозорците се носеха бели парцали, трупаха се върху предното стъкло. Джордан спря колата и като свали прозореца, протегна ръка, за да улови една от снежинките. Прибра ръката си обратно в колата и изражението му помрачня.

— Не е сняг. А пепел.

Сърцето на Мая подскочи, когато Джордан отново включи на скорост и те се понесоха напред, завивайки зад ъгъла на алеята. Пред тях, там където би трябвало да се издига сградата на Претор Лупус, златна на фона на сивото обедно небе, имаше пелена от черен дим. Джордан изруга и завъртя волана наляво; пикапът хлътна в канавката и двигателят угасна. Джордан отвори вратата с ритник и изскочи навън; Мая го последва секунда по-късно.

Щабът на Претор Лупус беше построен върху голям зелен парцел, който се спускаше към пролива. Централната сграда беше изградена от камъни със златен цвят — имение в римски стил, със сводест портик. Или поне някога беше така. Сега тя представляваше купчина дърво и камъни, над които се издигаше пушек — овъглени кости в крематориум. Бял прах и пепел се носеха из градините; Мая се задави и вдигна ръка пред лицето си, за да се предпази от задушаващия въздух.

Джордан се огледа наоколо, кестенявата му коса беше покрита с парцали от пепел, изражението му — шокирано и недоумяващо.

— Не…

Нещо улови погледа на Мая, някакво движение в пелената от пушек, и тя сграбчи Джордан за ръкава.

— Виж… там има някой…

Джордан се втурна, заобикаляйки опожарените останки от сградата на Претор Лупус. Мая го последва, макар да поспря за миг, взирайки се с ужас в овъглените развалини, които стърчаха от земята — стени, които поддържаха вече несъществуващ покрив; прозорци, станали на късчета или пък стопени от горещината; нещо бяло тук-там, което можеше да е тухли или пък кости…

Джордан спря и тя застана до него. По обувките й беше полепнала пепел, зрънцата й — промъкнали се дори между връзките им. Намираха се в главната сграда от опожарените постройки. Недалече от там Мая виждаше водата. Огънят не се беше разпрострял, макар че и тук във въздуха се носеха овъглени листа и пепел… а между живите плетове имаше тела.

Върколаци, на всякаква възраст, но главно млади, бяха проснати по грижливо поддържаните пътеки и пепел, като снежна буря, бавно затрупваше телата им.

Върколаците притежаваха инстинкта да се заобикалят с други от своя вид, да живеят на глутници, да черпят сили един от друг. Видът на толкова много мъртви ликантропи беше мъчителен, раздираща болка, бездна от загуба, зейнала в света. Мая си спомни цитата от Киплинг, написан на стената на Претор Лупус: Вълкът е в глутница силен, тя пък е силна с вълка.

Джордан се оглеждаше наоколо, а устните му се движеха, изричайки безмълвно имената на мъртвите — Андреа, Тийл, Амон, Курош, Мара. Изведнъж Мая видя нещо да се движи на ръба на водата — тяло, потънало наполовина. Тя се втурна натам, следвана плътно от Джордан. Хлъзгайки се по покритата с пепел трева, тя най-сетне стигна до пясъка и се хвърли на земята до трупа.

Беше претор Скот; тялото му се полюшваше по очи в езерото, сиворусата му коса беше подгизнала, водата около него беше порозовяла. Мая се наведе, за да го обърне, и усети, че й се повдига. Отворените му очи се взираха невиждащо в небето, прерязаното му гърло зееше.

— Мая. — Тя усети ръка върху гърба си — Джордан. — Недей…

Изведнъж думите му бяха прекъснати от дълбоко поемане на дъх и Мая се обърна рязко, само за да бъде завладяна от толкова огромен ужас, че едва не й причерня. Джордан стоеше зад нея, протегнал едната си ръка, а върху лицето му беше изписан пълен шок.

От гърдите му стърчеше острието на меч, покрито с черни звезди. Изглеждаше толкова странно, сякаш някой го беше залепил там или пък беше част от театрален реквизит.

Кръв започна да се разлива в кръг около острието, попивайки в якето му. От гърлото на Джордан се откъсна нов задавен стон и той се свлече на колене, а мечът се плъзна вън от тялото му, докато той рухваше на земята, разкривайки какво стои зад него.

Момче, стиснало в ръка огромен черен и сребърен меч, се взираше в Мая над коленичилото тяло на Джордан. Дръжката на оръжието лъщеше от кръв… всъщност той целият беше облян в кръв — от бледата коса до ботушите, опръскан така, сякаш бе застанал пред вентилатор, разпръскващ алена боя. Върху лицето му играеше широка усмивка.

— Мая Робърте и Джордан Кайл — каза той. — Много съм слушал за вас.

Мая падна на колене в същия миг, в който Джордан се свлече на една страна. Тя го улови и го положи в скута си. Беше вцепенена от ужас, сякаш лежеше на леденото дъно на пролива. Джордан трепереше в ръцете й, които тя беше обвила около тялото му, от ъгълчетата на устните му се процеждаше кръв.

Мая вдигна очи към момчето, което стоеше над нея. В продължение на един замаян миг имаше чувството, че е излязло от нейните кошмари за брат й Даниел. Беше красиво, също като Даниел, макар че едва ли биха могли да се различават повече. Даниел имаше същата мургава кожа като нея, докато това момче сякаш беше изваяно от лед. Бяла кожа, остри бледи скули, коса с цвят на сол, която падаше над челото му. И черни очи, като на акула — безстрастни и студени.

— Себастиан — каза Мая. — Ти си синът на Валънтайн.

— Мая — прошепна Джордан. Ръцете й бяха върху гърдите му, подгизнали от кръв. Също както ризата му и пясъкът под тях, зрънцата — слепени от гъстата алена течност. — Не стой… бягай…

— Шшш. — Тя го целуна по бузата. — Ще се оправиш.

— Не, няма. — Себастиан звучеше отегчено. — Ще умре.

Мая рязко вдигна глава.

— Млъквай — изсъска тя. — Млъквай ти… ти… твар…

Едно завъртане на китката му (Мая никога не бе виждала някой да се движи толкова светкавично, освен може би Джейс) и ето че върхът на меча се опря в гърлото й.

— Тихо, долноземке. Виж колко много лежат мъртви край теб. Нима смяташ, че ще се поколебая да убия още един?

Мая преглътна, но не се отдръпна.

— Защо? Мислех, че враждата ти е с ловците на сенки…

— Това е доста дълга история — провлече той. — Да кажем просто, че Институтът в Лондон е защитен прекалено и дразнещо добре и Претор Лупус трябваше да плати за това. Днес бях решил да убия някого. Просто не бях сигурен точно кого, когато се събудих тази сутрин. Много обичам сутрините. Така пълни с възможности.

— Претор Лупус няма нищо общо с Института в Лондон…

— О, тук грешиш. Имат обща история, и още как. Но това не е важно. Права си, че враждата ми е с нефилимите, което означава, че съм във война и с техните съюзници. А това… — При тези думи той махна със свободната си ръка назад, към опожарените останки зад гърба си. — Това е моето послание. И ти ще го доставиш.

Мая започна да поклаща глава, ала почувства как нещо стисна ръката й. Пръстите на Джордан. Тя погледна надолу. Беше мъртвешки блед, а очите му търсеха нейните. „Моля те — сякаш казваха те. — Направи каквото иска.“

— Какво послание? — прошепна тя.

— Че не бива да забравят своя Шекспир. „Никога не ще се спра, нито за миг дори, докато в смърт не склопя очи или получа от съдбата таз тъй жадувана разплата“ — Миглите му докоснаха окървавената му буза, когато й смигна. — Предай на всички долноземци. Търся разплата и ще я получа. Ще се разправя по същия начин с всеки, който се съюзи с ловците на сенки. Нямам вражда с вашата раса, освен ако не последвате нефилимите в битка. Тогава ще бъдете храна за моя меч и оръжията на моята армия, докато и последният от вас не бъде изличен от лицето на земята. — Себастиан свали острието на меча и то докосна копчетата на ризата й, сякаш се канеше да я смъкне от тялото й. Все още се усмихваше широко, когато отдръпна оръжието си. — Мислиш ли, че ще можеш да го запомниш, вълчице?

— Аз…

— Разбира се, че можеш — каза той и погледна към тялото на Джордан, което лежеше съвършено неподвижно в ръцете й. — Между другото, гаджето ти е мъртво.

С тези думи Себастиан прибра меча си в ножницата, която висеше на кръста му, и се отдалечи, а ботушите му вдигаха облачета от пепел.

Магнус не беше влизал в „Луната на ловеца“ от дните, когато мястото беше контрабандно заведение по време на Сухия режим и мунданите се събираха скришом, за да се напият до припадък. През четирийсетте години на двайсети век заведението беше станало собственост на долноземци и оттогава привличаше такава клиентела (най-вече върколаци). Беше долнопробно тогава, беше си долнопробно и сега. Подът беше посипан с лепкави дървени стърготини; плотът на дървения бар беше покрит с петна, оставяни в продължение на десетилетия от влажни чаши и дълги драскотини от хищни нокти. Барманът, Чудатия Пит, стоеше зад него и тъкмо сервираше кока-кола на Бат Веласкес, временният лидер на манхатънската глутница на Люк. Магнус присви замислено очи.

— Новият лидер на глутницата ли оглеждаш? — попита Катарина, която се бе пъхнала в сумрачното сепаре до Магнус, стиснала в сините си пръсти чаша чай с лед. — Мислех, че след Улеи Скот си приключил с върколаците.

— Не го оглеждам — отвърна Магнус надменно. Бат не беше непривлекателен, ако си падаш по типове с квадратни челюсти и широки рамене, ала Магнус беше потънал в мисли. — Умът ми беше другаде.

— Каквото и да е, не го прави! — отсече Катарина. — Не е добра идея.

— Защо го казваш?

— Защото идеите ти винаги са лоши. Отдавна те познавам и съм напълно сигурна в това. Ако отново възнамеряваш да станеш пират, идеята е лоша.

— Аз никога не повтарям грешките си — заяви Магнус обидено.

— Прав си. Вместо това правиш нови и още по-големи грешки — съгласи се Катарина. — Каквото и да си си наумил — недей. Не оглавявай въстание на върколаците, не прави нищо, което по някакъв начин би могло да допринесе за апокалипсиса, и недей да започваш своя собствена марка брокат за тяло и да се опитваш да я продадеш на „Сефора“.

— Последната идея всъщност не е лоша — отбеляза Магнус. — Само че не обмислям смяна на кариерата. Мислех си за…

— Алек Лайтууд? — ухили се Катарина. — Никога не съм виждала някой да ти влезе под кожата като това момче.

— Не ме познаваш, откакто съм се родил — промърмори Магнус, но някак вяло.

— О, моля ти се. Накара ме аз да отворя Портал в Института, за да не се налага да го виждаш, а после все пак се появи просто за да му кажеш довиждане. Не отричай, видях те.

— Нищо не отричам. Отидох, за да му кажа довиждане. Беше грешка. Не биваше да го правя. — Магнус отпи голяма глътка от чашата си.

— О, за бога! — каза Катарина. — За какво всъщност става дума, Магнус? Никога не съм те виждала по-щастлив, отколкото когато беше с Алек. Обикновено, когато си влюбен, си нещастен. Виж само Камила. Ненавиждах я. Рейгнър я ненавиждаше…

Магнус отпусна глава на масата.

Всички я ненавиждаха — продължи Катарина безмилостно. — Тя беше лицемерна и подла. И ето че горкото ти мило гадже попадна в клопката й; честно, нима това е причина да сложиш край на една напълно добра връзка? То е, като да насъскаш питон срещу зайче, а после да се ядосаш, когато зайчето изгуби.

— Алек не е никакво зайче. Той е ловец на сенки.

— А ти никога досега не си имал връзка с ловец на сенки. Това ли е?

Магнус се оттласна от масата, което беше облекчение, защото тя миришеше на бира.

— Донякъде. Светът се променя. Не го ли усещаш, Катарина?

Тя го погледна над ръба на чашата си.

— Не бих могла да кажа, че го усещам.

— Нефилимите издържаха хиляда години — каза Магнус. — Ала нещо се задава, някаква огромна промяна. Винаги сме ги приемали като част от нашия свят. Само че има магьосници, достатъчно древни, за да помнят времето, когато на света не е имало нефилими. Може да бъдат заличени от земята така бързо, както са се появили.

— Не мислиш сериозно, че…

— Сънувах го. А ти знаеш, че понякога имам пророчески сънища.

— Заради баща ти. — Катарина остави чашата си на масата. Сега изражението й беше напрегнато, без помен от шеговитост. — Може би просто се опитва да те сплаши.

Катарина бе една от малцината в света, които знаеха кой е бащата на Магнус; приживе Рейгнър Фел също беше един от тях. То не беше нещо, което Магнус обичаше да споделя с когото и да било. Едно беше баща ти да е демон. Съвсем друго — той да притежава голяма част от Ада.

— И защо да го прави? — сви рамене Магнус. — Аз не съм центърът на какъвто и да е вихърът, който се задава.

— Но се боиш, че Алек може да се окаже въвлечен в него. И искаш да го отблъснеш, преди да си го загубил.

— Каза да не правя нищо, което би могло да допринесе за апокалипсиса — рече Магнус. — Знам, че се шегуваше. Ала някак си не ми се струва толкова смешно, когато не съм в състояние да се отърва от усещането, че свършекът наистина наближава. Валънтайн Моргенстърн едва не изличи ловците на сенки от земята, а синът му е два пъти по-умен и шест пъти по-зъл от него. Освен това няма да дойде сам. Ще получи помощ от други — демони, далеч по-могъщи от баща ми, както и от други…

— Откъде знаеш? — Гласът на Катарина беше остър.

— Проверих някои неща.

— Мислех, че си приключил с това, да помагаш на нефилимите. — Катарина вдигна ръка, преди той да успее да каже нещо. — Все едно. Достатъчно пъти съм те чувала да се заричаш да не го правиш вече, за да знам, че не го мислиш наистина.

— Там е работата — рече Магнус. — Колкото и да се опитвах, не открих нищо. Които и да са съюзниците на Себастиан, той не е оставил никакви следи за заговора им. Непрекъснато имам чувството, че съм на път да открия нещо, и всеки път оставам с празни ръце. Не мисля, че мога да им помогна, Катарина. Не съм сигурен дали някой изобщо би могъл.

Магнус извърна очи от нейното внезапно съчувствено изражение и погледна към бара. Бат се беше облегнал на плота и си играеше с телефона си… светлината от екрана хвърляше сенки върху лицето му. Сенки, които Магнус виждаше върху всяко смъртно лице — всяко човешко същество, всеки нефилим, всяко създание, обречено да умре един ден.

— Смъртните умират — каза Катарина. — Винаги си го знаел и все пак преди си ги обичал.

— Не е така — възрази Магнус.

Катарина си пое изненадано въздух.

— О! О… — Тя вдигна чашата си от масата. — Магнус — каза нежно, — ти си толкова невъзможно глупав.

Той присви очи насреща й.

— Нима?

— Ако наистина това е, което чувстваш, трябва да бъдеш с него. Спомни си Теса. Нищо ли не научи от нея? За това, коя любов си струва болката да бъде изгубена?

— Той е в Аликанте.

— Е, и? Ти трябваше да бъдеш представителят на магьосниците в Съвета, но прехвърли тази отговорност на мен. Ето че сега аз я връщам обратно върху теб. Върви в Аликанте. Бездруго ми се струва, че ти имаш да кажеш на Съвета много повече, отколкото аз бих могла. — Тя бръкна в джоба на униформата на медицинска сестра, с която беше облечена; беше дошла направо от болницата след края на смяната си. — О, и вземи това.

Магнус пое смачканото листче, което тя му подаваше.

— Покана за вечеря? — каза невярващо.

— Елфът Мелиорн иска всички долноземци от Съвета да се срещнат на вечеря в нощта преди заседанието — обясни Катарина. — Нещо като жест на добра воля или пък просто иска сериозно да издразни всички с гатанки. Така или иначе, би трябвало да е интересно.

— Храна на феи — печално каза Магнус. — Ненавиждам храната на феите. Дори безопасната, от която няма опасност да прекараш следващия век, танцувайки рил[1]. Всички онези сурови зеленчуци и бръмбари…

Той не довърши. В другия край на стаята Бат беше притиснал телефона до ухото си, а със свободната си ръка здраво стискаше ръба на бара.

— Нещо не е наред — каза Магнус. — Нещо с глутницата.

Катарина остави чашата си на масата. Беше свикнала с Магнус и знаеше, че вероятно е прав. Тя също погледна към Бат, който вече беше затворил телефона. Толкова беше пребледнял, че белегът изпъкваше ярко върху бузата му. Приведе се напред, за да каже нещо на Чудатия Пит зад бара, а после пъхна два пръста в устата си и изсвири.

Звукът беше като свирката на парен локомотив и се вряза в тихото жужене на гласовете в бара. Начаса всички ликантропи до един скочиха на крака и се втурнаха към Бат. Магнус също се изправи, макар че Катарина го улови за ръкава.

— Недей…

— Ще се оправя.

Той се отскубна от нея и си запроправя път към Бат. Глутницата стоеше в кръг около него и моментално настръхна подозрително при вида на магьосника сред тях. Стесниха кръга около своя лидер, а една русокоса жена понечи да препречи пътя на Магнус. Бат вдигна ръка.

— Всичко е наред, Амабел. — Макар и да не беше дружелюбен, гласът му беше любезен. — Магнус Бейн, нали? Върховният магьосник на Бруклин? Мая Робърте каза, че мога да ти имам доверие.

— Така е.

— Хубаво, само че в момента глутницата има спешна работа. Какво искаш?

— Някой ти се обади. — Магнус посочи телефона на Бат. — Люк ли беше? Да не се е случило нещо в Аликанте?

Бат поклати глава; изражението му беше непроницаемо.

— Нападение над някой друг Институт тогава? — продължи да пита Магнус. Свикнал бе той да е този, който има всички отговори, и мразеше да не знае нищичко. И макар Институтът в Ню Йорк да беше празен, това не означаваше, че останалите Институти също са незащитени… че не бе имало друга битка… някоя, в която Алек може би беше решил да вземе участие…

— Не е Институт — каза Бат. — Обади се Мая. Щабът на Претор Лупус е бил опожарен до основи. Загинали са поне сто върколаци, включително претор Скот и Джордан Кайл. Себастиан Моргенстърн въвлече и нас в своята война.

[1] Шотландски народен танц. — Б.пр. ↑

6

БРАТКО ОЛОВО И СЕСТРО СТОМАНА

Не го хвърляй… моля те, моля те, не го хвърляй… О, господи, той го хвърли! — довърши Джулиън примирено, когато един резен картоф прелетя през стаята и се размина на косъм сухото му.

— Нищо не е пострадало — успокои го Ема. Тя седеше, облегнала гръб в кошчето на Тави и гледаше как Джулиън храни най-малкото си братче. Тави беше достигнал онази възраст, когато страшно пробираше какво яде и всичко, което не беше достатъчно добро, отиваше на пода. — Само лампата малко се окартофи, нищо повече.

За щастие, макар останалата част от къщата на семейство Пенхалоу да беше доста изискана, таванът (мястото, където живееха „сираците от войната“ — общото име, с което наричаха децата на семейство Блекторн и Ема, откакто бяха дошли в Идрис) беше обзаведен изключително простичко, функционално и здраво. Той заемаше целия най-горен етаж и се състоеше от няколко свързани стаи, малка кухня и баня, из които бяха пръснати най-различни легла и вещи. Хелън спеше на долния етаж с Ейлийн, макар че всеки ден се качваше при тях; Ема беше получила своя собствена стая, също като Джулиън, ала той не прекарваше почти никакво време в нея. Друзила и Октавиан все още се събуждаха с писъци всяка нощ и Джулиън бе започнал да спи на пода в тяхната стая, сложил възглавница и одеяло на пода до креватчето на Тави. В къщата нямаше столче за хранене, така че Джулиън седеше на пода срещу братчето си върху едно изпоцапано с храна одеяло, с чиния в ръка и отчаяно изражение върху лицето.

Ема се приближи и като се настани срещу него, взе Тави в скута си. Малкото му личице беше нещастно сбърчено.

— Мема — каза той, докато Ема го вдигаше.

— Направи се на влакче — посъветва тя Джулс, чудейки се дали трябва да му каже, че има спагетен сос в косата си. Като се замислеше, май беше по-добре да си замълчи.

Ема го гледаше как бръмчи с храната напред-назад, преди да я поднесе към устата на Тави, който бе започнал да се кикоти. Опита се да потисне мисълта за собствената си загуба — спомни си как нейният баща търпеливо разделя храната в чинията й по време на фазата, в която тя отказваше да яде каквото и да било със зелен цвят.

— Не се храни достатъчно — тихичко каза Джулс, докато Тави посягаше с лепкавите си пръстчета към „влакчето“, което брат му беше направил от парче хляб с масло.

— Тъжен е. Още е бебе, но въпреки това разбира, че се е случило нещо лошо — рече Ема. — Липсват му Марк и баща ви.

Джулс потърка уморено очи, оставяйки петно от доматен сос върху едната си скула.

— Не мога да заместя Марк или татко. — Той пъхна парченце ябълка в устата на Тави. Тави я изплю с изражение на мрачно удоволствие и Джулс въздъхна. — Трябва да ида да нагледам Дру и близнаците. Играят на „Монополи“ в спалнята, ала никога не се знае кога нещата може да загрубеят.

Вярно беше. С аналитичния си ум, Тиберий печелеше повечето игри. Ливи нямаше нищо против, но не и Дру, която имаше силен състезателен дух, и много често игрите завършваха със скубане на коси.

— Аз ще ида. — Ема му подаде Тави и тъкмо се канеше да стане, когато Хелън влезе в стаята с мрачно лице. При вида им, сериозното й изражение се превърна в тревога и Ема усети как косъмчетата по врата й настръхват.

— Хелън — каза Джулиън. — Какво не е наред?

— Себастиан е нападнал Института в Лондон.

Ема видя как Джулиън настръхна. Почти го почувства, сякаш неговата тревога беше и нейна, неговата паника — също. Лицето му, бездруго прекалено слабо, се обтегна, макар че той продължи да държи бебето по същия внимателен, нежен начин.

— Чичо Артър?

— Той е добре — побърза да го успокои Хелън. — Бил е ранен и това ще забави пристигането му в Идрис, но е добре. Всъщност всички от Института в Лондон са добре. Нападението е било безуспешно.

— Как? — почти прошепна Джулиън.

— Все още не знаем точно — отвърна Хелън. — Отивам в Гард с Ейлийн и консула, и останалите, за да се опитаме да разберем какво е станало. — Тя коленичи и поглади къдриците на Тави. — Това е добра новина — каза тя на Джулиън, който изглеждаше най-вече поразен. — Знам, че е страшно, дето Себастиан е извършил ново нападение, но този път се е провалил.

Ема срещна погледа на Джулиън. Чувстваше, че би трябвало да се радва на добрата новина, ала усещаше как нещо сякаш я разкъсва отвътре… една ужасна завист. Защо трябваше обитателите на Института в Лондон да живеят, когато нейното семейство беше умряло? Как така се бяха били по-добре, как бяха направили повече?

— Не е честно — каза Джулиън.

— Джулс. — Хелън се изправи. — Понесъл е поражение. Това означава нещо. Означава, че можем да надвием Себастиан и войските му. Да ги победим. Да обърнем хода на нещата. То ще поуталожи страха на всички ни. А това е важно.

— Надявам се да го заловят жив — каза Ема, все така приковала очи в тези на Джулиън. — Надявам се да го убият на Площада на Ангела, та всички да го гледаме как умира, и се надявам да е бавно.

Ема. — Хелън звучеше потресена, ала яростта на Ема се оглеждаше в синьо-зелените очи на Джулиън без помен от неодобрение. Ема никога не го беше обичала повече, отколкото в този миг, задето отразяваше най-черните чувства, скрити в дълбините на сърцето й.

Магазинът за оръжия беше великолепен. На Клеъри и през ум не й беше минавало, че би могла да опише магазин за оръжия като великолепен… може би някой залез, или пък безоблачното нощно небе в Ню Йорк, но не и магазин, пълен с боздугани, брадви и мечове бастуни.

Само че този беше. Металната табела, която висеше отвън, беше с формата на колчан, името на магазина („Стрелата на Даяна“) — гравирано върху него с букви със завъртулки. Вътре имаше най-различни остриета, изложени в смъртоносни ветрила от злато, стомана и сребро. Масивен полилей висеше от тавана, боядисан с рококо мотив, изобразяващ златни стрели в полет. Върху гравирани дървени поставки бяха изложени истински стрели. Дълги тибетски мечове с дръжки, украсени с тюркоаз, сребро и корал, висяха по стените до бирмански мечове да с остриета от кован бакър и месинг.

— Е, откъде ти хрумна това? — попита Джейс любопитно, докато сваляше една нагината[1], върху която бяха гравирани японски символи. Острието се издигна над главата му, дългите му пръсти се обвиха уверено около дръжката. — Желанието за меч?

— Когато дванайсетгодишно дете ти каже, че оръжието ти не струва, значи, е време да го смениш — отвърна Клеъри.

Продавачката зад щанда се засмя и Клеъри разпозна в нея жената с татуираната на бузата риба, която се бе обадила по време на заседанието на Съвета.

— Е, дошли сте на най-доброто място.

— Това вашият магазин ли е? — попита Клеъри и посегна да опита острието на един дълъг меч с желязна дръжка.

Жената се усмихна.

— Аз съм Даяна, да. Даяна Рейбърн.

Клеъри посегна към един меч, ала Джейс, който беше облегнал японската нагината на близката стена, поклати глава.

— Този клеймор[2] е по-висок от теб. Не че това е особено трудно.

Клеъри му се изплези и посегна към един къс нож, който висеше на стената. Върху острието му имаше драскотини… които, установи тя, когато се вгледа отблизо, бяха букви на език, който не познаваше.

— Руни — обясни Даяна. — Само че не са нефилимски. Това е викингски меч… много стар. И много тежък.

— Знаете ли какво означават?

— „Единствено Достойния“ — отвърна Даяна. — Баща ми казваше, че великите оръжия се познават по това, че имат или име, или надпис.

— Вчера видях едно такова — рече Клеъри. — Пишеше нещо като „Аз съм Кортана, от същата стомана и закалка като Жоайоз и Дюрендал“.

— Кортана! — Очите на Даяна грейнаха. — Мечът на Оджер[3]. Наистина впечатляващо. То е, като да притежаваш Екскалибур или Кусанаги-но-Цуруги[4]. Кортана принадлежи на рода Карстерс, ако не се лъжа. Да не би Ема Карстерс, момичето, което беше на заседанието на Съвета вчера, да го притежава сега?

Клеъри кимна и Даяна сви устни.

— Горкото дете — каза тя. — А и семейство Блекторн. Да изгубиш толкова много от близките си с един-единствен ужасяващ замах… ще ми се да можех да направя нещо за тях.

— И на мен — рече Клеъри.

Даяна я погледна преценяващо, а после се мушна зад щанда. Показа се отново миг по-късно, държейки меч, дълъг колкото ръката на Клеъри от китката до лакътя.

— Какво ще кажеш за този?

Клеъри спря поглед върху оръжието. Несъмнено беше красиво. Ефесът, главичката му и гардът бяха от злато, украсено с обсидиан, а острието беше от сребро, толкова тъмно, че изглеждаше почти черно. Клеъри бързо прехвърли през ума си видовете оръжия, които беше запаметявала на уроците си — ятагани, саби, шпаги, мечове.

— Чинкуеда?[5] — предположи тя.

— Къс меч. А я виж това. — Даяна завъртя меча. От другата страна на острието, по протежение на браздата в средата му имаше черни звезди.

— О! — Сърцето на Клеъри задумка болезнено; тя направи крачка назад и едва не се блъсна в Джейс, който се бе приближил, мръщейки се. — Това е Моргенстърнов меч.

— Да, така е. — Погледът на Даяна беше проницателен. — Много отдавна родът Моргенстърн поиска от Уейланд Ковача да изработи два меча. Комплект. Един по-голям и един по-малък, за баща и неговия син. Тъй като името Моргенстърн означава „Утринна звезда“ или „Зорница“, и двата били кръстени на различни аспекти на самата звезда. По-малкият, този тук, бил наречен Хеосфорос, което означава „носител на зората“ а по-големият — Фосфорос, или „носител на светлина“. Несъмнено вече си виждала Фосфорос, защото той принадлежеше на Валънтайн Моргенстърн, а сега принадлежи на сина му.

— Знаеш кои сме. — Думите на Джейс не бяха въпрос. — Знаеш коя е Клеъри.

— Светът на нефилимите не е голям. — Даяна местеше поглед между тях. — Аз съм член на Съвета. Виждала съм те да даваш показания, дъще на Валънтайн.

Клеъри погледна меча със съмнение.

— Не разбирам. Валънтайн никога не би се отказал от меч, принадлежащ на рода му. Откъде го имате?

— Жена му го продаде — отвърна Даяна. — На баща ми, който притежаваше този магазин преди Въстанието. Беше неин. Сега би трябвало да бъде твой.

Клеъри потрепери.

— Виждала съм двама души да носят по-големия брат на този меч. Мразех и двамата. Сега в света не е останал никой Моргенстърн, който да е посветил живота си на друго, освен на злото.

— Има те теб — каза Джейс.

Клеъри го погледна, ала изражението му беше непроницаемо.

— Така или иначе, не бих могла да си го позволя — рече тя. — Направен е от злато и черно злато, и адамас. Нямам достатъчно пари за подобно оръжие.

— Ще ти го дам — каза Даяна. — Права си, че хората ненавиждат Моргенстърновци; разказват истории, че в мечовете била заключена смъртоносна магия, която можела да погуби хиляди наведнъж. Разбира се, в тези истории няма никаква истина и все пак… това не е оръжие, което бих могла да продам някъде другаде. Дори да исках. То трябва да попадне в добри ръце.

— Не го искам — прошепна Клеъри.

— Ако се боиш от него, му даваш власт над себе си — каза Даяна. — Вземи го и прережи гърлото на брат си с него и така отново ще възвърнеш честта на кръвта във вените ти.

Тя плъзна оръжието към Клеъри, която го взе безмълвно. Пръстите й се обвиха около дръжката, която пасваше прекрасно в дланта й… съвършено, сякаш беше изработена за нея. Въпреки стоманата и скъпоценните метали, от които беше направен, мечът беше лек като перце в ръката й. Тя го вдигна и черните звезди по острието проблеснаха, сякаш й намигваха, а светлина като пламък пробяга по стоманата.

Клеъри вдигна очи и видя, че Даяна улови нещо от въздуха — припламнал лъч, който се превърна в лист хартия.

— От Ангела — каза тя. — Институтът в Лондон е бил нападнат.

Клеъри за малко да изпусне меча; чу как до нея Джейс си пое рязко дъх.

— Какво?

Даяна вдигна поглед от листа.

— Всичко е наред. Очевидно около Института в Лондон има някаква особена защита, нещо, за което дори Съветът не е знаел. Има няколко ранени, но никой не е бил убит. Воините на Себастиан са били отблъснати. За съжаление, никой от Помрачените не е бил заловен или убит.

Докато Даяна говореше, Клеъри си даде сметка, че тя носи бели траурни дрехи. Дали беше изгубила някого във войната на Валънтайн? В нападенията на Себастиан над Институтите?

Колко кръв беше пролята от ръцете на Моргенстърн?

— Толкова… толкова съжалявам — прошепна Клеъри. Съвсем ясно виждаше Себастиан в съзнанието си — алени дрехи и алена кръв, сребърна коса и сребърно острие. Тя се олюля.

Изведнъж усети нечия ръка над лакътя си и си даде сметка, че вдишва студен въздух. Без да знае как, се беше озовала навън, пред магазина за оръжия, на улица, пълна с хора, а Джейс беше до нея.

— Клеъри — казваше той. — Всичко е наред. Всичко е наред. Лондонските ловци на сенки — те са се спасили.

— Даяна каза, че имало ранени. Още кръв е била пролята заради Моргенстърн.

Джейс погледна към оръжието, което тя продължаваше да стиска в дясната си ръка, толкова силно, че пръстите й бяха побелели.

— Не е нужно да вземаш меча.

— Не. Даяна имаше право. Да се боя от всичко, което има нещо общо с името Моргенстърн, дава… дава на Себастиан власт над мен. А той точно това иска.

— Съгласен съм. Ето защо ти взех това.

И Джейс й подаде ножница от черна кожа, украсена със сребърни звезди.

— Не можеш да се разхождаш по улиците с голо оръжие — обясни той. — Тоест можеш, но ще привлечеш доста странни погледи.

Клеъри взе ножницата, прибра оръжието в нея и я втъкна в колана си, след което затвори палтото над нея.

— Така по-добре ли е?

Джейс отметна кичур червена коса от лицето й.

— Това е първото ти истинско оръжие. Оръжие, което принадлежи само на теб. Името Моргенстърн не е прокълнато, Клеъри. То е славно и древно нефилимско име, което съществува от стотици години. Утринната звезда.

— Утринната звезда изобщо не е звезда — каза Клеъри нацупено. — А планета. Научих го в час по астрономия.

— Мунданското образование е непростимо прозаично — заяви Джейс. — Виж. — Той посочи нагоре й Клеъри вдигна очи, само че не към небето. Гледаше него — лъчите на слънцето в светлата му коса, извивката на устните му, когато се усмихна. — Много преди да са знаели каквото и да било за планетите, хората знаели, че тъканта на нощта е осеяна с ярки прорези. Звездите. Знаели също така, че имало една, която се издигала в небето от изток, по изгрев-слънце, и я нарекли утринната звезда, носителка на светлина, предвестница на зората. Толкова лошо ли е това? Да донесеш светлина на света?

Клеъри импулсивно се надигна и го целуна по бузата.

— Е, добре — призна тя. — Това наистина беше по-поетично от часовете ми по астрономия.

Джейс отпусна ръка и й се усмихна.

— Чудесно. А сега ще направим още нещо поетично. Ела. Искам да ти покажа нещо.

Саймън се събуди от хладни пръсти, докосващи слепоочията му.

— Отвори очи, дневни вампире — каза нетърпелив глас. — Нямаме цял ден на разположение.

Саймън се надигна толкова рязко, че човекът срещу него ахна и се дръпна назад. Саймън зяпна. Все още беше в клетката на Морийн, все още се намираше в разкапващата се стая в хотел „Дюмор“. Срещу него стоеше Рафаел. Носеше бяла риза и дънки, на врата му проблясваше злато. И все пак… Саймън никога не го бе виждал облечен по друг начин, освен грижливо и изискано, сякаш отиваше на бизнес среща. А сега тъмната му коса беше разрошена, бялата му риза — разкъсана и изцапана.

— Добро утро, дневни вампире — каза Рафаел.

— Ти пък какво правиш тук? — сопна се Саймън. Чувстваше се мръсен, сърдит и му се повдигаше. И все още носеше риза с волани. — Наистина ли е утро?

— Беше заспал, сега си буден — утро е. — Рафаел изглеждаше неприлично весел. — А що се отнася до това, какво правя тук — тук съм заради теб, разбира се.

Саймън се облегна на решетките зад себе си.

— Какво означава това? И как всъщност влезе?

Рафаел го погледна съжалително.

— Клетката се отключва отвън. Изобщо не ми беше трудно да вляза.

— Е, това от самота и желание да си пообщуваш с някого като с брат ли е, или? — попита Саймън. — Последния път, когато те видях, ме помоли да ти бъда телохранител, а когато ти отказах, недвусмислено намекна, че ако някога изгубя Знака на Каин, ще ме убиеш.

Рафаел му се усмихна.

— Е, ще ме убиваш ли? — продължи Саймън. — Трябва да ти кажа, че би било адски недодялано. Вероятно ще те заловят.

— Да — съгласи се Рафаел замислено. — Морийн дълбоко ще се натъжи от кончината ти. Веднъж само споменах идеята да те продадем на безскрупулни магьосници и тя изобщо не остана във възторг. Жалко. С целителните си качества кръвта на дневните вампири струва доста пари. — Той въздъхна. — Би било чудесна възможност. Уви, Морийн е прекалено глупава, за да види нещата от моята гледна точка. Вместо това предпочита да те държи тук, издокаран като някаква кукла. Но разбира се, тя е луда.

— Бива ли да говориш такива неща за своята кралица?

— Имаше време, когато исках да те видя мъртъв, дневни вампире — подхвърли Рафаел нехайно, сякаш му казваше, че някога е имал намерение да му купи кутия с бонбони. — Ала сега имаме по-голям враг. Ти и аз — ние сме на една и съща страна.

Решетките на клетката се впиваха неприятно в гърба на Саймън и той се раздвижи.

— Морийн? Открай време искаш да застанеш начело на вампирите, а ето че тя те измести.

Рафаел се озъби.

— Мислиш, че е просто борба за надмощие? Нищо не разбираш. Преди Морийн да бъде превърната, тя е била наплашена и измъчвана до лудост. Когато се надигнала, е трябвало да изпълзи от ковчега, пробивайки си път с нокти. Не е имало кой да я научи. Кой да й даде първата й кръв. Както сторих аз за теб.

Саймън го зяпна. Изведнъж си спомни гробището, как се показва от земята в студения въздух и пръст; спомни си глада, раздиращия глад и Рафаел, който му подхвърля торбичка с кръв. Никога не бе гледал на това като на услуга или добрина, ала ако не беше получил първото си хранене, щеше да се нахвърли на всяко живо същество, изпречило се на пътя му. Почти го беше направил с Клеъри. Именно Рафаел не беше допуснал това да се случи.

Именно Рафаел го беше пренесъл от „Дюмор“ в Института; оставил го бе окървавен на предните стъпала, когато не можеха да продължат повече, и беше обяснил на приятелите му какво се е случило. Саймън предполагаше, че Рафаел би могъл да се опита да го скрие, да излъже нефилимите, но той бе казал истината и си бе понесъл последствията.

Рафаел никога не се бе отнасял особено добре със Саймън, но по един особен начин се придържаше към свой странен кодекс на честта.

— Аз те създадох — каза Рафаел. — Моята кръв във вените ти те превърна във вампир.

— Открай време казваш, че съм ужасен вампир — изтъкна Саймън.

— Не очаквам благодарност от теб. Никога не си искал да бъдеш това, което си. Нито пък Морийн, предполагам. Тя полудя, когато беше превърната, и все още е луда. Убива, без да се замисли. Не й идва на ума, че с някое от немарливите си убийства може да издаде съществуването ни на хората. И през ум не й минава, че ако вампирите убиват, без да е необходимо и без да му мислят, един ден няма да остане повече храна.

— Хора — поправи го Саймън. — Няма да останат повече хора.

— Ти наистина си ужасен вампир — каза Рафаел. — Но това ни свързва. Ти искаш да защитиш хората. Аз искам да защитя вампирите. Целта ни е една и съща.

— Убий я тогава — рече Саймън. — Убий Морийн и оглави клана.

— Не мога — мрачно отвърна Рафаел. — Останалите от клана я обичат. Те не виждат дългия път, мрака на хоризонта. Виждат единствено свободата да убиват и да се хранят на воля. Да не се подчиняват на Съглашението, да не следват никакви закони. Морийн им даде цялата свобода на света и те ще се погубят с нея. — Тонът на Рафаел беше горчив.

— Наистина те е грижа какво ще се случи с клана — учудено каза Саймън. — От теб би излязъл добър лидер.

Рафаел го изгледа яростно.

— Макар да не съм сигурен как ще изглеждаш с тиара от кости — добави Саймън. — Виж, разбирам какво казваш, но какво мога да направя аз? В случай че не си забелязал, затворен съм в клетка. Ако ме освободиш, ще те хванат. А ако си тръгна, Морийн ще ме открие.

— Не и в Аликанте.

Саймън го зяпна.

— Аликанте? Имаш предвид… Аликанте, столицата на Идрис?

— Не си особено умен, а? Да, именно този Аликанте имам предвид. — Тънка усмивка пробяга по устните му при вида на слисаното изражение на Саймън. — Вампирите имат свой представител в Съвета. Анселм Найтшейд. Глава е на лосанджелиския клан и не е от общителните, но е вампир, който познава някои… мои приятели. Магьосници.

— Магнус? — учудено каза Саймън. И Рафаел, и Магнус бяха безсмъртни, и двамата живееха в Ню Йорк и стояха сравнително високо в йерархията на своите долноземски клонове и все пак, той никога не се бе замислял дали се познават и колко добре.

Рафаел не обърна внимание на въпроса му.

— Найтшейд се съгласи да ме изпрати като представител на негово място, макар Морийн да не знае. Така че аз ще отида в Аликанте и ще взема участие в заседанието на Съвета им, но искам да дойдеш с мен.

— Защо?

— Ловците на сенки ми нямат доверие — каза Рафаел простичко. — Ала имат доверие на теб. Особено нюйоркските нефилими. Виж се само. Ти носиш медальона на Изабел Лайтууд. Знаят, че имаш повече общо с ловците на сенки, отколкото с Децата на нощта. Ще ти повярват, ако им кажеш, че Морийн е нарушила Съглашението и трябва да бъде спряна.

— Да — съгласи се Саймън. — Имат ми доверие. — Рафаел го погледна с широко отворени, откровени очи. — И то няма нищо общо с това, че не искаш кланът да разбере, че си предал Морийн, защото те я харесват и ще се обърнат срещу теб.

— Ти познаваш децата на инквизитора — каза Рафаел. — Можеш да свидетелстваш директно пред него.

— Така е — рече Саймън. — Никой в клана няма да го е грижа, че съм натопил кралицата им и тя е била убита. Сигурен съм, че когато се върна, животът ми ще бъде фантастичен.

Рафаел сви рамене.

— Тук имам и поддръжници. Все някой трябваше да ме пусне в стаята, нали? След като се погрижим за Морийн, вероятно ще можем да се върнем в Ню Йорк без много негативни последствия.

— Без много негативни последствия — изсумтя Саймън. — Ама и ти знаеш как да успокояваш.

— Тук, така или иначе, си в опасност — каза Рафаел. — Ако ги нямаше твоите нефилими и покровителя ти върколак, досега отдавна да си намерил смъртта си. Ако не искаш да дойдеш с мен в Аликанте, на драго сърце ще те оставя в тази клетка да бъдеш играчка на Морийн. Или може да се присъединиш към приятелите си в Града от стъкло. Катарина Лос чака на долния етаж, за да ни отвори Портал. Ти решаваш.

Рафаел се бе облегнал назад, присвил единия си крак, а ръката му се люлееше свободно от коляното, сякаш релаксираше в парка. Зад него, между пречките на клетката, Саймън виждаше друга фигура, застанала до вратата — тъмнокосо момиче, чието лице бе скрито в сенките. Онази, която беше пуснала Рафаел да влезе, предположи той и си помисли за Джордан. „Покровителят ти върколак.“ Ала това — този сблъсък между кланове и лоялности и най-вече жаждата на Морийн за кръв и гибел — беше прекалено голямо, за да го сервира на Джордан.

— Не е кой знае какъв избор, нали? — каза Саймън.

Рафаел се усмихна.

— Не, дневни вампире. Не е кой знае какъв избор.

Последния път, когато Клеъри беше в Залата на съглашението, тя за малко не беше разрушена — кристалният й покрив беше рухнал, мраморният под беше напукан, фонтанът в средата — пресъхнал.

Трябваше да признае, че ловците на сенки бяха свършили забележителна работа по възстановяването му. Покривът отново беше цял, мраморният под беше чист и гладък и по него отново имаше златни жили. Сводовете се извисяваха високо и светлината, която струеше през покрива, огряваше руните, гравирани върху тях. Фонтанът със статуята на русалка в средата блещукаше под лъчите на следобедното слънце, което превръщаше водата в бронз.

— Когато получиш първото си истинско оръжие, традицията повелява да дойдеш тук и да го благословиш във водата на фонтана — каза Джейс. — Ловците на сенки го правят от поколения. — Той пристъпи напред под мътната златна светлина и спря до ръба на фонтана. Клеъри си спомни как беше танцувала с него там. Джейс погледна през рамо и й даде знак да се приближи. — Ела.

Клеъри застана до него. Централната статуя във фонтана, русалката, имаше люспи, направени от припокриващи се бронз и мед, позеленели от времето. Русалката държеше стомна, от която се изливаше вода, а върху лицето й имаше воинска усмивка.

— Пусни меча във фонтана и повтаряй след мен — каза Джейс. — Нека водите на този фонтан отмият всяка нечистотия от това оръжие. Да го осветят само за моя употреба. Нека го използвам единствено за справедливи цели. Нека го владея в праведност. Нека с негова помощ стана достоен воин на Идрис. И нека ме защитава, та да мога отново да се върна тук и да благословя острието му в този фонтан. В името на Разиел.

Клеъри потопи меча във водата и повтори думите след Джейс. Около острието проблясваха вълнички и тя си спомни друг фонтан, на друго място; Себастиан стоеше зад нея, а отражението на лицето й се полюшваше разкривено във водата. „Ти криеш тъмно сърце, дъще на Валънтайн.“

— Добре — каза Джейс и Клеъри усети ръката му върху китката си; водата на фонтана плисна нагоре, правейки кожата му до нейната хладна и мокра. Той дръпна назад ръката, с която Клеъри стискаше оръжието, и я пусна, така че тя да може да вдигне острието във въздуха. Слънцето беше слязло по-ниско, но все още проникваха достатъчно лъчи, от които обсидиановите звезди, спускащи се през средата му, да пръснат безброй искри. — А сега му дай име.

— Хеосфорос. — Клеъри го прибра в ножницата и я втъкна в колана си. — Носителят на зората.

Джейс се засмя и като се наведе, положи лека като перце целувка в ъгълчето на устните й.

— Трябва да те отведа у вас… — Джейс се изправи.

— Мислиш за него.

— Трябва да бъдеш по-точна — каза Джейс, макар Клеъри да подозираше, че знае за кого му говори.

— Себастиан. Искам да кажа, повече от обикновено. И нещо те тревожи. Какво е то?

— Какво не е! — Джейс се отдръпна и пое през мраморния под към голямата двукрила врата, която беше отворена. Клеъри го последва на широката площадка над стълбището, което отвеждаше до Площада на Ангела под тях. Потъмняващото небе имаше кобалтов цвят, цвят на морско стъкло.

— Недей — каза Клеъри. — Не се затваряй в себе си.

— Нямах такова намерение. — Той издиша рязко. — Просто не е нищо ново. Да, мисля за него. Мисля за него през цялото време. Ще ми се да не беше така. Не мога да го обясня на никого, освен на теб, защото ти беше там. Сякаш бях той и сега, когато ми казваш, че е оставил онази кутия в къщата на Аматис, знам точно защо. И ненавиждам това, че го знам.

— Джейс…

— Не ми казвай, че не съм като него. Отгледан от същия баща… и двамата имахме привилегията на специалното обучение на Валънтайн. Говорим едни и същи езици. Бием се по един и същи начин. Учени бяхме на една и съща етика. Имахме едни и същи домашни любимци. Това се промени, разбира се. Промени се, когато станах на десет години, ала основата на детството ти — тя си остава с теб. Понякога се чудя дали всичко това не е по моя вина.

Думите му разтърсиха Клеъри.

— Не може да говориш сериозно. Нищо от онова, което си сторил, докато беше със Себастиан, не беше по твой избор…

Хареса ми. — В гласа на Джейс имаше грапави нотки, сякаш този факт го дращеше като шкурка. — Той е брилянтен, Себастиан, ала в мисленето му има дупки, места, където той не знае… и аз му помагах там. Седяхме и обсъждахме как ще изгорим света до основи и беше вълнуващо. Исках го. Да го прочистим до основи, да започнем наново, един холокост от огън и кръв, а след това — искрящ град на един хълм.

— Той те е накарал да мислиш, че искаш всичко това — каза Клеъри, ала гласът й трепереше лекичко. „Ти криеш тъмно сърце, дъще на Валънтайн.“ — Накарал те е да му дадеш онова, което той иска.

— Харесваше ми да му го давам — рече Джейс. — Защо според теб ми е толкова лесно да измислям как да чупя и руша, но не и да съграждам наново? Искам да кажа, какво бих могъл да правя с това? Да се включа в армията на Ада? Бих могъл да стана генерал, като Асмодей или Самаел.

— Джейс…

— Някога те били най-блестящите слуги на Бог. Ето какво се случва, когато паднеш. Всичко светло у теб се превръща в мрак. Колкото по-ярко си греел някога, толкова по-зъл ставаш. Това е дълго падане.

— Ти не си паднал.

— Още не — каза Джейс и в този миг небето изригна в червено и златно.

В продължение на един замаян миг Клеъри си спомни фойерверките, обагрили небето в нощта, когато празнуваха на Площада на Ангела. Тя отстъпи назад, за да вижда по-добре.

Ала това не беше тържество. Когато очите й попривикнаха, тя си даде сметка, че ярката светлина идваше от демоничните кули. Те бяха лумнали като факли и горяха, алени и златни, на фона на небето.

Джейс беше пребледнял.

— Бойните светлини. Трябва да отидем в Гард.

Той посегна към ръката й и я задърпа надолу по стълбите. — Ами майка ми — запротестира Клеъри. — Изабел. Алек…

— Те вече са тръгнали към Гард. — Бяха стигнали до подножието на стълбите. Площадът на Ангела се пълнеше с хора. Те изскачаха от къщите си и тичаха към осветената пътека, която се извиваше по склона на хълма и стигаше до Гард, който се издигаше на върха. — Именно това означава червено-златният сигнал. „Отивайте в Гард.“ Ето какво ще очакват да направим… — Джейс отскочи настрани, за да избегне един ловец на сенки, който притича покрай тях, докато надяваше брониран предпазител на ръката си. — Какво става? — провикна се Джейс след него. — За какво е тази тревога?

— Имало е ново нападение! — извика през рамо един по-възрастен мъж в износено бойно облекло.

— Друг Институт? — викна Клеъри. Бяха стигнали до една улица с магазини, където тя беше идвала по-рано с Люк; тичаха нагоре по хълма, ала въпреки това нямаше чувството, че не й достига въздух. Безмълвно се благодари за последните няколко месеца, изпълнени с тренировки.

Мъжът с предпазителя за ръка се обърна и затича заднешком нагоре по хълма.

— Все още не знаем. Нападението продължава и в момента.

Той отново се завъртя и с удвоена скорост се втурна по стръмната улица, към началото на пътеката, отвеждаща в Гард. Клеъри се съсредоточи върху това, да не се блъсне в никого. Те бяха един разбунен, бутащ се поток от хора. Стиснала ръката на Джейс, тя бягаше, а новият й меч се удряше в бедрото й при всяка крачка, сякаш за да й напомни, че е там… готов да бъде използван.

Пътеката, стигаща до Гард, беше стръмна и Клеъри се опитваше да внимава, докато тича. Носеше ботуши и дънки, а отгоре бе сложила якето от бойната си униформа, но то не беше толкова добре, колкото да е в пълно бойно облекло. Незнайно как едно камъче беше влязло в левия й ботуш и се впиваше болезнено във възглавничката на крака й, когато най-сетне стигнаха до входните порти на Гард и забавиха крачка, зяпнали с широко отворени очи.

Портата зееше. Зад нея имаше просторен двор, покрит с трева през лятото, макар сега да беше гол, обграден от вътрешните стени на Гард. До една от стените зееше внушителен квадрат от завихрен въздух и празнота.

Портал. На Клеъри й се стори, че вижда в него черно и зелено, и горящо бяло, и дори късче осеяно със звезди небе…

Робърт Лайтууд изникна пред тях и им препречи пътя. Джейс едва не се блъсна в него и пусна ръката на Клеъри, докато си възвръщаше равновесието. Вятърът от Портала беше студен и силен, проникваше през сивото яке на Клеъри и развяваше косата й.

— Какво става? — настоя да узнае Джейс. — Това заради нападението в Лондон ли е? Мислех, че е било осуетено.

Робърт поклати глава с мрачно изражение.

— Изглежда, че след като е бил отблъснат в Лондон, Себастиан е насочил вниманието си другаде.

— Къде… — започна Клеъри.

— Елмазената цитадела е обсадена! — Гласът на Джия Пенхалоу се извиси над виковете на тълпата. Тя стоеше до Портала и от вятъра, струящ от него, плащът й се развяваше като крилете на голяма черна птица. — Отиваме да помогнем на Железните сестри! Всички ловци на сенки, които са въоръжени и готови, да се явят при мен!

Дворът беше пълен с нефилими, макар и не толкова, колкото се беше сторило на Клеъри в началото. Докато тичаха по хълма, те й изглеждаха като същинска река, ала сега видя, че са групичка от не повече от петдесетина воини. Някои бяха в бойно облекло, други носеха цивилни дрехи. Не всички бяха въоръжени. Нефилими, които служеха в Гард, тичаха напред-назад между Портала и отворената врата на оръжейната и трупаха нови и нови оръжия върху купчините от мечове, серафимски ками, брадви и боздугани, които се издигаха до Портала.

— Нека преминем — каза Джейс на Робърт.

В пълно бойно облекло и обгърнат в сивия плащ на инквизитор, Робърт Лайтууд напомняше на Клеъри за коравия каменист склон на някоя канара — твърд и непоклатим.

Робърт поклати глава.

— Не е необходимо — рече той. — Себастиан е опитал тайно нападение — взел е само двайсет или трийсет Помрачени със себе си. Разполагаме с достатъчно воини, без да се налага да изпращаме и децата си.

— Аз не съм дете — сурово каза Джейс. Клеъри се зачуди какво ли си мислеше Робърт, когато погледнеше момчето, което беше осиновил… дали в лицето на Джейс виждаше това на баща му, или все още търсеше следи от Майкъл Уейланд… следи, които не бяха там. Джейс се взря изпитателно в Робърт Лайтууд и подозрение помрачи златните му очи. — Какво правиш? Има нещо, което не искаш да знам.

Изражението на Робърт стана строго. В същия миг русокоса жена в бойно облекло мина покрай Клеъри, говорейки възбудено на своята спътница:

— … ни каза, че може да се опитаме да заловим Помрачените. Да ги върнем тук. Да видим дали не може да бъдат излекувани. Което означава, че може би ще успеят да спасят Джейсън.

Клеъри впи пронизващ поглед в Робърт.

— Не го правите наистина! Не изпращате роднини на онези, които са били отвлечени в нападенията. Не им казвате, че Помрачените може да бъдат спасени.

Робърт я погледна сурово.

— Не сме сигурни, че е невъзможно да бъдат спасени.

— Сигурни сме! — каза Клеъри. — Те не може да бъдат спасени! Вече не са онези, които са били някога! Не са хора. Ала когато тези воини видят лицата на хора, които познават, те ще се разколебаят, ще поискат да не е вярно…

— И ще бъдат убити — мрачно довърши Джейс. — Робърт. Трябва да спреш това.

Но Робърт поклати глава.

— Такава е волята на Клейва. Искат да бъде така.

— Тогава защо изобщо да ги изпращаме през Портала? — попита Джейс. — Защо просто не си останем тук и не пронижем до смърт петдесетима от нас? Ще си спестим време.

— Да не си посмял да се шегуваш — сряза го Робърт.

— Не се шегувах…

— И не ми казвай, че петдесет нефилими не са в състояние да се справят с двайсет тъмни воини.

Ръководени от Джия, ловците на сенки бяха започнали да минават през Портала и Клеъри усети как по гърба й пробягва тръпка на паника. Джия пускаше само онези, които бяха в пълно бойно облекло, ала немалко от тях бяха много млади или пък много стари; голяма част бяха дошли невъоръжени и просто грабваха оръжия от купчините, надонесени от оръжейната, преди да прекрачат през Портала.

— Себастиан очаква точно такава реакция — отчаяно каза Джейс. — Има причина да дойде само с двайсет войници и със сигурност ще води подкрепления…

— Не може да води подкрепления! — извиси се гласът на Робърт. — Невъзможно е да отвориш Портал до Елмазената цитадела, освен ако Железните сестри не го позволят. На нас те го позволяват, ала Себастиан трябва да е дошъл по земята. Не е очаквал, че ще сме нащрек за него в Цитаделата. Знае, че не можем да го проследим; несъмнено е мислел, че държим под наблюдение единствено Институтите. Това си е направо подарък…

Себастиан не прави подаръци! — изкрещя Джейс. — Не бъдете слепци!

— Не сме слепци! — изрева Робърт. — Ти може и да се страхуваш от него, Джейс, но той е просто едно момче; не е най-брилянтният военен ум, съществувал някога! Би се с вас в Бурен и загуби!

Робърт се завъртя и се отправи към Джия с решителна крачка. Джейс изглеждаше така, сякаш го бяха зашлевили. Клеъри се съмняваше, че досега някой го беше обвинявал, че го е страх.

Той се обърна и я погледна. Движението на ловците на сенки към Портала беше поотслабнало; Джия отпращаше хора. Джейс докосна меча на Клеъри.

— Аз отивам — заяви той.

— Няма да те пуснат.

— Не е нужно да ме пускат.

Под златно-алената светлина на кулите лицето на Джейс изглеждаше така, сякаш бе изваяно от мрамор. Зад гърба му Клеъри виждаше как по хълма се изкачват още ловци на сенки. Бъбреха помежду си, сякаш това беше най-обикновена битка, ситуация, която можеше да бъде овладяна, като изпратят петдесетима нефилими на мястото на нападението. Ала те не бяха отишли в Бурен. Не бяха видели. Не знаеха. Клеъри срещна очите на Джейс.

Виждаше линиите, които напрежението беше вдълбало в лицето му, така че ъглите на скулите му изглеждаха още по-остри, челюстта му — стисната строго.

— Въпросът е — каза той — дали има шанс ти да се съгласиш да останеш тук?

— Прекрасно знаеш, че няма.

Джейс си пое разтърсващ дъх.

— Е, добре. Клеъри, това може да е опасно. Наистина опасно…

Клеъри чуваше хората да си приказват около тях, развълнувани гласове, които се издигаха в нощта на облачета от издишан въздух; хора, които си бъбреха, че консулът и Съветът тъкмо заседавали, за да обсъдят лондонското нападение, когато Себастиан изведнъж се появил на картата, че бил там от неотдавна и с много малко подкрепления, че те имали истински шанс да го спрат, че нападението му в Лондон било отблъснато и сега отново щяло да стане така…

— Обичам те — каза Клеъри. — Ала не се опитвай да ме спираш.

Джейс улови ръката й.

— Много добре — заяви той. — Тогава да тичаме, заедно. Към Портала.

— Да тичаме — съгласи се Клеъри.

— И те го направиха.

[1] Вид японски меч. — Б.пр. ↑

[2] Традиционен шотландски меч. — Б.пр. ↑

[3] Оджер Датчанина — легендарен герой от старофренския епос „Песен за Ролан“. — Б.пр. ↑

[4] Легендарен японски меч, едно от трите т.нар. Свещени имперски съкровища на Япония. — Б.пр. ↑

[5] Къс италиански меч или дълга кама. — Б.пр. ↑

7

СБЛЪСЪК В НОЩТА

Вулканичната равнина се разстилаше като блед лунен пейзаж пред Джейс, чак до планинската верига, издигаща се в далечината, черна на фона на хоризонта. Земята беше побеляла: гъста снежна покривка на някои места, тънък лед на други. Смъртоносно остри скали стърчаха от леда и снега, заедно с голите клони на живи плетове и замръзнал мъх.

Облаци закриваха луната; по кадифеното тъмно небе тук-там блещукаха звезди, забулени от рехави облаци. И все пак навсякъде около тях грееше светлина — от серафимски ками и както Джейс видя, когато очите му привикнаха, от нещо, което приличаше на висока клада в далечината.

Двамата с Клеъри се бяха приземили в снега на няколко крачки един от друг. Сега бяха заедно, ала Клеъри мълчеше, медната й коса бе посипана с бели снежинки. Навсякъде около тях се носеха викове и крясъци, звън на серафимски ками, изваждани от ножниците, прошепнати ангелски имена.

— Стой близо до мен — тихо каза Джейс, когато двамата с Клеъри наближиха върха на хребета. Той беше грабнал един дълъг меч от купчината край Портала, преди двамата да скочат в него, сподирени от слисания вик на Джия, извисил се над писъка на вятъра. Джейс почти очакваше тя или Робърт да ги последват, но вместо това Порталът беше затворен веднага след като двамата с Клеъри минаха през него, като врата, затръшнала се зад гърба им.

Непознатото оръжие тежеше в ръката му. Той предпочиташе да използва лявата си ръка, ала дръжката на меча беше за десница. Освен това острието беше нащърбено по ръба, сякаш беше видяло твърде много битки. На Джейс му се искаше да държеше в ръка едно от своите оръжия…

Тя се появи изведнъж, издигайки се пред тях като риба, изскочила от повърхността на водата с внезапно, сребристо проблясване. Досега Джейс бе виждал Елмазената цитадела само на рисунка. Издялана от същия материал, от който и серафимските ками, тя сияеше на фона на нощното небе като звезда; именно нея Джейс погрешка бе сметнал за светлината на бушуваща клада. Обграждаше я кръгла стена от адамас, в която нямаше никакъв отвор, с изключение на една-единствена врата, направена от гигантски остриета, забити в земята под такъв ъгъл, че приличаха на отворена ножица.

Навсякъде около Цитаделата вулканичната почва се бе ширнала черно-бяла като шахматна дъска — наполовина вулканични скали и наполовина сняг. Джейс усети как косъмчетата по врата му настръхват. Сякаш се беше върнал в Бурен, макар да го помнеше така, както човек си спомня сън: тъмните нефилими на Себастиан, облечени в червено, и нефилимите на Клейва в черни дрехи; острие, опряно в острие; искрите на битката, издигащи се в нощта, а после огънят на Славния, заличил всичко, което се бе случило преди.

Пръстта на Бурен беше тъмна, ала сега воините на Себастиан изпъкваха като капки кръв върху бялата земя. Те чакаха, алени под светлината на звездите, стиснали тъмните си оръжия в ръце. Стояха между нефилимите, дошли през Портала, и портите на Елмазената цитадела. Въпреки че Помрачените бяха далеч от тях и той не можеше да различи лицата им, Джейс чувстваше, че се усмихват.

Чувстваше и смущението на нефилимите около него, ловците на сенки, които бяха преминали през Портала така уверени, така готови за битка. Сега те стояха, отправили поглед към Помрачените, и Джейс можеше да усети как самона дейността им се разколебава. Най-сетне — твърде късно! — те го почувстваха: странността, различността на Помрачените. Това не бяха ловци на сенки, които временно се бяха отклонили от правия път. Това изобщо не бяха ловци на сенки.

— Къде е той? — прошепна Клеъри; дъхът й беше бял в студа. — Къде е Себастиан?

Джейс поклати глава. Много от облечените в червено ловци на сенки бяха вдигнали качулките си и лицата им не се виждаха. Себастиан би могъл да бъде всеки един от тях.

— Ами Железните сестри? — Клеъри обходи равнината с поглед. Единствената белота беше снегът. Нямаше и помен от Сестрите в техните одежди, които тя познаваше от илюстрациите в Кодекса.

— Те ще си останат в Цитаделата — обясни Джейс. — Трябва да бранят онова, което се намира там. Арсеналът. Предполага се, че именно това е причината той да е тук — оръжията. Сестрите несъмнено са обградили оръжейната с телата си. Ако Себастиан или воините му успеят да проникнат през портата, Сестрите ще унищожат Цитаделата, но няма да допуснат той да сложи ръка върху оръжията. — Гласът на Джейс беше мрачен.

— Но ако Себастиан го знае, ако знае какво ще направят Сестрите… — започна Клеъри и в този миг остър писък проряза нощта като с нож.

Джейс тръгна напред, преди да си даде сметка, че писъкът идва зад тях. Обърна се рязко и видя мъж в износено бойно облекло да се свлича на земята, пронизан в гърдите от оръжието на един тъмен нефилим. Беше същият мъж, който беше отговорил на Клеъри в Аликанте, докато тичаха към Гард.

Тъмният ловец на сенки се обърна, широко ухилен. От нефилимите се изтръгна вик и русокосата жена, която Клеъри бе чула да говори развълнувано в Гард, пристъпи напред.

— Джейсън! — извика тя и Клеъри си даде сметка, че говори на Помрачения — набит мъж, който имаше същата руса коса като нея. — Джейсън, моля те. — С разтреперан глас тя направи крачка напред, протегнала ръка към тъмния нефилим, който извади друго оръжие от колана си, гледайки я очаквателно.

— Моля те, недей — обади се Клеъри. — Не… не се приближавай до него.

Ала русокосата жена вече бе само на крачка от тъмния ловец на сенки.

— Джейсън — прошепна тя. — Ти си мой брат. Един от нас, нефилим. Не е нужно да го правиш… Себастиан не може да те принуди. Моля те… — Тя се огледа отчаяно наоколо. — Те работят върху лек; ще те изцелим…

Джейсън избухна в смях. Оръжието му проблесна, замахнало странично, и главата на русокосата жена отхвръкна. Плисна кръв — черна на фона на белия сняг — и тялото й се свлече на земята. Някой пищеше истерично, непрекъснато, а после друг извика и трескаво посочи зад тях.

Джейс вдигна глава и видя редица Помрачени да се приближават към тях откъм посоката на затворения Портал. Остриетата им проблясваха на лунната светлина. Нефилимите се запрепъваха надолу по склона, ала сега вече се движеха безредно. Сред тях се беше промъкнала паника — Джейс я усещаше така, както усещаше мириса на кръв във въздуха.

— Чук и наковалня! — провикна се той, надявайки се те да разберат. Сграбчи Клеъри със свободната си ръка и я издърпа назад, по-далеч от обезглавеното тяло на земята. — Това е капан — извика й той над шума от битката. — Намери някоя стена, място, където да отвориш Портал! Изведи ни оттук!

Зелените очи на Клеъри се разшириха. Джейс искаше да я стисне, да я целуне, да се вкопчи в нея, да я защити, ала боецът у него знаеше, че именно той я бе въвел в този живот. Насърчавал я бе. Обучил я бе. Видял разбирането в очите й, той кимна и я пусна.

Клеъри се отдръпна от него и се плъзна покрай един от Помрачените, изправен срещу Мълчалив брат с окървавени одежди и жезъл в ръка. Ботушите й се пързаляха в снега, докато тя тичаше с всичка сила към Цитаделата. Тълпата я погълна в същия миг, в който един от тъмните нефилими извади оръжието си и замахна към Джейс.

Като всички Помрачени воини, той се движеше с невероятна, почти дива бързина. Докато се надигаше с меч в ръка, той сякаш закри луната. И кръвта на Джейс също се надигна, преминавайки като огън във вените му, докато вниманието му се съсредоточи в една-единствена точка. На света вече не съществуваше нищо друго, само този момент, само оръжието в ръката му. Той се хвърли към тъмния ловец на сенки, протегнал меч напред.

Клеъри се наведе, за да вземе Хеосфорос, който беше паднал в снега. Острието беше изцапано с кръв — кръвта на тъмния нефилим, който вече бягаше от нея, за да се хвърли в битката, бушуваща в равнината.

Беше се случило поне половин дузина пъти. Клеъри се хвърляше в атака, опитваше се да предизвика някой от Помрачените в схватка, а те хвърляха оръжията си, отстъпваха, извръщаха се от нея, сякаш беше призрак, и се отдалечаваха забързано. Първия един-два пъти Клеъри се бе зачудила дали не се боят от Хеосфорос, объркани от оръжие, което толкова приличаше на това на Себастиан. Но сега подозираше нещо друго. Себастиан вероятно им беше казал да не я докосват и те се подчиняваха.

И от това й се искаше да крещи. Знаеше, че би трябвало да се втурне след тях, когато побегнат от нея, да ги довърши с удар в гърба или като им пререже гърлото, ала не можеше да се принуди да го направи. Те все още изглеждаха като нефилими, като човешки същества. Кръвта им, когато рукнеше върху снега, беше червена. И все още й се струваше проява на страхливост да нападне някого, който не бе в състояние да отвърне на удара.

Снегът изхрущя зад нея и тя се обърна рязко, вдигнала оръжие. Всичко се бе случило толкова светкавично: осъзнаването на факта, че има двойно повече Помрачени, отколкото бяха очаквали, и че са обградени от две страни; молбата на Джейс да им отвори Портал. И ето че тя вече си пробиваше път през отчаяната тълпа. Част от ловците на сенки се бяха пръснали, а други бяха останали на мястото си, твърдо решени да се бият. Ала заедно те бавно бяха изтласквани надолу по хълма, към равнината под тях, където битката беше най-яростна; ярки серафимски ками срещаха тъмни ножове, смесица от черно и бяло, и червено.

За първи път Клеъри беше благодарна за дребния си ръст. Успяваше да се провира през тълпата, а пред погледа й изникваха картина след картина на жестока схватка. Ей там нефилим, който надали беше много по-голям от нея, се биеше отчаяно с Помрачен, който беше два пъти по-едър от него; тя беше съборена в хлъзгавия от кръв сняг, проблесна острие, разнесе се писък и една серафимска кама потъмня завинаги. Тъмнокос млад мъж в черно бойно облекло стоеше над тялото на мъртъв воин в червени одежди. В ръката си стискаше окървавен меч, а по лицето му се стичаха сълзи, които той дори не се опитваше да скрие. Недалече от там един Мълчалив брат (нечакана, ала добре дошла гледка) строши черепа на тъмен нефилим с един удар на дървения си жезъл; Помраченият се свлече безмълвно на земята. Един мъж рухна на колене, обвил ръце около краката на жена в червени одежди; тя го изгледа безстрастно и заби меча си между плещите му. Никой от воините не понечи да я спре.

Клеъри изскочи от другата страна на тълпата и се озова пред Цитаделата. Стените й грееха с ярка светлина и зад подобната на ножица порта й се стори, че вижда червеникавозлатисто сияние, сякаш огън. Тя извади трескаво стилито си, допря върха му до стената… и се вцепени.

Само на няколко крачки от нея един от тъмните нефилими се бе откъснал от битката и отиваше към портата на Цитаделата, стиснал боздуган в ръка. Широко ухилен, той хвърли един последен поглед към схватката зад себе си и се шмугна през портата…

Ножиците се затвориха. Не се разнесе писък, единствено ужасяващото хрущене на кости и хрущяли, което се чу дори над шума от битката. Фонтан от кръв оплиска затворената порта и Клеъри си даде сметка, че не беше първият. По стената на Цитаделата имаше и други петна, тъмнееше и земята под…

Клеъри се извърна със свит стомах и още по-здраво притисна стилито в стената. Заповяда на ума си да мисли за Аликанте, опита да си представи тревистото място пред Гард, да потисне всичко, което отвличаше вниманието й.

— Пусни стилито, дъще на Валънтайн — разнесе се хладен, равен глас и Клеъри се вкамени.

Зад нея стоеше Аматис с меч в ръка, а по лицето й играеше животинска усмивка.

Точно така — каза тя. — Пусни стилито на земята и ела с мен. Знам някой, който страшно ще се зарадва да те види.

— Размърдай се, Клариса. — Аматис я смушка с върха на меча си, не толкова силно, че да разкъса якето й, но достатъчно, за да бъде неприятно. Клеъри беше пуснала стилито си и сега то лежеше на няколко крачки от нея и проблясваше изкусително в мръсния сняг. — Стига си се помайвала.

— Не можеш да ме нараниш — заяви Клеъри. — Себастиан е издал заповед.

— Заповед да не те убиваме — съгласи се Аматис. — Ала не е казал да не те нараняваме. На драго сърце ще те предам в ръцете му, без да ти е останал и един пръст, момиче. Не си мисли, че няма да го направя.

Клеъри я изгледа свирепо, преди да се остави да я поведе към битката. Погледът й се стрелкаше из Помрачените, търсейки познатата руса глава сред морето от алено. Трябваше да знае с колко време разполага, преди Аматис да я хвърли в краката на Себастиан и всеки шанс да се бие или да избяга се изпареше. Разбира се, Аматис й беше отнела Хеосфорос и сега оръжието на Моргенстърн висеше на кръста на по-възрастната жена, а звездите по острието му проблясваха в мътната светлина.

— Обзалагам се, че дори не знаеш къде е — каза Клеъри.

Аматис отново я смушка и тя политна напред, при което едва не се препъна в трупа на един тъмен нефилим. Земята беше разкашкана смесица от сняг, пръст и кръв.

— Аз съм втората в йерархията след Себастиан — винаги знам къде е. Ето защо се доверява именно на мен да те заведа при него.

— Не ти се доверява. Изобщо не го грижа за теб, нито пък за каквото и да било. Погледни. — Бяха стигнали до едно малко възвишение. Клеъри забави крачка и махна с ръка към бойното поле. — Виж колко от вас падат — на Себастиан му трябва просто пушечно месо. Иска единствено да ви използва.

— Това ли виждаш? Аз пък виждам мъртви нефилими. — Клеъри можеше да зърне Аматис с крайчеца на окото си. Сиво-кафявата й коса се развяваше в студения въздух, очите й бяха сурови. — Мислиш, че превъзходството е на страната на Клейва? Виж. Виж там. — Аматис я мушна с пръст и Клеъри погледна, макар и да не искаше. Двете половини на армията на Себастиан се бяха обединили, приклещвайки нефилимите помежду си. Много от ловците на сенки се биеха умело и яростно. По един странен начин, те бяха красива гледка, вкопчени в схватка, а светлината на серафимските им ками описваше фигури на фона на тъмното небе. Което не променяше факта, че са обречени. — Направиха това, което правят винаги когато има нападение извън Идрис, на място, което си няма свои ловци на сенки — отвориха Портал и изпратиха през него онези, които пристигнаха първи в Гард. Някои от тези воини никога не са виждали истинска битка. Някои са участвали в твърде много. Никой от тях не е готов да убие враг, който носи лицето на техните синове, приятели, любими, парабатаи. — Аматис буквално изплю последната дума. — Клейвът не разбира нашия Себастиан, нито войските му и ще умрат, преди да са го проумели.

— Откъде дойдоха? — попита Клеъри. — Помрачените. Клейвът каза, че имало само двайсет от тях, а Себастиан не може да скрие броя им. Как…

Аматис отметна глава назад и се разсмя.

— Сякаш ще ти кажа. Себастиан има съюзници на повече места, отколкото подозираш, малката.

— Аматис. — Клеъри се опитваше да говори спокойно. — Ти си една от нас. Нефилим. Ти си сестра на Люк.

— Той е долноземец и не ми е брат. Трябваше да сложи край на живота си, когато Валънтайн му нареди.

— Не го мислиш наистина. Зарадва се да го видиш, когато дойде в къщата си. Знам, че е така.

Този път острието на меча, впило се между лопатките й, беше повече от неприятно — то болеше.

— Тогава бях уловена в капан — каза Аматис. — Мислех, че се нуждая от одобрението на Клейва и Съвета. Нефилимите ми отнеха всичко. — Тя се обърна и впери яростен поглед в Цитаделата. — Железните сестри отнеха майка ми. А после една Желязна сестра извърши развода ми. Разрязаха сватбения ми знак на две и аз плаках от болка. В тях няма сърца, единствено адамас. Също като Мълчаливите братя. Смяташ, че са човечни, че нефилимите са човечни, защото са добри, ала добротата не означава човечност, а нищо не е по-жестоко от добродетелта.

— Ала ние можем да избираме — каза Клеъри, но как да обясниш някому, който не разбира, че е изгубил всяко право на избор, че съществува такова нещо като свободна воля?

— О, в името на Ада, замълчи… — Аматис не довърши, настръхнала изведнъж.

Клеъри проследи погледа й. За миг не можа да разбере в какво се взира другата жена. Виждаше хаоса на битката, кръвта по снега, искриците, които звездите хвърляха по остриетата, и суровото сияние на Цитаделата. А после осъзна, че битката като че ли се разрешава по някакъв странен начин — нещо си проправяше път през тълпата, като кораб, който цепи водата, оставяйки след себе си хаос. Строен, светлокос ловец на сенки в черно облекло, който се движеше толкова бързо, че беше, като да гледаш как пламъци прескачат по върховете на дърветата в някоя гора, подпалвайки всичко по пътя си.

Само че в този случай гората беше армията на Себастиан и Помрачените бяха тези, които падаха един по един. Толкова бързо, че едва имаха време да посегнат към оръжията си, камо ли пък да ги вдигнат. И докато те рухваха един след друг, останалите започнаха да се отдръпват, объркани и несигурни, така че не след дълго Клеъри вече можеше да види пътеката, която се бе разтворила насред битката и кой стои на нея.

Въпреки всичко тя се усмихна.

— Джейс.

Аматис рязко си пое дъх от изненада… един-едничък миг на разсейване, но той беше всичко, от което Клеъри се нуждаеше, за да се хвърли напред и да обвие крак около глезена на Аматис, така както я беше учил Джейс. След това подкоси краката й и Аматис рухна, а мечът падна от ръката й, търкулвайки се по замръзналата земя. Тя тъкмо се канеше да скочи на крака, когато с една не особено грациозна, но за сметка на това ефикасна хватка Клеъри отново я събори в снега. Аматис я удари така, че главата на Клеъри отхвръкна назад, ала въпреки това тя успя да сложи ръка върху колана на по-възрастната жена и да извади Хеосфорос, след което допря острието му до гърлото на Аматис.

Сестрата на Люк се вкамени.

— Точно така — каза Клеъри. — Дори не си помисляй да помръднеш.

— Пусни ме! — изкрещя Изабел на баща си. — Пусни ме!

Когато демоничните кули лумнаха в алено и златно, казвайки на всички да отидат в Гард, двамата с Алек трескаво бяха грабнали оръжията и бойното си облекло и се бяха втурнали нагоре по хълма. Сърцето на Изабел биеше лудешки, не от усилието, а от превъзбуда. Алек беше мрачен и практичен, както винаги, ала камшикът на Изабел сякаш пееше в ушите й. Може би това бе то — истинска битка, мигът, когато отново щяха да се изправят срещу Себастиан, и този път тя щеше да го убие.

Заради брат си. Заради Макс.

Алек и Изабел не бяха подготвени за гъмжилото в двора на Гард, нито за бързината, с която нефилимите минаваха през Портала. Изабел беше изгубила брат си в тълпата, но въпреки това продължи да си пробива път към Портала. Беше видяла Джейс и Клеъри, канещи се да прекрачат от другата страна, и това я беше накарало още повече да ускори крачка… докато две ръце не се протегнаха и не я сграбчиха над лактите.

Баща й. Изабел зарита и извика името на Алек, ала Джейс и Клеъри вече бяха потънали във вихрушката на Портала.

Изабел се бореше, оголила зъби, но баща й я превъзхождаше и със своя ръст, и с годините си на тренировки.

Той я пусна тъкмо когато с едно последно завихряне на мъглите в него Порталът се затвори, оставяйки след себе си единствено стената на оръжейната. Нефилимите, които не бяха преминали през него, се смълчаха в очакване на инструкции. Джия Пенхалоу оповести, че достатъчно ловци на сенки са отишли при Цитаделата и че останалите трябва да изчакат в Гард, в случай че има нужда от подкрепления; нямало защо обаче да стоят на двора и да мръзнат. Тя разбирала колко много искат да се бият, но при Цитаделата вече били изпратени много воини, а Аликанте все още се нуждаел от бойци, които да го бранят.

— Виждаш ли? — Робърт Лайтууд махна раздразнено към дъщеря си, която отново се бе обърнала към него, забелязвайки със задоволство, че по китките му има кървящи драскотини, оставени от ноктите й. — Имаме нужда от теб тук, Изабел.

— Млъквай — изсъска тя през стиснати зъби. — Млъквай ти, лъжливо копеле.

Изумление заличи всичко друго от лицето на баща й. Изабел знаеше от Саймън и Клеъри, че известна доза крещене по родителите беше нещо нормално при мунданите, ала ловците на сенки вярваха, че по-възрастните трябва да бъдат уважавани, а емоциите — овладявани.

Само че Изабел нямаше никакво желание да сдържа чувствата си. Не и в този момент.

— Изабел… — Алек дотича при тях. Тълпата наоколо оредяваше и Изабел смътно си даде сметка, че мнозина от нефилимите бяха влезли в Гард. Онези, които бяха останали навън, гледаха неловко настрани. Караниците в чуждите семейства не влизаха в работата на един ловец на сенки. — Изабел, да си вървим вкъщи.

Алек посегна към ръката й, но тя я изтръгна със сърдито движение. Изабел обичаше брат си, ала никога досега не бе изпитвала по-силно желание да го цапардоса по главата.

— Не — каза тя. — Джейс и Клеъри минаха през Портала. Ние също трябваше да отидем.

Робърт Лайтууд изглеждаше изтощен.

— Те не биваше да минават. Направиха го в разрез с изрична заповед. Това не означава, че трябва да ги последвате.

— Знаеха какво правят — сопна се Изабел. — Трябва да изпратите повече ловци на сенки срещу Себастиан, не по-малко.

— Изабел, нямам време за това. — Робърт погледна подразнено Алек, сякаш очакваше синът му да вземе неговата страна. — Със Себастиан има само двайсет Помрачени. Ние изпратихме петдесет воини.

— Двайсет от тях се равняват на сто ловци на сенки — тихо каза Алек. — Нашите воини ще бъдат избити.

— Ако нещо се случи с Джейс и Клеъри, ти ще бъдеш виновен — заяви Изабел. — Точно както с Макс.

Робърт Лайтууд се олюля.

— Изабел!

Гласът на майка й се вряза във внезапната, ужасна тишина. Изабел обърна рязко глава и видя, че Мерис се беше приближила зад тях; също като Алек и тя изглеждаше поразена. Една мъничка част от Изабел се чувстваше виновна, отвратена, ала онази част, която беше поела юздите, онази, която кипеше като вулкан, изпитваше единствено горчив триумф. Омръзнало й бе да се преструва, че всичко е наред.

— Алек има право — каза Мерис. — Да си вървим вкъщи…

— Не — прекъсна я Изабел. — Не чухте ли консула? Трябваме им тук, в Гард. Може да се наложи да изпратят подкрепления.

— Ще се нуждаят от възрастни, не от деца — рече Мерис. — Ако няма да се прибереш у дома, тогава се извини на баща си. За смър… За случилото се с Макс е виновен единствено Валънтайн…

— И може би ако някога не бяхте на негова страна, изобщо нямаше да има Война на смъртните — изсъска Изабел на майка си, а после се обърна към баща си. — Уморих се да се преструвам, че не знам онова, което знам. Знам, че си изневерил на мама. — Изабел вече не бе в състояние да спре думите — те се изливаха като порой. Видя как Мерис пребледня, а Алек отвори уста, за да каже нещо. Робърт изглеждаше така, сякаш го беше зашлевила. — Преди Макс да се роди. Знам.

Тя ми каза. С някаква жена, която загинала във Войната на смъртните. Щял си да ни напуснеш, всички нас. Останал си само защото Макс се е родил, и се обзалагам, че се радваш, дето е мъртъв, нали, защото вече нищо не те задържа.

— Изабел — ужасено започна Алек.

Робърт се обърна към Мерис.

Казала си й? В името на Ангела, Мерис, защо?

— Искаш да кажеш, че е вярно? — Гласът на Алек трепереше от отвращение.

Робърт се обърна към него.

— Александър, моля те…

Само че Алек вече му беше обърнал гръб. Дворът се беше изпразнил почти напълно. Джия стоеше далеч от тях, до входа на оръжейната, и чакаше и последният нефилим да влезе. Изабел видя как Алек се приближи до Джия, чу го да се кара с нея.

И двамата й родители изглеждаха така, сякаш всичко рухва около тях. Никога досега Изабел не беше помисляла, че е в състояние да разруши техния свят. Очакваше баща й да й се разкрещи, а не да стои срещу нея в сивите си инквизиторски одежди и да изглежда напълно съсипан. Най-сетне той се прокашля.

— Изабел — каза с дрезгав глас. — Каквото и друго да си мислиш, трябва да ми повярваш… не може наистина да смяташ, че когато изгубихме Макс… че аз…

— Не ми говори. — Изабел се отдръпна от тях, препъвайки се, а сърцето й се удряше, разбито, в гърдите й. — Просто… не ми говори.

С тези думи тя се обърна и побягна.

Джейс полетя във въздуха, сблъска се с един от тъмните ловци на сенки и повали тялото му на земята, довършвайки го с един свиреп ножичен удар. Незнайно как се беше сдобил с още едно оръжие — меч; и сам не бе сигурен откъде. Сега целият му свят беше кръв и огън, пеещи в главата му.

И преди се беше бил, безброй пъти. Знаеше как се спуска студът на битката и как светът около него се забавя и утихва до шепот, а всяко негово движение става съвършено точно. Част от ума му беше в състояние да заключи кръвта и болката, и вонята на смърт зад прозрачна ледена стена.

Само че това не беше лед. А огън. Пожарът, който бушуваше във вените му, го тласкаше напред, правеше движенията му толкова бързи, че му се струваше, че лети. Той изрита обезглавеното тяло на Помрачения на пътя на друга облечена в алено фигура, която се носеше към него. Тя се препъна и той я посече надве. Кръв оплиска снега и дрехите му, които вече бяха подгизнали от нея; бойното му облекло беше мокро и натежало от кръв, солено металическият й вкус изпълваше ноздрите му, сякаш въздухът, който дишаше, беше пропит с кръв.

Прескочи с лекота трупа на един от Помрачените и тръгна към друг от тях, мъж с кестенява коса и разкъсан ръкав на алената униформа. Джейс вдигна меча, който стискаше в десницата си, и за негова изненада мъжът потрепери. Тъмните нефилими като че ли не изпитваха страх и умираха без писъци. Ала лицето на този беше разкривено от ужас…

— Наистина, Андрю, не е нужно да изглеждаш по този начин. Нищо няма да ти направя — разнесе се глас зад Джейс, остър, ясен и познат. И съвсем мъничко раздразнен. — Освен ако не се отместиш.

Помраченият с кестенявата коса трескаво се отдръпна от Джейс, който се обърна, знаейки кого ще види.

Зад него стоеше Себастиан, изникнал сякаш от нищото. Не че това учуди Джейс. Знаеше, че Себастиан все още притежава пръстена на Валънтайн, благодарение на който можеше да се появява и изчезва на воля. Носеше алено бойно облекло, покрито със златни руни — за закрила и изцеление, и късмет. Руни от Сивата книга, от онези, които неговите последователи не можеше да имат. От червения цвят бледата му коса изглеждаше още по-бледа, усмивката му — бял прорез върху лицето му, докато очите му обхождаха Джейс от главата до върха на ботушите.

— Е, Джейс, липсвах ли ти?

В миг оръжията на Джейс подскочиха и остриетата им спряха на милиметри от сърцето на Себастиан. Джейс чу шепота, разнесъл се сред тълпата наоколо — изглежда, че и тъмните нефилими, и техните противници, бяха прекратили битката, за да видят какво се случва.

— Не може сериозно да си мислиш, че си ми липсвал.

Себастиан бавно вдигна очи и развеселеният му поглед срещна този на Джейс. Очи, черни като тези на баща му. В техните непрогледни дълбини Джейс видя себе си, видя апартамента, който беше делил със Себастиан, храната, която бяха споделяли, шегите, които си бяха разменяли, битките, които бяха водили заедно. Той се беше слял със Себастиан, отдал му бе изцяло волята си и то беше прекрасно и толкова лесно, и в най-тъмните глъбини на изменническото си сърце Джейс знаеше, че част от него отново го иска.

И от това омразата му към Себастиан ставаше още по-силна.

— Е, не мога да си представя защо иначе си тук. Знаеш, че не може да бъда убит с оръжие — каза Себастиан. — Онова отвратително хлапе от Института в Лос Анджелис трябва да ви е казало поне това.

— Мога да те посека — рече Джейс. — Да видим дали ще оцелееш, ако те направя на микроскопични късчета. Или пък да ти отрежа главата. Може и да не те убия, но определено би било забавно да те гледам как се мъчиш да си я намериш.

Себастиан все още се усмихваше.

— Аз не бих опитал. Ако бях на твое място.

Джейс изпусна дъха си и той образува бяло облаче пред лицето му. Не му позволявай да печели време, крещеше мозъкът му, ала проклятието му бе, че познаваше Себастиан, познаваше го достатъчно добре, за да не е сигурен, че наистина блъфира. Себастиан не обичаше да блъфира. Обичаше да има преимущество и да го знае.

— И защо не? — изръмжа Джейс през стиснати зъби.

— Сестра ми — отвърна Себастиан. — Изпрати Клеъри, за да отвори Портал, нали? Не беше много разумно да се разделите. В момента един от моите лейтенанти я държи настрани оттук. Нараниш ли ме, ще й прережат гърлото.

Сред нефилимите зад него се надигна шепот, ала Джейс не го чуваше. Името на Клеъри туптеше в кръвта във вените му; мястото, където руната на Лилит някога го свързваше със Себастиан, гореше. Казват, че е по-добре да познаваш врага си, но каква полза от това, да знаеш, че единствената му слабост е и твоята слабост?

Шепотът зад него се издигна до рев, когато Джейс започна да сваля оръжията си. Движението на Себастиан беше толкова бързо, че Джейс видя единствено неясно петно, когато другото момче се завъртя и му нанесе ритник в китката. Острието изпадна от вцепенената му десница и той отскочи назад, ала Себастиан беше по-бърз — извади меча на Моргенстърн и замахна за удар, който Джейс успя да избегне само като изви цялото си тяло настрани. Връхчето на оръжието остави повърхностна драскотина върху ребрата му.

И ето че част от кръвта по бойното му облекло беше негова.

Той се наведе, когато Себастиан отново замахна, и мечът изсвистя над главата му. Чу как Себастиан изруга, а после се изправи, замахнал на свой ред със своето оръжие. Двете остриета се сблъскаха със силен звън на метал и Себастиан се ухили.

— Не можеш да спечелиш — заяви той. — Аз съм по-добър от теб, винаги съм бил. Може би дори съм най-добрият.

— Пък и скромен — подхвърли Джейс и оръжията им се разделиха, стържейки. Той се отдръпна назад, така че да има повече пространство.

— Освен това не можеш да ме нараниш, не и наистина. Заради Клеъри — продължи Себастиан неумолимо. — Точно както тя не може да ме нарани заради теб. Винаги все същият танц. Никой от вас не е готов да направи жертвата. — Той замахна странично, но Джейс отби удара, въпреки че от неговата сила по ръката му пробяга тръпка. — Човек би могъл да си помисли, че както сте обсебени от доброто, все единият от вас ще е готов да се откаже от другия в името на по-висшата цел. Ала не. По съществото си любовта е себична, също като вас двамата.

— Не познаваш никого от нас — запъхтяно каза Джейс. Дишаше тежко и знаеше, че се бие отбранително, че отбива атаките на Себастиан, вместо сам да напада. Руната за мощ върху ръката му пареше, догаряйки последните останки от силата си. Това не беше хубаво.

— Познавам сестра си — заяви Себастиан. — И не сега, но много скоро, ще я познавам по всеки начин, по който би могъл да познаваш някого.

По лицето му отново се разля широка, свирепа усмивка. Съвсем същото изражение, което имаше в една лятна нощ край Гард, когато бе казал: „Или може би наистина си ядосан за това, че целунах сестра ти. Защото тя ме пожела“.

Джейс усети, че му се повдига, и едновременно с това го обзе ярост. Той се хвърли към Себастиан, забравил за миг правилата на фехтовката; забравил да разпредели равномерно хватката си върху оръжието; забравил равновесие и точност, и всичко друго, освен омразата си, и усмивката на Себастиан стана още по-широка, когато се отдръпна настрани и ловко изрита крака му изпод него.

Джейс падна по гръб и ударът в заледената земя изкара въздуха от дробовете му. Чу свистенето на меча, преди да го види, и се претърколи встрани, миг преди оръжието на Моргенстърн да се забие там, където лежеше той само преди секунда. Звездите над него се разлюляха, черно и сребърно, и ето че Себастиан стоеше над него, още черно и сребърно, и мечът отново се спусна към него, и той пак се изтърколи настрани, но този път не беше достатъчно бърз и почувства как острието се впи в него.

Агонията беше светкавична, ярка и непримесена с нищо, докато оръжието потъваше в рамото му. Беше като електрически удар — болката разтърси цялото му тяло, мускулите му се обтегнаха, гърбът му се изви в дъга. Прониза го изпепеляваща горещина, сякаш костите му се разтапяха. Огън лумна във вените му и се разля по гръбнака му…

Видя как очите на Себастиан се разшириха и в мрака им зърна собственото си отражение — проснат върху алено-черната земя, а рамото му гореше. Пламъци бликаха от раната като кръв. Те се стрелнаха нагоре; една искрица пробяга по острието на Моргенстърн и облиза дръжката.

Себастиан изруга и рязко дръпна ръка, сякаш го бяха пронизали. Мечът издрънча на земята, а той вдигна дланта си и се взря в нея. Дори през мъглата на болката Джейс видя, че върху нея има черен белег, следа от изгорено с формата на дръжка на меч.

Джейс опита да се надигне на лакти, макар че движението изпрати в рамото му болка, толкова свирепа, че за миг той си помисли, че ще припадне. Пред очите му притъмня, а когато дойде на себе си, Себастиан стоеше над него с разкривено в гримаса лице. В ръката си отново стискаше меча на Моргенстърн, а около тях имаше обръч от фигури. Жени, облечени в бяло като древногръцки оракули, а от очите им изскачаха оранжеви пламъци. Върху лицата им бяха татуирани маски, деликатни и криволичещи като увивни растения. Бяха красиви и ужасни. Бяха Железните сестри.

Всяка от тях държеше меч от адамас с острието надолу. Бяха безмълвни, устните им — стиснати в тънка линия. Между две от тях стоеше Мълчаливият брат, когото Джейс беше видял да се бие в равнината по-рано, стиснал дървен жезъл в ръка.

— В продължение на шестстотин години никога не сме изоставяли своята Цитадела — заяви една от Сестрите, висока жена, чиято черна коса се спускаше на тежки кичури до кръста й. Очите й горяха като две пещи в мрака. — Ала небесният огън ни повика и ние дойдохме. Отдръпни се от Джейс Лайтууд, сине на Валънтайн. Нарани го отново, и ние ще те унищожим.

— Нито Джейс Лайтууд, нито огънят във вените му ще ви спаси, Клеопа — каза Себастиан със сигурен глас, все така с меч в ръка. — Няма спасител за нефилимите.

— Не знаеше да се боиш от небесния огън. Но сега вече го научи — рече Клеопа. — Време е да отстъпиш, момче.

Мечът на Моргенстърн се снижи към Джейс… още по-ниско, а после Себастиан извика и замахна. Оръжието изсвистя покрай Джейс и се заби в пръстта до него.

От земята сякаш се изтръгна рев, като че ли беше смъртно ранена. Мощен трус я разлюля, излязъл от върха на меча. Зрението на Джейс ту се завръщаше, ту отново го напускаше, съзнанието се отцеждаше от него като огъня, който бликаше от раната му, ала преди мракът да го погълне, той видя триумфа върху лицето на Себастиан и го чу да избухва в смях, когато с един внезапен, ужасяващ напън, земята зейна в огромна черна бездна. Себастиан скочи в нея и изчезна.

— Не е толкова просто, Алек — уморено каза Джия. — Магията за отваряне на Портал е сложна, а не сме чули нищо от Железните сестри, което да подсказва, че се нуждаят от помощта ни. Пък и след това, което се случи в Лондон днес, трябва да сме тук, в бойна готовност…

— Казвам ти, аз знам. — Въпреки бойното облекло, Алек трепереше, но не беше само заради студа на хълма. Донякъде беше заради шока от това, което Изабел беше казала на родителите му, от изражението върху лицето на баща му. Ала най-вече беше тревога. Зло предчувствие пъплеше по гръбнака му като ледени пръсти. — Не разбираш Помрачените; не разбираш какво представляват…

Изведнъж Алек се преви одве. Нещо горещо го бе пронизало през рамото, надолу към вътрешностите му, като огнено копие. От гърдите му се изтръгна вик и той се свлече на колене.

— Алек… Алек!

Ръцете на консула лежаха върху раменете Му, смътно си даваше сметка, че родителите му тичат към него. Зрението му беше замъглено от агония. Болка, която се застъпваше и удвояваше, защото всъщност изобщо не беше негова болка; огънят под ребрата му изгаряше тялото на друг, не неговото.

— Джейс — отрони се измежду стиснатите му зъби. — Нещо се е случило… огънят. Трябва да отворите Портал, още сега.

Както си беше по гръб на земята, Аматис се изсмя.

— Няма да ме убиеш. Не ти стиска.

Дишайки тежко, Клеъри пъхна върха на меча под брадичката й.

— Нямаш представа на какво съм способна.

— Погледни ме. — Очите на Аматис светеха. — Погледни ме и ми кажи какво виждаш.

Клеъри я погледна, макар вече да знаеше. Аматис не приличаше досущ на брат си, ала имаше същата челюст, същите вдъхващи доверие сини очи, същата леко прошарена кестенява коса.

— Милост. — Аматис вдигна ръце, сякаш за да се предпази от удар. — Ще ми я дадеш ли?

Милост. Клеъри стоеше като вкаменена, докато Аматис я гледаше развеселено. „Да го взема отгоре“. Знаеше, че трябва да й пререже гърлото, дори искаше да го направи, но как да каже на Люк, че е убила сестра му? Че е убила сестра му, докато тя лежеше на земята и просеше милост?

Клеъри усети, че ръката й трепери, сякаш беше откъсната от тялото й. Около нея шумовете на битката затихнаха — все още чуваше гласове и крясъци, но не се осмеляваше да извърне глава, за да види какво става. Цялото й внимание беше съсредоточено върху Аматис, върху собствените й пръсти, сключени около дръжката на Хеосфорос, върху струйката кръв, която се процеждаше изпод брадичката на Аматис, където връхчето на меча беше разкъсало кожата…

Земята изригна. Ботушите на Клеъри се подхлъзнаха в снега и тя беше запратена на една страна; претърколи се, като едва успя да не се пореже на собствения си меч. Ударът изкара въздуха от гърдите й, ала въпреки това тя се изправи на крака, стискайки Хеосфорос, докато земята се люлееше под нея. Земетресение, помисли си обезумяло и се вкопчи в една скала със свободната си ръка. Аматис се надигна на колене и се огледа наоколо с хищническа усмивка.

Навсякъде се носеха писъци и един ужасен раздиращ звук. Пред потресените очи на Клеъри земята се разцепи надве. Скали, пръст и остри парчета лед полетяха в зейналата пропаст, докато Клеъри трескаво се отдръпваше от нея. Тя бързо се разширяваше и много скоро се превърна в страховита бездна със стръмни стени, които потъваха в непрогледни сенки.

Трусовете започнаха да отслабват. Клеъри чу Аматис да се смее и когато вдигна очи, я видя да се изправя на крака с насмешлива усмивка.

— Предай моята обич на брат ми — извика Аматис и се хвърли в бездната.

Клеъри скочи на крака и с разтуптяно сърце изтича до ръба на пропастта. Надникна в нея, ала видя само един-два метра земя, а после мрак… и сенки, движещи се сенки. Обърна се и видя, че Помрачените тичаха по бойното поле и един по един се хвърляха в бездната. Приличаха й на олимпийски състезатели по скокове във вода, сигурни и решителни, уверени в приземяването си.

В същото време нефилимите се отдръпваха от пролома, докато облечените им в алени дрехи врагове притичваха покрай тях, за да се метнат в него. Погледът на Клеъри трескаво се движеше между тях, разтревожен, търсещ една точно определена фигура в черно, една точно определена глава със светла коса.

Изведнъж спря. На известно разстояние от нея до ръба на бездната стояха групичка жени, облечени в бяло. Железните сестри. В пролуките между тях Клеъри зърна една фигура на земята и друга, в одежди с цвят на пергамент, надвесена над нея…

Тя се втурна натам. Знаеше, че не бива да тича с гол меч, ала не я беше грижа. Носеше се през снега, като отскачаше от пътя на Помрачените и се провираше между нефилимите; тук снегът беше подгизнал от кръв и хлъзгав, но тя продължи да тича, докато не разкъса обръча на Железните сестри и не стигна до Джейс.

Той лежеше на земята и сърцето й, което сякаш всеки момент щеше да се пръсне в гърдите й, позабави мъничко неистовото си думкане, когато видя, че очите му са отворени. Беше обаче ужасно блед, а дишането му бе толкова мъчително, че и Клеъри го чуваше. Мълчаливият брат беше коленичил до него и дългите му бледи пръсти откопчаваха униформата на рамото му.

— Какво става? — попита Клеъри, оглеждайки се наоколо като обезумяла. Една дузина Железни сестри отвърнаха на погледа й, безстрастни и мълчаливи. От другата страна на разлома имаше още Железни сестри. Съвършено неподвижни, те гледаха как Помрачените се хвърлят в пропастта. Беше зловещо. — Какво се случи?

— Себастиан — отвърна Джейс през стиснати зъби и тя коленичи до него, срещу Мълчаливия брат, тъкмо когато той отмахна плата на униформата, разкривайки раната, която зееше на рамото. — Себастиан се случи.

От раната бликаше огън.

Не кръв, а огън, обагрен със злато, като кръвта на ангелите. Клеъри си пое накъсано дъх и когато вдигна очи, улови погледа на брат Закарая. Зърна лицето му едва за миг, изтъкано сякаш само от остри ъгли, бледност и белези, преди той да извади стили от одеждите си. Вместо да го допре до кожата на Джейс обаче, както Клеъри очакваше, брат Закарая го допря до своята и нарисува една руна върху собствената си длан. Направи го бързо, но Клеъри почувства могъществото, което дойде от руната, и то я накара да потрепери.

Стой неподвижно. Това ще сложи край на болката — каза той с мекия си, изпълващ ума шепот и положи ръка върху рамото на Джейс.

От гърдите на Джейс се изтръгна вик. Тялото му се повдигна от земята и огънят, който се процеждаше от раната му като бавни сълзи, лумна, сякаш някой беше налял бензин в него. Пламъци обхванаха ръкава на брат Закарая и той се дръпна рязко, ала не преди Клеъри да види как огнените езици се надигат и го обгръщат, и в глъбините на тези пламъци, които танцуваха и пращяха, тя зърна очертанията на руна — две крила, свързани от една черта. Руна, която беше виждала и преди, от покрива на една сграда в Манхатън — първата явила й се руна, която не беше от Сивата книга. Тя проблесна и изчезна толкова бързо, че Клеъри се зачуди дали не си я беше въобразила. Това като че ли беше руна, която й се явяваше в моменти на паника и стрес, но какво означаваше? И дали трябваше да помогне на Джейс… или на брат Закарая?

Мълчаливият брат се свлече безмълвно в снега, рухвайки като пламнало дърво, превърнало се в пепел.

През редиците на Железните сестри пробяга шепот. Какаото и да се случваше с брат Закаран, то не би трябвало да се случва. Нещо се беше объркало ужасно.

Железните сестри се приближиха до своя паднал брат, закривайки го от погледа на Клеъри, която тъкмо посягаше към Джейс. Той се мяташе конвулсивно на земята; очите му бяха затворени, главата — отметната назад. Клеъри се огледа трескаво наоколо. През пролуките между Железните сестри видя брат Закарая да се гърчи на земята; тялото му проблясваше и пращеше от огъня. От гърлото му се изтръгна вик — човешки звук, крясъкът на мъж, раздиран от болка, а не безмълвният шепот на Братята, който изпълваше умовете. Сестра Клеопа посегна към него, към пергаментовите одежди и огъня, и Клеъри чу как гласът й се издигна.

— Закарая, Закарая…

Ала не само той беше пострадал. Някои от нефилимите бяха наобиколили Джейс, но много от останалите бяха с ранените си другари, рисуваха целителни руни, претърсваха бойното си облекло за превръзки.

— Клеъри — прошепна Джейс. Мъчеше се да се надигне на лакти, ала те не можеха да го издържат. — Брат Закарая… какво стана? Какво му причиних…

— Нищо, Джейс. Стой неподвижно. — Клеъри прибра меча си в ножницата и с безчувствени пръсти извади стилито му от колана с оръжия. Понечи да допре върха до кожата му, но той се отдръпна с усилие.

— Не! — Очите му бяха огромни и горяха със златен огън. — Не ме докосвай. Ще нараня и теб.

— Няма. — Отчаяна, Клеъри се хвърли отгоре му, притискайки го в снега. Посегна към рамото му, но той се изви под нея; дрехите и кожата му бяха хлъзгави от кръв и пареха. Клеъри плъзна колене от двете му страни и използвайки цялата тежест на тялото си, го прикова към земята. — Джейс. Джейс, моля те. — Ала очите му не можеха да се фокусират върху нея, ръцете му се мятаха конвулсивно на земята. — Джейс — каза Клеъри и допря стилито до кожата му, точно над раната.

И ето че отново беше на кораба заедно с баща си, заедно с Валънтайн, влагайки всичко, което имаше, всяко зрънце сила и последния атом от волята и енергията си в създаването на руна. Руна, която щеше да изпепели света, да върне смъртта назад, да накара океаните да се издигнат в небето. Само че този път ставаше дума за най-простичката руна, онази, която всички ловци на сенки усвояваха още през първата година на обучението си.

Изцели ме.

Иратцето прие очертания върху рамото на Джейс; цветът се изливаше от върха на стилито, толкова черен, че сякаш поглъщаше светлината на звездите и на Цитаделата. Клеъри усещаше как поглъща и нейната енергия. Никога досега не бе чувствала по-силно, че стилито е продължение на вените й, че рисува със собствената си кръв, сякаш енергията й се процеждаше от дланта и пръстите й; пред очите й започна да притъмнява, ала тя се мъчеше да държи стилито със сигурна ръка, да довърши започнатата руна. Последното, което видя, преди мракът да я погълне, бе горящата вихрушка на един Портал, отворил се, за да разкрие, колкото и да беше невероятно, Площада на Ангела.

8

СИЛА ОТ ТОВА, КОЕТО ОСТАВА

Напъхал ръце в джобовете си, Рафаел се взираше в демоничните кули, които проблясваха с тъмночервена светлина.

— Става нещо — каза той. — Нещо необикновено.

Саймън искаше да му се сопне в отговор, че необикновеното нещо, което ставаше, бе, че го бяха отвлекли и довели в Идрис за втори път през живота му, ала все още му се повдигаше твърде много. Беше забравил как в Портала сякаш се разпадаш на парчета, а когато отново се сглобиш от другата страна, някои от тях липсват.

Освен това Рафаел беше прав. Ставаше нещо. Саймън и преди беше идвал в Аликанте и не беше забравил улиците и каналите, и хълма с Гард на върха, който се издигаше над всичко това. Не беше забравил, че в обикновена нощ улиците бяха тихи, огрявани от бледото сияние на кулите. Само че тази нощ долитаха шумове, главно откъм хълма и Гард, където танцуваха светлини, сякаш някой беше запалил дузина клади. Демоничните кули сияеха със зловеща алено-златиста светлина.

— Променят цвета на кулите, когато искат да съобщят нещо — каза Рафаел. — Златното е за сватби и тържества. Синьото — за Съглашението.

— А какво означава червеното? — попита Саймън.

— Магия. — Очите на Рафаел се присвиха. — Опасност.

Той бавно се завъртя в кръг, оглеждайки тихата улица с големи къщи откъм страната на канала. Беше с около една глава по-нисък от Саймън и той се зачуди на колко ли години е бил, когато са го превърнали. Четиринайсет? Петнайсет? Съвсем мъничко по-голям от Морийн. Кой ли го беше превърнал? Магнус знаеше, ала никога не беше казал.

— Къщата на инквизитора е ей там. — Рафаел посочи една от най-големите къщи, със заострен покрив и балкони, надвиснали над канала. — Само че не свети.

Саймън не можеше да го отрече, макар небиещото му сърце да подскочи лекичко, когато погледна към сградата. Сега Изабел живееше в нея; един от онези прозорци беше нейният.

— Трябва да са отишли в Гард — каза той. — Правят го за срещи и разни неща. — Самият той не хранеше особено приятни спомени от Гард, след като беше задържан като пленник там от последния инквизитор. — Предполагам, че и ние трябва да се качим. Да видим какво става.

— Да, благодаря ти. Наясно съм с техните „срещи и разни неща“ — сопна се Рафаел, ала по лицето му се четеше несигурност, каквато Саймън не помнеше да е виждал у него досега. — Каквото и да се случва, то си е работа на ловците на сенки. Недалече оттук има къща, отстъпена за ползване на представителя на вампирите в Съвета. Бихме могли да отидем там.

— Заедно?

— Къщата е голяма. Ти ще бъдеш в единия й край, аз — в другия.

Саймън повдигна вежди. И сам не беше сигурен какво бе очаквал да се случи, но да прекара нощта под един покрив с Рафаел, и през ум не му беше минавало. Не се боеше, че Рафаел ще го убие в съня му. Просто мисълта да дели жилище с някой, който като че ли открай време изпитваше силна неприязън към него, му се струваше странна.

Сега зрението на Саймън беше остро и ясно (едно от малкото неща, които наистина харесваше в това, да е вампир) и той можеше да различи дребни подробности много надалече. Ето защо я видя, преди тя да го забележи. Вървеше с бърза крачка, навела глава, а дългата й тъмна коса беше вързана на плитката, в която често я прибираше, когато се биеше. Беше в бойно облекло и ботушите й тракаха по калдъръма.

„Ти си истинска разбивачка на сърца, Изабел Лайтууд.“

Саймън се обърна към Рафаел.

— Махай се.

Рафаел се подсмихна.

La belle Isabelle[1] Нали знаеш, че е безнадеждно, това между вас двамата?

— Защото аз съм вампир, а тя — ловец на сенки?

— Не. Просто ти… как да се изразя… изобщо не си от нейната категория.

Изабел вече беше прекосила половината улица. Саймън стисна зъби.

— Подложиш ли ми крак, ще те пронижа с дървен кол. Кълна се.

Рафаел сви невинно рамене, но не помръдна. Саймън му обърна гръб и пристъпи на улицата, излизайки от сенките.

Изабел начаса се закова на място, а ръката й се спусна към камшика, навит на кръста й. Миг по-късно примига изумено и като свали ръка, каза несигурно:

— Саймън?

Изведнъж Саймън се почувства неловко. Може би нямаше да й стане приятно, че се беше появил в Аликанте по този начин — все пак това беше нейният свят, не неговият.

— Аз… — започна, ала не можа да стигне по-далеч, защото в този миг Изабел се хвърли на врата му и обви ръце около него, като едва не го събори на земята.

Саймън затвори очи и зарови лице в шията й. Усещаше как бие сърцето й, но яростно потисна всякакви мисли за кръв. Тя беше мека и силна в прегръдките му, косата й го гъделичкаше по лицето и докато я държеше в обятията си, той се чувстваше нормален, така прекрасно нормален, като всеки влюбен тийнейджър.

Влюбен. Саймън се дръпна сепнато, така че сега се взираше в Изи от няколко сантиметра.

— Не мога да повярвам, че си тук — каза тя, останала без дъх; огромните й тъмни очи грееха. — Щеше ми се да си тук и тъкмо си мислех колко ли време ще мине, преди отново да те видя, и… О, господи, с какво си облечен?

Саймън сведе поглед към кожения си панталон и ризата с волани. Смътно чу как Рафаел хихика в сенките.

— Дълга история — рече той. — Мислиш ли, че бихме могли да влезем вътре?

Магнус завъртя сребърната кутия с инициали в ръцете си, котешките му очи грееха в сумрака на мазето у Аматис, едва разпръскван от слабата магическа светлина.

Джослин го наблюдаваше с изражение на любопитство и тревога. Люк неволно си припомни всички онези пъти, когато Джослин водеше Клеъри, тогава още дете, в апартамента на Магнус; всички онези пъти, когато те, едно толкова невероятно трио, бяха седели заедно, докато Клеъри растеше, и постепенно си припомняше онова, което би трябвало да забрави.

— Е? — попита Джослин.

— Трябва ми време — каза Магнус, побутвайки кутията с пръст. — Магически клопки, проклятия, други такива неща — може да бъдат скрити много ловко.

— Не бързай тогава. — Люк се облегна на една маса, бутната в потъналия в паяжини ъгъл. Преди много години тя беше кухненската маса на майка му. Прекрасно познаваше плетеницата от резки върху дървения плот, дори вдлъбнатината в единия крак, която той бе направил, когато го изрита като тийнейджър.

В продължение на години масата беше принадлежала на Аматис. Нейна бе, докато тя беше женена за Стивън и понякога канеше гости за вечеря в къщата на Херондейл. Беше нейна и след развода, след като Стивън отиде да живее в имението в провинцията заедно с новата си жена. Всъщност цялото мазе беше претъпкано със стари мебели, вещи, които някога бяха принадлежали на родителите им, картини и дреболии от времето, когато Аматис беше омъжена. Люк се зачуди защо ли ги беше скрила тук долу. Може би не е била в състояние дори да ги погледне.

— Не мисля, че й има нещо — заяви Магнус най-сетне и върна кутията върху полицата, където Джослин я беше тикнала, тъй като не я искаше в къщата, но не искаше и да я изхвърли. Той потрепери и потърка ръце. Носеше сиво-черно палто, от което приличаше на изпечен детектив; когато се беше появил на прага им, Джослин го беше сграбчила за ръката, без дори да му даде възможност да си съблече палтото, и го беше замъкнала в мазето. — Никакви уловки, никакви капани, никаква магия.

Джослин изглеждаше леко смутена.

— Благодаря ти. Задето я погледна. Понякога ставам малко параноична. А след онова, което се случи току-що в Лондон…

— Какво всъщност се случи в Лондон?

— Не знаем кой знае колко — рече Люк. — Този следобед получихме огнено съобщение от Гард, но в него нямаше много подробности. Лондон беше един от малкото Институти, чиито обитатели все още не се бяха изнесли. Очевидно Себастиан и воините му се опитали да го нападнат, но били отблъснати от някаква защитна магия, за която дори Съветът не знаеше. Нещо, което предупредило ловците на сенки, че той идва, и ги отвело на безопасно място.

— Призрак — каза Магнус и по устните му заигра усмивка. — Дух, заклел се да брани Института. Тя е там от сто и трийсет години.

Тя? — повтори Джослин и се облегна на прашната стена. — Призрак? Наистина ли? Как се казва?

— Ще разпознаеш фамилията й, ако ти я кажа, но на нея няма да й хареса. — Погледът на Магнус стана далечен. — Надявам се това да означава, че е намерила покой. — Той отново се върна към настоящето. — Както и да е. Нямах намерение да поведа разговора натам. Не затова дойдох.

— Така и предположих — каза Люк. — Оценяваме посещението ти, макар да признавам, че се изненадах да те видя на прага ни. Не тук очаквах да дойдеш.

„Очаквах да отидеш у семейство Лайтууд“ увисна във въздуха неизречено.

— Имах живот и преди Алек — сопна се Магнус. — Аз съм върховният магьосник на Бруклин. Тук съм, за да представлявам Децата на Лилит пред Съвета.

— Мислех, че Катарина Лос е представителката на магьосниците — учуди се Люк.

— Така беше — потвърди Магнус. — Накара ме да заема мястото й, за да мога да дойда тук и да се видя с Алек. — Той въздъхна. — Всъщност предложи ми го, докато бяхме в „Луната на ловеца“. И именно за това исках да говорим.

Люк приседна на нестабилната маса.

— Видя ли се с Бат? — попита той. През деня Бат обикновено се разполагаше в „Луната на ловеца“, а не в полицейския участък; не беше официално, но всички знаеха къде може да бъде открит.

— Да. Току-що му се беше обадила Мая. — Магнус прокара ръка през черната си коса. — Не би могло да се каже, че Себастиан обича пораженията — бавно каза той и Люк усети как нервите му се обтягат. Магнус явно се опитваше да им съобщи лоша новина. — Изглежда, че след като нападението му над Института в Лондон се провалило, той насочил вниманието си към Претор Лупус. Очевидно няма как да използва ликантропите (не може да ги превърне в Помрачени), така че ги избил до крак и изпепелил мястото до основи. Убил Джордан Кайл пред очите на Мая. Нея оставил жива, за да предаде съобщение.

Джослин обви ръце около тялото си.

— Мили боже!

— Какво е съобщението? — попита Люк, когато си възвърна гласа.

— Отправено е към долноземците — отвърна Магнус. — Говорих с Мая по телефона и тя ме накара да го запомня наизуст. Очевидно казал: „Предай на всички долноземци. Търся разплата и ще я получа. Ще се разправя по същия начин с всеки, който се съюзи с ловците на сенки. Нямам вражда с вашата раса, освен ако не последвате нефилимите в битка. Тогава ще бъдете храна за моя меч и оръжията на моята армия, докато и последният от вас не бъде изличен от лицето на земята“.

Джослин издаде задавен звук.

— Звучи досущ като баща си, нали?

Люк погледна към Магнус.

— Ще предадеш ли съобщението му на Съвета?

Магнус докосна брадичката си с блещукащ нокът.

— Не. Но от долноземците няма да го скрия. Лоялността ми не е към ловците на сенки, а към тях.

„За разлика от твоята“ увисна във въздуха неизречено.

— Имам това — продължи Магнус, изваждайки от джоба си лист хартия. Люк го разпозна, защото и той имаше такъв. — Ще присъстваш ли на вечерята утре?

— Да. Феите се отнасят много сериозно към подобни покани. Мелиорн и Дворът ще се засегнат, ако не отида.

— Възнамерявам да им кажа тогава — рече Магнус.

— Ами ако изпаднат в паника? — попита Люк. — Ако изоставят Съвета и нефилимите?

— Е, случилото се в Претор Лупус, така или иначе, няма да остане в тайна.

— Но съобщението на Себастиан би могло — каза Джослин. — Опитва се да сплаши долноземците, Магнус. Иска да ги накара да стоят настрани, докато той унищожава нефилимите.

— Би било тяхно право да го сторят — заяви Магнус.

— И ако наистина го направят, мислиш ли, че нефилимите някога ще им простят? — попита Джослин. — Клейвът не е от онези, които лесно прощават. Прощават по-трудно и от Бог.

— Джослин — намеси се Люк. — Вината не е на Магнус.

Ала Джослин продължаваше да гледа към магьосника.

— Какво би те посъветвала да сториш Теса?

— Моля ти се, Джослин — рече Магнус. — Та ти едва я познаваш. Тя проповядва честност; обикновено това прави. Да скриеш истината, е невъзможно. Живееш ли достатъчно дълго, неизбежно го научаваш.

Джослин сведе поглед към ръцете си… ръце на художник, които Люк толкова обичаше, гъвкави и внимателни, и вечно изцапани с мастило.

— Аз вече не съм ловец на сенки — каза тя. — Избягах от тях. И двамата го знаете. Ала един свят без ловци на сенки… това ме плаши.

— Светът съществуваше и преди нефилимите — рече Магнус. — Ще продължи да съществува и след тях.

— Свят, в който бихме могли да оцелеем? Синът ми… — започна Джослин, но не довърши, защото някой потропа на входната врата. — Клеъри? — зачуди се тя на глас. — Възможно е отново да си е забравила ключа.

— Аз ще отворя. — Люк се изправи и като размени бърз поглед с Джослин, излезе от мазето, а в главата му се гонеха безброй мисли. Джордан — мъртъв, Мая — скърбяща. Себастиан — опитващ се да настрои долноземците срещу ловците на сенки.

Отвори входната врата и в къщата нахлу студен нощен въздух. На прага стоеше млада жена с къдрава бледоруса коса и бойно облекло. Хелън Блекторн. Люк едва можа да забележи, че демоничните кули над тях грееха с кървавочервена светлина, когато тя проговори.

— Нося съобщение от Гард. Става дума за Клеъри.

— Мая.

Мек глас от тишината. Мая се обърна. Не искаше да отваря очи. В мрака я чакаше нещо ужасно, нещо, от което можеше да избяга, ако продължеше да спи, завинаги.

— Мая.

Наблюдаваше я от сенките, бледи очи и тъмна кожа. Брат й. Даниел. Пред погледа й той откъсна крилата на една пеперуда и остави телцето да падне, потръпващо, на земята.

— Мая, моля те.

Леко докосване по ръката. Тя се изправи рязко, дръпвайки се инстинктивно назад. Гърбът й се удари в стена и тя изохка и отвори очи. Те бяха залепнали, по клепачите й имаше сол. Беше плакала в съня си.

Намираше се в полуосветена стая с един-единствен прозорец, гледащ към криволичеща улица. През изцапаното стъкло виждаше голите клони на дърветата, както и ръба на нещо метално… противопожарна стълба, предположи тя.

Погледна надолу — тясно легло с желязна табла и тънко одеяло, което тя беше изритала в долния край. Гърбът й беше долепен до тухлена стена. Край леглото имаше стол, стар и очукан. Бат седеше в него и тъкмо отпускаше ръка.

— Съжалявам — каза той.

— Недей — изръмжа Мая. — Не ме докосвай.

— Пищеше. Насън.

Мая обви ръце около тялото си. Беше по дънки и потниче. Пуловера, който носеше в Лонг Айлънд, го нямаше и кожата на ръцете й настръхна.

— Къде са дрехите ми? Якето, пуловерът…

Бат се прокашля.

— Бяха покрити с кръв, Мая.

— А. — Сърцето думкаше в гърдите й.

— Помниш ли какво се случи? — попита Бат.

Тя затвори очи. Спомняше си всичко — пътуването, пикала, горящата сграда, брега, осеян с трупове. Джордан, който рухва в ръцете й; кръвта му, която блика около и върху нея като вода и се смесва с пясъка. „Гаджето ти е мъртво.“

— Джордан — каза, макар вече да знаеше.

Лицето на Бат беше мрачно; кафявите му очи имаха зеленикав оттенък, от който грееха в сумрака. Лице, което Мая познаваше добре. Той беше един от първите върколаци, които бе срещнала. Излизаха заедно, докато тя не му каза, че според нея е твърде нова в града, твърде уплашена и че все още не е забравила Джордан достатъчно, за да има друга връзка. На следващия ден Бат скъса с нея; колкото и да бе изненадващо, двамата бяха останали приятели.

— Мъртъв е — каза той. — Заедно с почти всички от Претор Лупус. Претор Скот, учениците… неколцина са оцелели. Мая, защо бяхте там? Какво правехте в Претор Лупус?

Мая му разказа за изчезването на Саймън, за обаждането, което Джордан беше получил от Претор Лупус, за трескавото им пътуване до Лонг Айлънд, за това, как бяха открили мястото изпепелено.

Бат се прокашля.

— Имам някои неща на Джордан. Ключовете му, претооския медальон…

Мая усети, че не й достига въздух.

— Не, не искам… не искам вещите му — каза тя. — Той би искал Саймън да получи медальона. Когато намерим Саймън, той трябва да го получи.

Бат не настоя.

— Имам и добри новини — рече той. — Получихме съобщение от Идрис — приятелят ти Саймън е добре. Всъщност е там, с ловците на сенки.

— О! — Мая почувства как възелът, стягащ сърцето й, се поразхлабва мъничко от облекчение.

— Трябваше да ти го кажа веднага — извини се Бат. — Просто… безпокоях се за теб. Беше в тежко състояние, когато те донесоха в щаба. Оттогава спиш.

Исках да заспя завинаги.

— Знам, че вече си казала на Магнус — добави Бат с обтегнато лице. — Но обясни ми още веднъж защо му е на Себастиан Моргенстърн да взема ликантропите на прицел?

— Каза, че било послание. — Мая чу глухотата в гласа си сякаш от разстояние. — Искаше да знаем, че е защото върколаците са съюзници на ловците на сенки и че той възнамерява да постъпи по същия начин с всички съюзници на нефилимите.

„Никога не ще се спра, нито за миг дори, докато в смърт не склопя очи или получа от съдбата таз тъй жадувана разплата.“

— Сега в Ню Йорк няма ловци на сенки, а Люк е с тях в Идрис. Слагат допълнителни магически бариери. Не след дълго ще е ужасно трудно дори да разменяме съобщения с тях. — Бат се размърда в стола си и Мая почувства, че крие нещо.

— Какво има?

Той отклони очи.

— Бат…

— Познаваш ли Руфъс Хейстингс?

Руфъс. Мая си спомни първия път, когато бе отишла в Претор Лупус. Белязано лице, един сърдит мъж, излизащ гневно от кабинета на претор Скот.

— Не съвсем.

— Той е оцелял в клането. Сега е при нас, в участъка. Попълва празнините в това, което знаем. Освен това говори на другите за Люк. Казва, че е повече ловец на сенки, отколкото ликантроп; че не притежава лоялност към глутницата и че тя се нуждае от нов лидер.

— Ти си лидерът — заяви Мая. — Втори в йерархията.

— Да, и бях избран от Люк. Което означава, че и на мен не може да се има доверие.

Мая се плъзна до ръба на леглото. Цялото тяло я болеше; усети го, когато сложи босите си крака върху студения каменен под.

— Никой не приема приказките му на сериозно, нали?

Бат сви рамене.

— Това е абсурдно. След случилото се трябва да бъдем сплотени; не се нуждаем от някой, който да се опитва да ни раздели. Ловците на сенки са наши съюзници…

— И именно това ни превърна в мишена за Себастиан.

— Той, така или иначе, щеше да го стори. Не е приятел на долноземците. Та той е син на Валънтайн Моргенстърн. — Очите на Мая пламтяха. — Може и да се опитва да ни накара да изоставим нефилимите временно, за да може да се разправи с тях, ала успее ли да ги изтрие от лицето на земята, ние ще бъдем следващите.

Бат сплете ръце, после отново ги разплете. Най-сетне като че ли взе решение.

— Знам, че си права. — Той отиде до масата в ъгъла и се върна с яке, чорапи и ботуши, които подаде на Мая. — Просто… направи ми услуга и не го изричай на глас този следобед. Той и бездруго ще бъде достатъчно емоционален.

Мая облече якето.

— Този следобед? Какво има да става този следобед?

Бат въздъхна.

— Погребението.

— Ще убия Морийн — заяви Изабел. Беше отворила гардероба на Алек и мяташе дрехи на пода.

Саймън се беше изтегнал бос на едно от леглата (на Джейс? Или пък на Алек?), след като беше изритал смущаващите си ботуши с токи. Въпреки че кожата му вече не се натъртваше, беше прекрасно да лежи върху нещо меко, след като беше прекарал толкова много часове на коравия мръсен под в „Дюмор“.

— Ще трябва да си пробиеш път през всички вампири в Ню Йорк, за да го сториш — каза той. — Те очевидно я обичат.

— Е, някои хора имат странни вкусове. — Изабел вдигна тъмносин пуловер — на Алек, позна Саймън най-вече по дупките на ръкавите. — Значи, Рафаел те доведе тук, за да разговаряш с баща ми?

Саймън се надигна на лакти, за да я погледне.

— Мислиш ли, че ще е окей?

— Разбира се, защо не. Баща ми обожава да говори. — Гласът й прозвуча горчиво и Саймън се приведе напред, но когато Изабел вдигна глава, той видя, че му се усмихва, и реши, че си е въобразил. — Макар че кой знае какво ще се случи след нападението над Цитаделата тази нощ. — Тя прехапа долната си устна. — Възможно е да отменят заседанието или да го изтеглят напред. Очевидно Себастиан е по-сериозен проблем, отколкото са предполагали. Изобщо не би трябвало да е в състояние да се доближи толкова до Цитаделата.

— Е — каза Саймън, — той е ловец на сенки.

— Не, не е — яростно отсече Изабел и дръпна един зелен пуловер от дървената закачалка. — Освен това е мъж.

— Извинявай. Сигурно е страшно изнервящо да чакаш да научиш как ще се развие битката. Колко души минаха?

— Петдесет или шейсет — отвърна Изабел. — Исках да отида, но… не ме пуснаха. — Гласът й имаше онзи дръпнат тон, който подсказваше, че се доближават до тема, за която не иска да говори.

— Щях да се тревожа за теб — каза Саймън и видя как устните й потръпнаха в неохотна усмивка.

— Пробвай този — каза тя и му подхвърли зеления пуловер, който бе мъничко по-малко опърпан от останалите.

— Сигурна ли си, че е окей да взема дрехи назаем?

— Не може да се разхождаш наоколо, облечен по този начин — заяви Изабел. — Изглеждаш така, сякаш си избягал от любовен роман. — Тя положи драматично ръка върху челото си. — О, лорд Монтгомъри, какво възнамерявате да сторите с мен в тази спалня, където съм съвсем сама с вас? Аз, една невинна девица, без никой, който да ме защити? — Тя разкопча якето си и го метна на пода. Отдолу носеше бяло потниче. — Е — каза, хвърляйки му жарък поглед, — в безопасност ли е целомъдрието ми?

— Аз… ъъъ… какво? — Изведнъж Саймън като че ли бе забравил да говори.

— Знам, че сте опасен мъж — заяви Изабел, пристъпвайки плавно към леглото. Разкопча ципа на панталоните си и ги изрита на пода. Под тях носеше черни момчешки шорти. — Някои ви наричат донжуан. Всички знаят, че сте истински сатана с жените, с вашата поетична риза с волани и неустоими панталони. — Тя се тръшна на леглото и изпълзя до него, гледайки го като кобра, която се кани да закуси с една мангуста. — Умолявам ви да помислите за моята непорочност — прошепна тя. — И за бедното ми уязвимо сърце.

Саймън реши, че това доста прилича на игра на „Тъмници и дракони“, само дето би могло да бъде далеч по-забавно.

— Лорд Монтгомъри мисли единствено за собствените си желания — дрезгаво отвърна той. — И нека ти кажа още нещо. Лорд Монтгомъри притежава огромно имение… и доста обширен парк.

Изабел се изкиска и Саймън усети как леглото се раздруса под него.

— Не очаквах да се вживееш чак толкова.

— Лорд Монтгомъри винаги надминава очакванията. — Саймън я улови през кръста и я преобърна, така че тя се озова под него; черната й коса се разпиля върху възглавницата. — Майки, заключете дъщерите си на сигурно място, след това заключете прислужничките си, а накрая заключете и себе си. Лорд Монтгомъри излиза на лов.

Изабел улови лицето му в шепите си.

— Милорд — каза тя с грейнали очи. — Боя се, че повече не съм в състояние да устоя на мъжественото ви обаяние и властното ви излъчване. Правете с мен каквото поискате.

Саймън не беше много сигурен какво би сторил лорд Монтгомъри, но за сметка на това знаеше какво той иска да направи. Приведе се към нея и притисна устни в нейните в бавна, продължителна целувка. Те се разтвориха под неговите и изведнъж всичко беше сладостна тъмна жар, устните на Изабел докосваха неговите, първо едва-едва, ала постепенно все по-настойчиво. Както винаги, миришеше опияняващо на рози и кръв. Саймън притисна устни до онова местенце на гърлото й, където усещаше пулса й; раздвижи ги нежно, без да я ухапе, но Изи простена и ръцете й се спуснаха към предницата на ризата му. За миг той се притесни, че няма копчета, ала Изабел сграбчи материята със силните си ръце и я раздра надве, така че сега тя висеше от раменете му.

— Господи, това нещо се къса като хартия — възкликна тя и посегна да свали потничето си. Беше стигнала до средата, когато вратата се отвори и в стаята влезе Алек.

— Изи, тук… — започна, а после очите му се разшириха и той отстъпи назад толкова рязко, че си удари главата в стената зад себе си. — Какво става тук?

Изабел дръпна потничето си надолу и го изгледа свирепо.

— Вече не чукаш ли?

— Това… това е моята стая! — изломоти той. Като че ли нарочно се мъчеше да не поглежда към Изи и Саймън, които наистина се намираха в доста неловка поза. Саймън бързо се отдръпна от Изабел, която се надигна и отупа дрехите си, сякаш махаше прашинки. Саймън се изправи по-бавно, мъчейки се да загърне двете половини на разкъсаната си риза.

— Защо всичките ми дрехи са на пода? — попита Алек.

— Опитвах се да намеря нещо за Саймън — обясни Изабел. — Морийн го облякла в кожени панталони и риза с волани, защото бил нейният роб от любовен роман.

— Нейният какво?

— Роб от любовен роман — повтори Изабел, сякаш брат й се държеше особено тъпо.

Алек поклати глава, като че ли сънуваше лош сън.

— Знаеш ли какво? По-добре не ми обяснявай. Просто… се облечи… облечете се и двамата.

— Няма да си тръгнеш… така ли? — кисело каза Изабел и слезе от леглото. Взе си якето и го облече, а после подхвърли зеления пуловер на Саймън, който на драго сърце смени ризата си на поет, която бездруго беше станала на ленти.

— Няма. Това е моята стая, а и трябва да говоря с теб, Изабел — троснато каза Алек.

Саймън взе чифт дънки и някакви обувки от пода и отиде в банята, за да се преоблече, като нарочно се забави възможно най-дълго. Когато най-сетне излезе, Изабел седеше на разхвърляното легло с напрегнат, притеснен вид.

— Значи, отново ще отворят Портал, за да могат всички да се приберат. Хубаво.

— Хубаво е, но онова, което почувствах… — Алек несъзнателно докосна горната част на ръката си, близо до парабатайската руна. — … то не е хубаво. Джейс не е мъртъв — побърза да добави, когато Изабел пребледня. — Щях да го разбера, ако беше така. Ала нещо се е случило. Нещо с небесния огън според мен.

— Знаеш ли дали сега е добре? Ами Клеъри? — настойчиво попита Изабел.

— Ей, я чакайте малко — прекъсна ги Саймън. — Какво за Клеъри? И Джейс?

— Двамата минаха през Портала — мрачно каза Изабел. — Отвеждащ в битката край Цитаделата.

Саймън си даде сметка, че несъзнателно беше посегнал към златния пръстен на ръката си и го стиска здраво.

— Не са ли твърде малки?

— Е, не е, като да поискаха разрешение — обясни Алек, който беше облегнал гръб на стената. Изглеждаше уморен, сенките под очите му приличаха на синини. — Консулът опита да ги спре, но не можа.

Саймън се обърна яростно към Изабел.

— И ти не ми каза?

Изабел не смееше да срещне очите му.

— Знаех, че ще се побъркаш.

Алек местеше поглед между Изабел и Саймън.

— Не си му казала? За това, което се случи в Гард?

Изабел скръсти ръце на гърдите си и придоби предизвикателен вид.

— Не. Срещнах го на улицата и се качихме тук, и… и изобщо не ти влиза в работата.

— Влиза ми, ако ще го правите в моята стая — заяви Алек. — Ако ще използваш Саймън, за да забравиш, че си ядосана и разстроена, това си е твоя работа, но го прави в собствената си стая.

— Не го използвах…

Саймън си спомни как грееха очите й, когато го видя на улицата. Помислил си бе, че е от щастие, но сега си даде сметка, че е по-вероятно да са били непролети сълзи. Спомни си начина, по който вървеше към него, с наведена глава и прегърбени рамене, сякаш се мъчеше да не рухне.

— Всъщност точно това правеше — рече той. — Иначе щеше да ми кажеш какво е станало. Дори не спомена Джейс или Клеъри, нито че си разтревожена, нищичко.

Саймън усети как стомахът му се сви, когато си даде сметка колко умело беше отклонила въпросите му и му бе отвлякла вниманието с целувки, и се почувства толкова глупав. Мислеше, че се бе зарадвала да види точно него, ала нищо чудно изобщо да нямаше значение кой е.

Лицето на Изабел се беше вкаменило.

— Моля ти се. Не е, като да ме попита. — Беше започнала да си играе с косата си и сега вдигна ръка и се залови да я навива почти яростно на тила си. — Ако възнамерявате да стоите тук и да ме обвинявате, може би трябва да вървите…

— Не те обвинявам — започна Саймън, но тя вече беше скочила на крака. Грабна рубинения медальон, смъкна го (не особено нежно) от врата му и го надяна около своя.

— Изобщо не трябваше да ти го давам — заяви с блеснали очи.

— Той ми спаси живота.

Думите на Саймън я сепнаха.

— Саймън… — прошепна тя, ала така и не довърши, защото в този миг Алек изохка и като стисна рамото си, се свлече на пода. Изабел изтича до него и коленичи. — Алек? Алек? — Гласът й се извиси, пълен с паника.

Алек отметна якето си, смъкна яката на ризата си и изви глава, за да погледне знака на рамото си. Саймън различи очертанията на парабатайската руна. Алек я докосна и когато вдигна пръсти, те бяха изцапани с нещо тъмно, което приличаше на пепел.

— Преминали са обратно през Портала — каза той. — И нещо не е наред с Джейс.

Беше като да се върне в някой сън. Или кошмар.

След Войната на смъртните Площадът на Ангела беше затрупан с тела. Трупове на нефилими, положени грижливо в редици, очите им — превързани с бялата коприна на смъртта.

Сега на площада отново имаше тела, ала този път цареше хаос. Демоничните кули хвърляха ярка светлина върху сцената, която посрещна Саймън, когато, последвал Изабел и Алек през криволичещите улици на Аликанте, той най-сетне достигна Залата на съглашението. Площадът беше претъпкан с хора. Нефилими в бойно облекло лежаха на земята; някои се гърчеха от болка и крещяха, други бяха ужасяващо неподвижни.

Залата на съглашението беше тъмна и плътно затворена. Една от по-големите каменни сгради на площада беше отворена и от нея струеше светлина. През зейналата й двукрила врата непрекъснато влизаха и излизаха ловци на сенки.

Изабел се беше повдигнала на пръсти и очите й шареха неспокойно из тълпата. Саймън проследи погледа й. Различи няколко познати фигури: консулът, Джия Пенхалоу, която крачеше тревожно между хората си; Кадир от Института в Ню Йорк; Мълчаливи братя в одежди с цвят на пергамент, които безмълвно насочваха хора към осветената сграда.

— Отворили са „Василиас“[2] — каза Изабел на Алек, който имаше измъчен вид. — Може би там са отвели Джейс, ако е пострадал…

— Пострадал е — отсече Алек.

— „Василиас“? — повтори Саймън.

— Болницата — обясни Изабел и махна към осветената сграда. Саймън буквално усещаше как тялото й пулсира от нервна, изпълнена със страх енергия. — Аз трябва… ние трябва…

— Ще дойда с теб — каза Саймън, но Изабел поклати глава.

— Само ловци на сенки.

— Изабел — рече Алек. — Да вървим.

Рамото му, белязано с руната за парабатай, изглеждаше схванато. Саймън искаше да му съобщи нещо, да му каже, че Неговата най-добра приятелка също бе отишла в битката и бе изчезнала. Да му каже, че разбира. Ала навярно можеше да разбереш връзката между парабатаите единствено ако си ловец на сенки. Съмняваше се, че Алек би му благодарил, ако му каже, че разбира. Саймън рядко бе чувствал по-отчетливо разликата между нефилимите и онези, които не бяха нефилими.

Изабел кимна и последва брат си, без да каже и дума повече. Саймън ги гледаше как прекосяват площада, как минават покрай статуята на Ангела, който се взираше в последиците от битката с тъжни мраморни очи. Двамата изкачиха стъпалата на „Василиас“ и се изгубиха дори от неговия вампирски поглед.

— Мислиш ли — разнесе се тих глас до рамото му, — че ще имат нещо против, ако се нахраним от техните мъртви?

Рафаел. Къдравата му коса беше като разрошен ореол около главата му. Носеше само дънки и тънка тениска и приличаше на дете.

— Кръвта на наскоро умрелите не ми е най-любимото — продължи той, — но все е за предпочитане пред бутилираната кръв, не си ли съгласен?

— Имаш невероятно очарователен характер — рече Саймън. — Надявам се, че са ти го казвали и преди.

— Сарказъм — изсумтя Рафаел. — Колко отегчително.

Саймън издаде несдържан, подразнен звук.

— Ами давай тогава. Пий от мъртвите на нефилимите. Сигурен съм, че наистина са в настроение за това. Може и да те оставят да живееш цели пет, дори десет секунди.

Рафаел се изкиска.

— Изглежда по-лошо, отколкото е. Няма чак толкова убити. Повечето са ранени. Врагът им е бил по-многоброен. Сега никога няма да забравят какво е да се биеш с Помрачените.

Саймън присви очи.

— Какво знаеш ти за Помрачените, Рафаел?

— Шепот и сенки — отвърна Рафаел. — Но смятам за свой дълг да научавам разни неща.

— Е, ако знаеш разни неща, кажи ми къде са Джейс и Клеъри. — Ала всъщност Саймън не хранеше кой знае каква надежда — Рафаел рядко беше услужлив, ако то не беше от полза за самия него.

— Джейс е във „Василиас“ — отвърна другият вампир за изненада на Саймън. — Изглежда, че небесният огън във вените му най-сетне му е дошъл в повече. Едва не го унищожил, както и един от Мълчаливите братя.

— Какво? — От смътна и неопределена, тревогата на Саймън изведнъж се изостри до нещо съвсем специфично. — Ще оживее ли? Къде е Клеъри?

Тъмните очи на Рафаел го измериха изпод дълги мигли; по устните му играеше крива усмивка.

— Вампирите не бива да се тормозят толкова за живота на смъртните.

— Кълна се, Рафаел, ако не започнеш да бъдеш по-услужлив…

— Добре де. Ела с мен.

Рафаел потъна в сенките, като внимаваше да се държи съвсем в края на площада. Саймън побърза да го настигне. Зърна една руса и една тъмнокоса глава, Ейлийн и Хелън, наведени над ранен нефилим, и за миг си помисли за Алек и Джейс.

— Ако се чудиш какво ще стане, ако пиеш от кръвта на Джейс сега, отговорът е, че това ще те убие — подхвърли Рафаел. — Вампири и небесен огън не са добра комбинация. Да, дори ако си ти, дневни вампире.

— Не това се чудех — намръщи се Саймън. — Питах се какво се е случило в битката.

— Себастиан нападнал Елмазената цитадела — обясни Рафаел, докато заобикаляше групичка ловци на сенки. — Мястото, където се коват оръжията на нефилимите. Където живеят Железните сестри. Подлъгал Клейва, че със себе си има едва двайсетима воини, а всъщност били повече. Най-вероятно щял да ги избие до крак и да превземе Цитаделата, ако не бил твоят Джейс…

— Не е моят Джейс.

— И Клеъри — продължи Рафаел, сякаш Саймън изобщо не беше проговорил. — Обаче не знам подробностите. Само онова, което подочух, а и между самите нефилими цари прекалено голямо объркване относно случилото се.

— Как така Себастиан е успял да ги заблуди, че е взел по-малко воини, отколкото е имал в действителност?

Рафаел сви слабите си рамене.

— Понякога ловците на сенки забравят, че на света има и друга магия освен тяхната. Цитаделата е построена върху лей-линии. Има древна, дива магия, която е съществувала преди Джонатан Ловеца на сенки и ще продължи да съществува…

Рафаел не довърши и Саймън проследи погледа му. В продължение на един миг виждаше само пелена от синя светлина, а после тя се отдръпна и той зърна Клеъри, легнала на земята. В ушите му изведнъж се разнесе бучене, сякаш кръвта се бе качила в главата му. Клеъри беше неподвижна и бледа, пръстите и устните й имаха тъмен, синкаво лилав оттенък. Косата й падаше на провиснали кичури около лицето, под очите й имаше сенки. Носеше разкъсано, окървавено бойно облекло, а до ръката й лежеше меч на Моргенстърн, с украсено със звезди острие.

Магнус се беше привел над нея, допрял до бузата й върховете на пръстите си, които грееха със синя светлина. От другата й страна бяха коленичили Джослин и Люк. В този миг Джослин вдигна глава и го видя. Устните й оформиха името му, ала Саймън не чуваше нищо от бученето в ушите си. Мъртва ли беше Клеъри? Изглеждаше мъртва или поне на ръба от смъртта.

Той тръгна натам, но Люк вече се беше изправил на крака и посегна към него. Улови го над лактите и го отдръпна от мястото, където Клеъри лежеше на земята.

Вампирската природа на Саймън му даваше свръхестествена сила — сила, която той едва сега започваше да се учи как да използва, ала Люк беше не по-малко силен. Пръстите му се впиха в плътта на Саймън.

— Какво е станало? — Гласът на Саймън се издигна. — Рафаел…? — Обърна се, оглеждайки се за другия вампир, но той беше изчезнал, потънал бе в сенките. — Моля те — каза Саймън на Люк, местейки поглед от познатото му лице към Клеъри. — Нека да…

— Саймън, не! — излая Магнус. Пръстите му се движеха над лицето на Клеъри, оставяйки след себе си сини искрици. Тя не помръдваше, нито реагираше. — Това е деликатно… енергията й е съвсем изчерпана.

— Не трябва ли да е във „Василиас“ — попита Саймън, поглеждайки към болничната сграда, от която продължаваше да струи светлина. За своя изненада, на стъпалата зърна Алек, който се взираше в Магнус. Преди Саймън да успее да помръдне или да му даде някакъв знак, Алек се обърна рязко и отново изчезна вътре.

— Магнус… — започна Саймън.

— Саймън, млъкни — сряза го Магнус през стиснати зъби.

Саймън се откопчи от хватката на Люк само за да се препъне и да се удари в една каменна стена.

— Но Клеъри…

Люк имаше измъчен вид, ала въпреки това изражението му бе решително.

— Клеъри се е изтощила, създавайки целителна руна. Но не е ранена. Тялото й е невредимо и Магнус може да й помогне повече, отколкото Мълчаливите братя. Най-доброто, което би могъл да сториш за нея, е да не пречиш.

— Джейс — каза Саймън. — Алек почувства през парабатайската си руна, че нещо се случва с него. Нещо, свързано с небесния огън. А Рафаел дрънкаше за лей-линии…

— Виж, битката се оказала по-кървава, отколкото нефилимите очакваха. Себастиан ранил Джейс, ала незнайно как небесният огън се обърнал срещу него. Само че едва не унищожил и Джейс. Клеъри спасила живота му, но все още има работа за Братята, преди той да бъде излекуван напълно. — Люк го погледна с уморени сини очи. — А ти защо си с Изабел и Алек? Мислех, че ще останеш в Ню Йорк? Заради Джордан ли дойде?

При споменаването на това име Саймън трепна.

— Джордан? Какво общо има той с всичко това?

За първи път Люк като че ли занемя.

— Не знаеш ли?

— Какво да знам?

В продължение на един дълъг миг Люк се поколеба, а после каза:

— Имам нещо за теб. Магнус го донесе от Ню Йорк.

Той бръкна в джоба си и извади медальон на верижка. Върху златния медальон имаше вълча лапа и надпис на латински: Beati Bellicosi.

Благословени са воините.

Саймън начаса го разпозна. Преторският медальон на Джордан. Беше нащърбен и изцапан с кръв. Тъмночервена, сякаш ръжда, тя беше полепнала и по верижката, и по лицето на медальона. Ала надали някой можеше да различи кръв от ръжда по-лесно от един вампир.

— Не разбирам — каза Саймън. Ушите му отново бучаха. — Защо е у теб? Защо ми го даваш?

— Защото Джордан искаше да бъде твой — отвърна Люк.

— Искаше? — извиси се гласът на Саймън. — Нямаш ли предвид „иска“?

Люк си пое дълбоко дъх.

— Съжалявам, Саймън. Джордан е мъртъв.

[1] Красивата Изабел (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Името идва от това на една от първите болници, основана през четвърти век от свети Василий Велики в днешен Кайсери, Турция. — Б.пр. ↑

9

ОРЪЖИЯТА, КОИТО НОСИШ

Първото, което Клеъри видя, когато се събуди, още преди да е отворила очи, беше избледняващият образ на руна, отпечатал се от вътрешната страна на клепачите й — две крила, свързани от една черта. Цялото тяло я болеше и в продължение на един миг тя остана да лежи неподвижно, боейки се от новата болка, която всяко движение щеше да предизвика. В съзнанието й бавно започнаха да изплуват спомени — заледената вулканична равнина пред Цитаделата; Аматис, която се смее и я предизвиква да я нарани; Джейс, който си пробива път през поле от Помрачени; Джейс на земята с рана, от която блика кръв; брат Закаран, политнал назад от пламъците.

Клеъри отвори очи. Почти очакваше да се намира на някое напълно непознато място, ала вместо това лежеше в малкото дървено легло в стаята за гости на Аматис. Бледи слънчеви лъчи се процеждаха през дантелената завеса и образуваха фигури по тавана.

Тя понечи да се надигне. Близо до нея някой пееше тихичко… Майка й. Джослин начаса прекъсна песента си и скочи, за да се надвеси над нея. Изглеждаше така, сякаш цяла нощ не е спала — носеше дънки и стара тениска, а косата й беше вързана на кок, от който стърчеше молив. Клеъри усети как я залива вълна на облекчение, заменена миг по-късно от паника.

— Мамо — каза тя, когато Джослин се наведе и докосна челото й с опакото на ръката си, сякаш за да провери дали има температура. — Джейс…

— Джейс е добре — отвърна Джослин и отдръпна ръката си, поклащайки глава, срещайки подозрителния поглед на Клеъри. — Наистина е добре. В момента е във „Василиас“, заедно с брат Закарая. Възстановява се.

Клеъри погледна майка си изпитателно.

— Клеъри, знам, че в миналото съм ти давала повод да ми нямаш доверие, но моля те, повярвай ми сега — Джейс е съвсем добре. Знам, че никога не би ми простила, ако те излъжа за него.

— Кога мога да го видя?

— Утре.

Джослин отново седна в стола до леглото, разкривайки Люк, който се облягаше на стената. Той се усмихна на Клеъри — тъжна, любяща, закрилническа усмивка.

— Люк! — каза тя, облекчена, че го вижда. — Кажи на мама, че съм добре. Мога да отида във „Василиас“…

Люк поклати глава.

— Съжалявам, Клеъри. Точно сега Джейс не може да приема никакви посетители. Освен това днес ти трябва да си починеш. Чухме какво си направила с онова иратце при Цитаделата.

— Или поне онова, което другите са те видели да правиш. Не съм сигурна, че някога ще го разбера напълно. — Бръчиците около устата на Джослин станаха по-дълбоки. — Едва не си се убила, изцелявайки Джейс, Клеъри. Ще трябва да бъдеш по-внимателна. Не притежаваш неизчерпаеми запаси от енергия…

— Той умираше — прекъсна я Клеъри. — От раната му течеше огън. Трябваше да го спася.

— Не е трябвало да се налага ти да го правиш! — Джослин отметна кичур червеникава коса от очите си. — Какво правеше в битката?

— Не изпращаха достатъчно хора — обясни Клеъри приглушено. — Освен това всички говореха как, отидат ли там, ще спасят Помрачените, как ще ги върнат, ще намерят лек… ала аз бях в Бурен. Ти също, мамо. Знаеш, че няма спасение за нефилимите, които Себастиан е покорил с Пъкления бокал.

— Видя ли сестра ми? — меко попита Люк.

Клеъри преглътна и кимна.

— Съжалявам. Тя… тя е втората след Себастиан. Вече не е себе си, не е останало нищо от нея.

— Нарани ли те? — Гласът на Люк все още беше спокоен, ала едно мускулче на бузата му потръпна.

Клеъри поклати глава. Не можеше да се застави да проговори, да излъже, но и не бе в състояние да му каже истината.

— Всичко е наред — успокои я Люк, разбрал погрешно затруднението й. — Онази Аматис, която служи на Себастиан, е не повече моя сестра, отколкото онзи Джейс, който служеше на Себастиан, беше момчето, което ти обичаш. Не повече моя сестра, отколкото Себастиан е синът, който майката ти би трябвало да има.

Джослин протегна ръка, улови тази на Люк и я целуна лекичко. Клеъри извърна очи. Миг по-късно майка й отново погледна към нея.

— Господи, Клейвът… само ако се вслушаха. — Тя въздъхна подразнено. — Клеъри, разбирам защо си направила онова, което направи, само че ние мислехме, че си в безопасност, а после Хелън се появи на прага и ни съобщи, че си пострадала в битка при Цитаделата. Едва не получих удар, когато те открихме на площада. Устните и пръстите ти бяха посинели. Сякаш се беше удавила. Ако не беше Магнус…

— Магнус ли ме излекува? Какво прави тук, в Аликанте?

— Сега не говорим за него — остро каза Джослин. — Говорим за теб. Джия място не можеше да си намери, мислейки си, че те е пуснала да минеш през Портала и че можеше да загинеш. Било е работа за опитни ловци на сенки, не за деца…

— Беше Себастиан. Те не разбираха.

— Не ти си отговорна за Себастиан. И като стана дума за това… — Джослин бръкна под леглото, а когато отново се изправи, държеше Хеосфорос. — Твой ли е? Висеше на колана ти, когато те донесоха вкъщи.

— Да! — Клеъри плесна с ръце. — Мислех, че съм го изгубила.

— Това е меч на Моргенстърн, Клеъри. — Майка й държеше оръжието така, сякаш беше къс изгнила маруля. — Меч, който продадох преди години. Откъде го взе?

— От магазина за оръжия, където си го продала. Жената, която притежава магазина сега, каза, че никой не иска да го купи. — Клеъри издърпа Хеосфорос от ръката на майка си. — Виж, аз съм Моргенстърн. Не можем да се преструваме, че във вените ми не тече и кръвта на Валънтайн. Трябва да открия как да бъда отчасти Моргенстърн, без това да е нещо ужасно, а не да се преструвам, че съм някой друг… някой с измислено име, което не означава нищо.

Джослин потръпна.

— Имаш предвид „Фрей“?

— Е, не е точно име на ловец на сенки, нали?

— Не — съгласи се майка й, — не точно. Но и не е вярно, че не означава нищо.

— Мислех, че си го избрала наслуки.

Джослин поклати глава.

— Нали знаеш за церемонията, през която трябва да преминат децата на нефилимите, когато се родят? Онази, която им дава защитата, която Джейс изгуби, когато се завърна от мъртвите? Онази, която позволява на Лилит да се добере до него? Обикновено церемонията се извършва от една Желязна сестра и един Мълчалив брат, но в твоя случай, тъй като се криехме, не можех да го направя официално. Извърши я брат Закарая, а една магьосница зае мястото на Желязната сестра. Кръстих те… на нея.

— Фрей? Фамилията й е била Фрей?

— Беше просто импулс — каза Джослин, без да отговори съвсем на въпроса й. — Тя… ми хареса. Беше познала загуба и болка, и скръб, ала беше силна, както исках да бъдеш и ти. Това е, което винаги съм искала — да бъдеш силна и в безопасност, и да не трябва да понесеш онова, което аз понесох… ужаса и болката, и опасността.

— Брат Закарая… — Клеъри изведнъж се надигна в леглото. — Той също беше там. Опита се да излекува Джейс, но небесният огън го изгори. Добре ли е? Нали не е мъртъв?

— Не съм сигурна. — Джослин изглеждаше малко объркана от бурната реакция на Клеъри. — Знам, че са го отнесли във „Василиас“. Мълчаливите братя са страшно потайни за състоянието на всички, определено няма да вземат да говорят за един от тях.

— Той каза, че Братята били задължени на рода Херондейл заради стари връзки — каза Клеъри. — Ако загине, ще бъде…

— Няма да бъде по ничия вина — заяви Джослин. — Помня, когато той положи защитната магия върху теб. Казах му, че не искам никога да имаш нещо общо с ловците на сенки. А той отвърна, че може би няма да зависи от мен. Че притеглянето на нефилимите е като силно течение, което те дърпа навътре в морето… и беше прав. Мислех, че сме се освободили, ала ето ни отново в Аликанте, отново въвлечени във война, а дъщеря ми седи срещу мен с кръв по лицето и меч на Моргенстърн в ръка.

В гласа на майка й се долавяше нещо мрачно и напрегнато, от което нервите на Клеъри се изопнаха.

— Мамо, случило ли се е още нещо? Има ли нещо, което не ми казваш?

Джослин и Люк се спогледаха и той заговори пръв:

— Вече знаеш, че вчера сутринта, преди битката при Цитаделата, Себастиан се опитал да нападне Института в Лондон.

— Ала никой не е пострадал. Робърт каза…

— Така че Себастиан насочил вниманието си другаде — твърдо продължи Люк. — Тръгнал си от Лондон с воините си и нападнал щаба на Претор Лупус на Лонг Айлънд. Почти всички претори, както и техният лидер, били избити. Джордан Кайл… — Гласът му се прекърши. — Джордан е бил убит.

Клеъри изобщо не си бе дала сметка, че е помръднала, ала ето че вече не беше под завивките. Беше преметнала крака през ръба на леглото и посягаше към ножницата на Хеосфорос, която почиваше върху нощното шкафче.

— Клеъри. — Дългите пръсти на майка й се сключиха около китката й и я задържаха. — Клеъри, всичко свърши. Нищо не можеш да направиш.

Клеъри усети сълзи, горещи и солени, да парят в гърлото й, а под тях — суровия, тъмен вкус на паниката.

— Ами Мая? — попита тя. — Ако Джордан е ранен, Мая добре ли? А Саймън? Джордан беше неговият пазител. Саймън добре ли е?

— Добре съм. Не се тревожи, добре съм — разнесе се гласът на Саймън.

Вратата на спалнята се отвори и за огромно изумление на Клеъри, Саймън прекрачи прага с учудващо срамежлив вид. Клеъри пусна ножницата на Хеосфорос върху покривката на леглото и като скочи на крака, се втурна към Саймън толкова устремно, че удари главата си в ключицата му. Изобщо не усети дали я заболя, или не. Беше прекалено заета с това, да го притиска до себе си така, сякаш двамата току-що бяха паднали от хеликоптер и се носеха към земята. Стиснала в юмруци смачкания му зелен пуловер, тя зарови лице в рамото му, мъчейки се да не заплаче.

Саймън я прегърна, утешавайки я с неловки момчешки потупвания по гърба и раменете. Когато най-сетне го пусна и направи крачка назад, Клеъри видя, че пуловерът и дънките му са с един размер по-големи. Около гърлото му висеше метална верижка.

— Какво правиш тук? — попита тя. — И чии дрехи си облякъл?

— Това е дълга история и — на Алек предимно. — Саймън говореше нехайно, ала видът му беше напрегнат. — Трябваше да видиш какво носех преди това. Хубава пижама, между другото.

Клеъри сведе поглед към себе си. Беше облечена в бархетна пижама, твърде къса и твърде тясна в гърдите, с пожарникарски коли по нея.

Люк повдигна вежди.

— Мисля, че беше моя, когато бях малък.

— Сериозно ли искате да ми кажете, че не е имало нищо друго, в което да ме облечете?

— Ако ти държиш да се опитваш да си докараш смъртта, аз пък държа да бъда онази, която решава какво ще носиш, докато се възстановяваш — заяви Джослин с мъничка усмивка.

— Пижамата на разплатата — промърмори Клеъри, след което вдигна чифт дънки и една тениска от пода и погледна към Саймън. — Ще се преоблека, а като се върна, гледай да имаш да ми кажеш нещо повече от „дълга история“, когато те попитам защо си тук.

Саймън измърмори нещо, което доста приличаше на „командаджийка“, но Клеъри вече беше излязла. Взе си душ за рекордно кратко време, наслаждавайки се на усещането от водата, отмиваща мръсотията на битката. Все още се тревожеше за Джейс, въпреки уверенията на майка си, ала появата на Саймън беше повдигнала духа й. В това може и да нямаше много смисъл, но определено беше доволна, че той е тук, където можеше да го държи под око, вместо в Ню Йорк. Особено след Джордан.

Когато се върна в спалнята, завързала влажната си коса на опашка, завари Саймън да седи върху нощното шкафче, потънал в разговор с майка й и Люк. Разказваше им какво се бе случило в Ню Йорк, как Морийн го беше отвлякла и как Рафаел го беше спасил и го бе довел в Аликанте.

— Тогава се надявам, че Рафаел възнамерява да присъства на вечерята, давана тази вечер от представителите на Двора на феите — тъкмо казваше Люк. — Анселм Найтшейд трябва да е бил поканен, но ако Рафаел го замества в Съвета, значи, би трябвало да бъде там. След случилото се с Претор Лупус, солидарността между долноземците и ловците на сенки е по-важна от всякога.

— Чули ли сте се с Мая? — попита Саймън. — Чувствам се ужасно, като си помисля, че е сама, сега, когато Джордан е мъртъв. — Той потръпна лекичко, сякаш го болеше да изрече думите „Джордан е мъртъв“.

— Не е сама. Глутницата ще се погрижи за нея. Чух се с Бат. Физически тя е добре. Емоционално — не знам. Именно на нея Себастиан е предал съобщението си, след като убил Джордан. Не може да е било лесно.

— Глутницата ще открие, че трябва да се оправя с Морийн — каза Саймън. — Тя е страшно доволна, че ловците на сенки ги няма. Ако стане на нейната, Ню Йорк ще се превърне в собствената й кървава площадка за игра.

— Започне ли да убива мундани, Клейвът ще трябва да изпрати някой да се оправи с нея — рече Джослин. — Дори ако това означава да напусне Идрис. Ако тя нарушава Съглашението…

— Не трябва ли Джия да научи за това? — обади се Клеъри. — Бихме могли да поговорим с нея. Тя не е като последния консул. Ще се вслуша в думите ти, Саймън.

Саймън кимна.

— Обещах на Рафаел да говоря с инквизитора и консула вместо него… — Той изведнъж млъкна и потръпна.

Клеъри го погледна изпитателно. Върху него падаше слаб лъч светлина. Кожата му беше бледа като слонова кост и вените под нея се виждаха съвсем ясно, черни като мастилени следи. Скулите му изглеждаха остри, сенките под тях — плътни и дълбоки.

— Саймън, откога не си се хранил?

Саймън отново потръпна; Клеъри знаеше, че ненавижда да му напомнят за нуждата му от кръв.

— От три дни — глухо отвърна той.

— Храна. — Клеъри премести поглед от него към майка си и Люк. — Трябва да му намерим храна.

— Добре съм — каза Саймън неубедително. — Наистина.

— Най-логично е да потърсиш кръв в къщата на вампирския представител — рече Люк. — Те трябва да я осигуряват за техния член в Съвета. Бих отишъл да ти донеса, но едва ли ще дадат на един върколак. Бихме могли да изпратим съобщение…

— Никакви съобщения. Твърде е бавно. Ще отидем още сега. — Клеъри отвори гардероба си и извади едно яке. — Саймън, можеш ли да стигнеш до там?

— Не е толкова далеч — потиснато отвърна Саймън. — Само две-три къщи по-надолу от тази на инквизитора.

— Рафаел ще е заспал — каза Люк. — Посред бял ден е.

— Е, значи, ще го събудим. — Клеъри облече якето и го закопча. — Работата му е да представлява вампирите; трябва да помогне на Саймън.

Саймън изсумтя.

— Рафаел не смята, че трябва да прави каквото и да било.

— Не ме е грижа. — Клеъри взе Хеосфорос и го пъхна в ножницата.

— Клеъри, не съм сигурна, че си достатъчно добре, за да излезеш просто така… — започна Джослин.

— Нищо ми няма. Никога не съм се чувствала по-добре.

Джослин поклати глава и слънцето улови червените отблясъци в косата й.

— С други думи — с нищо не бих могла да те спра.

— Точно така. — Клеъри втъкна Хеосфорос в колана си. — С нищичко.

— Вечерята за членовете на Съвета е довечера — каза Люк, облягайки се на стената. — Клеъри, ще се наложи да тръгнем, преди да си се върнала. Ще оставим някой да пази къщата, за да сме сигурни, че ще се прибереш, преди да се е стъмнило…

— Шегувате се.

— Ни най-малко. Искаме те вътре, заключила навсякъде. Ако не си дойдеш преди залез-слънце, в Гард ще научат.

— Ама че полицейщина — измърмори Клеъри недоволно. — Хайде, Саймън. Да вървим.

Мая седеше на плажа в Рокауей, загледана във водата, и трепереше.

През лятото Рокауей беше претъпкан, ала сега, през декември, мястото беше пусто и брулено от вятъра. Водата на Атлантическия океан се простираше към хоризонта, желязносива под небето със също толкова металически цвят.

Телата на убитите от Себастиан върколаци (между които и това на Джордан) бяха изгорени сред развалините от щаба на Претор Лупус и сега един от глутницата се приближи до водата и пръсна съдържанието на кутия с прах в морето.

Пред очите на Мая повърхността на водата почерня от останките на мъртвите.

— Съжалявам. — Бат приседна на пясъка до нея и двамата загледаха как Руфъс се приближава до водата и отваря друга дървена кутия с прах. — За Джордан.

Мая отметна косата си назад. На хоризонта се струпваха сиви облаци и тя се зачуди кога ли ще завали.

— Канех се да скъсам с него.

— Какво? — Бат изглеждаше шокиран.

— Канех се да скъсам с него — повтори Мая. — В деня, когато Себастиан го уби.

— Мислех, че нещата между вас вървят страхотно. Мислех, че сте щастливи.

— Наистина ли? — Мая зарови пръсти във влажния пясък. — Ти не го харесваше.

— Той те нарани. Беше преди много време и знам, че се опита да изкупи стореното, но… — Бат сви рамене. — Може би просто не прощавам толкова лесно…

Мая изпусна дъха си.

— Може би и аз не прощавам толкова лесно. Градът, в който израснах, всички онези разглезени богати бели момичета, които ме караха да се чувствам отвратително, защото не изглеждах като тях. Когато бях на шест години, мама се опита да ми направи парти за рождения ден с Барби мотив. Има и тъмнокожа Барби, ако не знаеш, но не и всички онези неща, които вървят с нея — продукти за тържества, украси за торти, нали се сещаш. Така че партито за мен имаше като централен мотив една русокоса кукла и всички онези русокоси момичета дойдоха и ми се надсмиваха, прикрили устата си с ръка. — Морският въздух беше студен в дробовете й. — Така че когато срещнах Джордан и той ми каза, че съм красива, е, не ми беше нужно много повече. Само след пет минути вече бях влюбена до уши в него.

— Ти си красива — каза Бат. Един рак отшелник пъплеше бавно по пясъка и той го побутна лекичко с пръст.

— Бяхме щастливи — продължи Мая. — И тогава… тогава се случи всичко, той ме превърна и аз го намразих. Дойдох в Ню Йорк и го мразех, а после той отново се появи и единственото, което искаше, бе да му простя. Искаше го толкова отчаяно и наистина съжаляваше. А аз знаех, че хората правят безумни неща, когато ги ухапят. Чувала съм за хора, избили цялото си семейство…

— Ето защо имаме Претор Яупус — каза Бат. — Е, имахме.

— И си помислих — доколко можеш да държиш някого отговорен за онова, което е сторил, когато не е можел да се контролира? Казах си, че трябва да му простя. Той толкова много го искаше. Беше направил всичко, за да изкупи вината си. Помислих си, че нещата може отново да тръгнат постарому, както някога.

— Понякога е невъзможно да се върнеш назад. — Бат докосна замислено белега на бузата си; Мая никога не го беше питала как го е получил. — Понякога твърде много се е променило.

— Ние не можахме. Или поне аз не можах. Той толкова искаше да му простя, та ми се струва, че понякога ме поглеждаше и виждаше прошка. Изкупление. Не виждаше мен. — Тя поклати глава. — Аз не съм нечие опрощение. Аз съм просто Мая.

— Ала си държала на него — меко каза Бат.

— Достатъчно, че все да не късам с него. Мислех си, че може би чувствата ми ще се променят. А после всичко започна да се случва — Саймън беше отвлечен и ние тръгнахме да го търсим, и аз все така се канех да му кажа. Щях да го направя веднага щом стигнем до Претор Лупус, а после дойдохме и открихме… — Мая преглътна. — … кланица.

— Казаха ми, че когато са ви намерили, ти си го държала. Бил мъртъв и кръвта му изтичала с прилива, ала ти все така си стискала тялото му.

— Всеки би трябвало да умре в нечии прегръдки. — Мая взе шепа пясък. — Просто… чувствах се толкова виновна. Той умря, мислейки си, че все още съм влюбена в него, че ще останем заедно, че всичко е наред. Умря в заблуда. — Тя остави пясъка да изтече между пръстите й. — Трябваше да съм му казала истината.

— Престани да се самонаказваш. — Бат се изправи. Беше висок и полузакопчаният анорак подчертаваше мускулите му. Вятърът едва раздвижваше късата му коса; сивите облаци очертаваха фигурата му. Мая виждаше останалите от глутницата, събрани около Руфъс, който говореше, ръкомахайки. — Ако не умираше, тогава — да, би трябвало да му кажеш истината. Но той е издъхнал, мислейки, че е обичан, че е получил прошка. Има много по-лоши дарове, които би могла да дадеш някому. Онова, което ти причини, бе ужасно и той го знаеше. Ала малцина са изцяло добри или изцяло лоши. Мисли за станалото като за твоя подарък за доброто у Джордан. Където и да отива той — а аз вярвам, че всички отиваме някъде — мисли си за него като за светлината, която ще отведе Джордан у дома.

Ако искаш да напуснеш „Василиас“, разбери, че е против съвета но Мълчаливите братя.

— Окей. — Джейс си сложи и втората ръкавица и раздвижи пръсти. — Обяснихте ми го пределно ясно.

Брат Енок се извисяваше над него с гневно изражение, докато Джейс се наведе и се залови да си връзва ботушите, бавно и прецизно. Беше приседнал на ръба на болничното легло — едно от многото, подредени в редица по протежение на дългата стая. Много от другите бяха заети от ловци на сенки, които се възстановяваха от битката при Цитаделата. Мълчаливите братя се движеха между леглата като призрачни медицински сестри; въздухът миришеше на билки и странни компреси.

Трябва да си починеш поне още една нощ. Тялото ти е изтощено, а небесният огън все така гори в теб.

Приключил с ботушите си, Джейс вдигна поглед. Сводестият таван над тях беше изрисуван с плетеница от целителни руни в сребърно и синьо. Взирал се бе в тях сякаш в продължение на седмици, макар да знаеше, че е било само една нощ. Мълчаливите братя, отпращайки всякакви посетители, се бяха суетили около него със своите руни и компреси. Освен това му бяха правили изследвания: бяха му вземали кръв, коса, дори мигли, допирали бяха остриета до кожата му — злато, сребро, стомана, самодивско дърво. Джейс се чувстваше добре. И имаше силното подозрение, че го държат във „Василиас“ повече за да изучават небесния огън, отколкото за да го лекуват.

— Искам да видя брат Закарая — заяви сега.

Той е добре. Не е нужно да се безпокоиш за него.

— Искам да го видя. Едва не го убих при Цитаделата…

Не беше ти. А небесният огън. Пък и той направи всичко друго, но не и да го нарани.

Джейс примига при този странен избор на думи.

— Когато го срещнах, той каза, че има дълг към рода Херондейл. Аз съм Херондейл. Ще иска да ме види.

А след това възнамеряваш да си тръгнеш от „Василиас“?

Джейс се изправи.

— Съвсем добре съм. Не е нужно да оставам в лечебницата. Несъмнено би било далеч по-ползотворно да използвате уменията си върху онези, които наистина са ранени. — Той свали якето си от една кукичка край леглото. — Виж, може или да ме заведете при брат Закарая, или ще тръгна между леглата, крещейки името му, докато не го открия.

Само проблеми създаваш, Джейс Херондейл.

— И друг път са ми го казвали — отвърна Джейс.

Между леглата имаше сводести прозорци, които хвърляха широки ивици светлина върху мраморния под. Денят започваше да гасне — Джейс се беше събудил в късния следобед и до леглото си беше открил един Мълчалив брат. Беше се изправил трескаво и бе настоял да узнае къде е Клеъри, докато спомените от предишната нощ го връхлитаха като вълна. Спомнил си бе болката, когато Себастиан го прониза, огъня, плъзнал по острието, брат Закарая — обгърнат от пламъци. Ръцете на Клеъри около него, косата й — падаща около двамата, оттеглянето на болката, когато мракът най-сетне го погълна. А после — нищо.

След като Братята го бяха уверили, че Клеъри е добре и че е в безопасност в къщата на Аматис, той бе попитал за Закарая и дали е пострадал от огъня, но беше получил единствено дразнещо уклончиви отговори.

Сега той последва Енок вън от лечебницата и пое по тесен, бял коридор. Една от вратите, покрай които минаваха, беше отворена и вътре, завързано върху леглото, той зърна гърчещо се тяло и чу писъци и ругатни. Един Мълчалив брат стоеше над мятащия се мъж, облечен в разпокъсани останки от червено бойно облекло. Бялата стена зад тях беше оплискана с кръв.

Амалрик Кригсмесър — каза брат Енок, без да обръща глава. — Един от Помрачените на Себастиан. Както знаеш, опитваме се да развалим магията на Бокала.

Джейс преглътна. Нямаше какво да отговори. Видял бе да извършват ритуала на Пъкления бокал и дълбоко в себе си не вярваше, че магията му може да бъде развалена. Тя създаваше прекалено фундаментална промяна. От друга страна, никога не си беше представял, че един Мълчалив брат би могъл да бъде така човечен, колкото брат Закарая му се струваше открай време. Затова ли беше така решен да го види? Спомни си как бе отговорил на Клеъри веднъж, когато тя го попитала дали някога е обичал някого достатъчно, че да умре за него: „Двама души. Има спомени, които никое време не може да изтрие. Попитай приятеля си Магнус Бейн, ако не ми вярваш. Вечността не кара загубата да потъне в забвение, просто я прави по-поносима“.

Имаше нещо в тези думи, нещо, което говореше за тъга и спомени, каквито Джейс не свързваше с братята. Те присъстваха в живота му, откакто стана на десет години — бледи безмълвни статуи, които носеха изцеление и пазеха тайни; които не обичаха, нито желаеха, които не израстваха нито умираха. Те просто бяха. Ала брат Закарая беше различен.

Пристигнахме. — Брат Енок беше спрял пред една съвсем обикновена бяла врата. Вдигна широката си ръка и почука. Отвътре се разнесе звук, като от дръпнат назад стол, последван от мъжки глас:

— Влез.

Брат Енок отвори вратата и въведе Джейс вътре. Прозорците гледаха на запад и стаята беше огряна от ярка светлина; лъчите на слънцето обливаха стените с блед огън. До един от прозорците стоеше фигура — строен силует, който не беше облечен в одеждите на Братята. Джейс се обърна, за да погледне изненадано брат Енок, но той вече бе излязъл, затваряйки вратата след себе си.

Къде е брат Закарая? — попита Джейс.

Тук съм. — Тих глас, мек, мъничко несигурен, като пиано, на което никой не бе свирил от години.

Фигурата се извърна от прозореца и Джейс видя пред себе си момче, едва няколко години по-голямо от него. Тъмна коса; лице с остри, деликатни черти; очи, които изглеждаха едновременно млади и стари. Руните на Братята белязваха високите му скули, а докато момчето се обръщаше, Джейс зърна бледите очертания на избеляла руна от едната страна на гърлото му.

Парабатай. Също като него. Джейс знаеше и какво точно означава тази избеляла руна — парабатай, изгубил другата си половина. Джейс почувства как сърцето му се изпълва със съчувствие към брат Закаран, когато си представи себе си, останал без Алек, само с една избеляла руна, която да му напомня как някога е бил свързан с човек, който познаваше и най-доброто, и най-лошото в душата му.

— Джейс Херондейл — каза момчето. — Още веднъж дължа спасението си на един Херондейл. Би трябвало да го очаквам.

— Аз не… това не… — Джейс беше прекалено поразен, за да измисли какво да каже. — Това не е възможно. Станеш ли веднъж Мълчалив брат, няма връщане назад. Ти… аз… не разбирам.

Момчето (Закарая, предположи Джейс, макар и не брат Закарая) се усмихна — съкрушително уязвима усмивка, момчешка и мила.

— И аз не съм сигурен, че го разбирам напълно — каза то. — Ала никога не съм бил обикновен Мълчалив брат. Въведоха ме в този живот, защото над мен тегнеше тъмна магия. Само така можех да се спася. — То сведе очи към ръцете си — гладки, момчешки ръце, толкова гладки, колкото бяха ръцете на малцина ловци на сенки. Братята можеха да се бият като воини, ала рядко го правеха. — Оставих всичко, което познавах, и всичко, което обичах. Е, може би не го оставих напълно, ала издигнах стена от стъкло между себе си и предишния си живот. Все още можех да го видя, но не можех да го докосна, не можех да бъда част от него. Започнах да забравям какво е да си обикновен човек.

— Ние не сме обикновени хора.

Закарая вдигна очи.

— О, така си повтаряме, да. Ала през последния век аз внимателно изучавах ловците на сенки и нека ти кажа едно — ние сме повече хора, отколкото мнозина от тях. Когато сърцата ни се разбият, те се пръсват на късчета, които не може да бъдат сглобени лесно. Понякога завиждам на мунданите за тяхната издръжливост.

— На повече от сто години? Струваш ми се достатъчно… издръжлив.

— Мислех, че завинаги ще си остана Мълчалив брат. Ние… те не умират, нали знаеш; просто след много, много години започват да чезнат. Спират да говорят, престават да се движат. Накрая биват погребани живи. Мислех, че същата съдба очаква и мен. Ала когато докоснах раната ти с ръката си с руната, поех небесния огън, който тече във вените ти. Той изгори мрака в кръвта ми и аз отново се превърнах в човека, който бях, преди да дам обет. Дори по-рано. Станах такъв, какъвто винаги съм искал да бъда.

— Болеше ли? — дрезгаво попита Джейс.

Закарая изглеждаше озадачен.

— Моля?

— Когато Клеъри ме прониза със Славния, беше… агония. Струваше ми се, че костите ми се стопяват и се превръщат на прах в мен. Непрекъснато си мислех за това, когато се събудих… за болката и дали те е заболяло, когато ме докосна.

Закарая го гледаше учудено.

— Мислил си за мен? За това, дали ме боли?

— Разбира се.

Джейс виждаше отраженията им в прозореца зад Закарая. Закарая беше висок колкото него, но по-слаб и с дългата си черна коса и бледа кожа, изглеждаше като фотографски негатив на Джейс.

— Херондейл. — Думата излезе от устата на Закарая като въздишка, полусмях, полуболка. — Почти бях забравил. Никой друг не прави толкова много от любов, нито изпитва толкова много вина заради това. Не се опитвай да носиш тежестта на всемира върху плещите си, Джейс. Твърде много е дори за един Херондейл.

— Аз не съм светец — отвърна Джейс. — Може би трябва да я понеса.

Закарая поклати глава.

— Знаеш, предполагам, библейския израз: Мене, мене, текел, упарсин?

— „Претеглен си на везните и си бил намерен недостатъчен“?[1] Да, знам го. Надписът на стената.

— Египтяните вярвали, че на прага на мъртвите, претеглят сърцето ти на везна и ако то е по-тежко от перце, пътят ти е този към Ада. Небесният огън ни претегля, Джейс Херондейл, досущ като везните на египтяните. Ако у нас има повече зло, отколкото добро, той ще ни унищожи. Аз едва оцелях, също като теб. Разликата е, че мен огънят само докосна, а при теб влезе чак в сърцето. Ти все още го носиш у себе си — огромен товар, но и огромен дар.

— Ала единственото, което се опитвам да направя, е да се отърва от него…

— Не можеш да се отървеш от това. — Гласът на брат Закарал беше станал много сериозен. — То не е проклятие, от което да се спасиш; а оръжие, което ти е било поверено. Ти си оръжието на Небето. Постарай се да бъдеш достоен.

— Звучиш като Алек — каза Джейс. — И той все говори за отговорност и стойност.

— Алек. Твоят парабатай. Момчето Лайтууд?

— Ти… — Джейс посочи гърлото на Закаран. — Ти също си имал парабатай. Но руната ти е избледняла.

Закаран сведе очи.

— Отдавна е мъртъв. Аз… Когато умря, аз… — Той поклати глава с раздразнение. — Години наред говорех само с ума си, макар вие да чувахте мислите ми като думи — обясни той. — Да използвам езика по обикновения начин, да оформям изречения — трудно ми е. — Той вдигна глава, за да погледне Джейс. — Цени високо своя парабатай. Защото това е скъпоценна връзка. Всяка обич е скъпоценна. Именно затова правим онова, което правим. Защо се бием с демони? Защо те не могат да бъдат пазители на този свят? Какво ни прави по-добри от тях? Това, че те не съзидават, а унищожават. Не обичат, а единствено мразят. Ние, ловците на сенки, сме хора и не сме безгрешни. Но ако не притежавахме способността да обичаме, не бихме могли да пазим човеците — за да го правим, трябва да ги обичаме. Моят парабатай обичаше така, както малцина са били способни да обичат някога — с цялото си същество. Виждам, че и ти си като него — то гори у теб по-ярко и от небесния огън.

Брат Закарая го гледаше с плам, който сякаш можеше да смъкне плътта от костите му.

— Съжалявам — каза Джейс. — Че си загубил своя парабатай. Има ли някой… някой, при когото да се завърнеш?

Устните на момчето се извиха леко в едното ъгълче.

— Има. Тя винаги е била моят дом. Но не веднага. Първо трябва да остана.

— За да се биеш?

— И да обичам, и да скърбя. Докато бях Мълчалив брат, обичта и загубите ми бяха приглушени, като музика, дочута отдалеч — вярна, ала сподавена. Сега… сега всичко се завърна, връхлетя ме изведнъж и аз се превивам под тежестта му. Трябва да бъда силен, преди да мога да я видя. — Усмивката му беше печална. — Някога струвало ли ти се е, че сърцето ти е така препълнено, че сякаш ще се пръсне?

Джейс си помисли за Алек, ранен в скута му; за Макс, неподвижен и блед на пода в Залата на съглашението; спомни си ръцете на Валънтайн, обвити около него, докато пясъкът под тях подгизваше от кръвта му. А най-вече си мислеше за Клеъри — за смелостта й, която го държеше в безопасност, за остроумието й, което му помагаше да запази здравия си разум, за непоклатимата й обич.

— Когато едно оръжие се счупи и бъде поправено, понякога то става по-силно именно на това място — каза Джейс. — Може би и със сърцата е така.

В усмивката на брат Закарая, който сега беше просто момче като него, се долавяше мъничко тъга.

— Надявам се, че си прав.

— Не мога да повярвам, че Джордан е мъртъв — каза Клеъри. — Та нали току-що го видях. Седеше на стената на Института, докато преминавахме през Портала.

Запътили се към центъра на града, двамата със Саймън крачеха покрай един от каналите. Демонските кули се издигаха около тях и сиянието им се отразяваше във водата.

Саймън й хвърли кос поглед. Мисълта му непрекъснато се връщаше на това, как изглеждаше тя предишната нощ — посиняла и изтощена, почти в безсъзнание, с разкъсани окървавени дрехи. А ето че сега отново приличаше на себе си — цветът се беше завърнал върху лицето й, докато крачеше, напъхала ръце в джобовете си, а дръжката на меча стърчеше от колана й.

— Нито пък аз — каза той.

Очите на Клеъри бяха далечни и ярки; Саймън се зачуди какво ли си спомня — как Джордан учи Джейс да контролира емоциите си в Сентръл Парк? Как говори на един пентаграм в апартамента на Магнус? Първия път, когато го бяха видели — когато се пъхна под вратата на един гараж, за да се яви на прослушване в групата на Саймън? Как седи на дивана в апартамента, който делеше със Саймън, и играе видеоигри с Джейс? Как казва на Саймън, че се е заклел да го защитава?

Саймън усети в себе си празнина. Миналата нощ беше спал лошо — непрекъснато се събуждаше от кошмари, в които Джордан се появяваше и го гледаше безмълвно, а лешниковите му очи молеха Саймън да му помогне, да го спаси, докато мастилото на татуировките му се стичаше като кръв по ръцете му.

— Горката Мая — каза Клеъри. — Ще ми се да беше тук, да можехме да поговорим с нея. Толкова много преживя, а сега и това…

— Знам — отвърна Саймън задавено. Достатъчно тежко беше да мисли за Джордан — помислеше ли и за Мая, щеше да рухне.

Клеъри реагира на резкия му тон, като посегна към него.

— Саймън, добре ли си?

Саймън я остави да улови ръката му и пръстите им се сплетоха. Видя я да поглежда към златния елфически пръстен, който той винаги носеше.

— Не мисля — призна си той.

— Не, разбира се, че не си добре. Как би могъл да бъдеш? Той беше твой…

Приятел? Съквартирант? Телохранител?

— Отговорност — довърши Саймън.

Клеъри го погледна объркано.

— Не… Саймън, ти беше негова отговорност. Той пазеше теб.

— О, хайде, Клеъри. Какво според теб е правил в щаба на Претор Лупус? Никога не ходеше там. Ако е отишъл, било е заради мен, защото се е опитвал да ме открие. Ако не се бях оставил да ме отвлекат…

— Ако не се беше оставил да те отвлекат? — сопна се Клеъри. — Какво, да не си се писал доброволец да бъдеш отвлечен от Морийн?

— Морийн не ме отвлече — глухо каза Саймън.

Клеъри го погледна озадачено.

— Мислех, че те е държала в клетка в хотел „Дюмор“ Нали каза, че…

— Така е — отвърна Саймън. — Ала единствената причина да бъда навън, където тя можеше да се добере до мен, бе, че бях нападнат от един от Помрачените. Не исках да кажа на майка ти и на Люк — добави той. — Реших, че ще се побъркат от притеснение.

— Защото, ако Себастиан насъсква Помрачените си срещу теб, то е заради мен — глухо каза Клеъри. — Да те отвлече ли искаше, или да те убие?

— Е, нямах възможност да го попитам. — Саймън напъха ръце в джобовете си. — Джордан ми каза да бягам и аз побягнах… право в ръцете на хората на Морийн. Очевидно е държала апартамента под наблюдение. Предполагам, така ми се пада, задето избягах и го оставих. Ако не го бях сторил, ако не ме бяха отвлекли, той нямаше да отиде в Претор Лупус и да бъде убит.

— Престани. — Саймън погледна Клеъри с изненада. Звучеше истински ядосана. — Престани да се самообвиняваш. Джордан не получи задачата да те пази просто така. Той я искаше, за да е близо до Мая. Знаеше какви рискове крие задължението да те пази. Доброволно ги прие. Изборът си беше негов. Търсеше изкупление. Заради случилото се между него и Мая. Заради онова, което бе сторил. Ето какво беше Претор Лупус за него. Спасение. Да брани теб, да брани такива като теб — това беше неговото спасение. Беше се превърнал в чудовище. Наранил бе Мая. Превърнал бе и нея в чудовище. Онова, което бе направил, беше непростимо. Ако не беше станал част от Претор Лупус, ако не се бе наел да те пази, то щеше да го разяжда отвътре и накрая той щеше да сложи край на живота си.

— Клеъри… — Саймън беше поразен от мрака в думите й.

Тя потрепера, сякаш се отърсваше от паяжини. Бяха излезли на дълга улица покрай един канал, от двете страни на която се издигаха внушителни стари къщи, и Саймън си помисли, че приличат на онези богаташки квартали в Амстердам, които беше виждал на снимки.

— Това там е къщата на семейство Лайтууд. Всички висши членове на Съвета живеят на тази улица. Консулът, инквизиторът, представителите на долноземците. Трябва само да открием в коя къща е Рафаел…

— Ей тази. — Саймън посочи тясна къща с черна врата, върху която беше нарисувана сребърна звезда. — Звезда за Децата на нощта. Защото не виждаме светлината на слънцето. — Той се усмихна на Клеъри или поне се опита. Глад гореше във вените му, сякаш под кожата си имаше нажежена тел.

После се обърна и изкачи стъпалата. Чукчето на вратата беше тежко и имаше формата на руна. Звукът, който издаде, когато Саймън потропа с него, отекна във вътрешността на къщата.

Саймън чу как Клеъри се приближава зад него в мига, в който вратата се отвори и Рафаел застана на прага, така че да не попадне под лъчите, които струяха отвън. В сенките Саймън различаваше само очертанията му — къдрава коса, бели зъби, проблеснали, когато ги поздрави.

— Дневни вампире. Дъще на Валънтайн.

Клеъри издаде подразнен звук.

— Никога ли не наричаш хората с имената им?

Само приятелите си — отвърна Рафаел.

— Ти имаш приятели? — каза Саймън.

Рафаел го изгледа свирепо.

— Предполагам, че сте дошли за кръв?

— Така е — отвърна Клеъри.

Саймън не каза нищо. При звука на думата „кръв“ бе започнало да му прималява. Стомахът му се сви. Гладът му ставаше прекалено свиреп.

Рафаел го погледна.

— Изглеждаш гладен. Май трябваше да последваш предложението ми на площада снощи.

Клеъри повдигна вежди, ала Саймън просто се намръщи.

— Ако искаш да говоря с инквизитора от твое име, ще трябва да ми дадеш кръв. Иначе ще припадна в краката му. Или пък ще се нахраня от него.

— Подозирам, че това няма да се понрави особено на дъщеря му. Макар че тя и така не изглеждаше особено доволна от теб снощи. — Рафаел потъна в сенките във вътрешността на къщата.

Клеъри погледна Саймън.

— Да разбирам ли, че вчера си видял Изабел?

— Аха.

— И нещата не са се развили добре?

На Саймън не му се наложи да отговори, защото в този миг Рафаел се върна. Носеше стъклено шише, пълно с червена течност и запушено с тапа. Саймън го пое нетърпеливо.

Сладката миризма на кръв струеше на вълни през стъклото. Саймън отпуши бутилката и я надигна, а кучешките му зъби се удължиха, въпреки че не се нуждаеше от тях. Вампирите не бяха създадени, за да се хранят от бутилки. Зъбите му одраскаха кожата на ръката му, когато избърса уста с опакото на дланта си.

Кафявите очи на Рафаел искряха.

— Със съжаление, научих за приятеля ти върколак.

Саймън настръхна и Клеъри сложи ръка върху неговата.

— Не е вярно — каза той. — Ненавиждаше това, че имам телохранител от Претор Лупус.

Рафаел затананика замислено.

— Без телохранител, без Знака на Каин. Изгубил всяка защита. Сигурно е странно, дневни вампире, да знаеш, че наистина може да умреш.

Саймън го зяпна.

— Защо толкова се стараеш? — попита той и отпи нова глътка кръв. Този път тя му се стори горчива и мъничко кисела. — Да ме накараш да те намразя. Или просто самият ти ме ненавиждаш?

Последва дълго мълчание. Саймън забеляза, че Рафаел е бос; стоеше точно до ръба на слънчевата светлина, там, където лъчите хвърляха ивица върху дървения под. Една крачка напред и те щяха да изгорят кожата му.

Саймън преглътна и усети вкуса на кръвта в устата си. Чувстваше се мъничко нестабилен.

— Не, не ме мразиш — осъзна той, приковал поглед в белия белег върху шията на Рафаел, където понякога имаше разпятие. — Завиждаш.

Без да каже нито дума, Рафаел затвори вратата.

Клеъри изпусна дъха си.

— Леле. Това мина добре.

Саймън не каза нищо. Просто се обърна и пое надолу по стъпалата. Поспря на най-долното, за да довърши шишето, след което, за изненада на Клеъри, го хвърли. То полетя надолу по улицата, блъсна се в един стълб и се пръсна, оставяйки петно от кръв върху желязото.

— Саймън? — Клеъри забърза надолу по стъпалата. — Добре ли си?

Той направи неопределен жест.

— Не знам. Джордан, Мая, Рафаел, всичко това е… твърде много. Нямам представа какво би трябвало да сторя.

— Да говориш с инквизитора от негово име ли имаш предвид?

Саймън тръгна безцелно по улицата и Клеъри побърза да го настигне. Вятърът се беше усилил и рошеше кестенявата му коса.

— Всичко. — Саймън залитна, докато се отдалечаваше от нея, и Клеъри присви подозрително очи. Ако не знаеше, че не е така, би си помислила, че е пиян. — Мястото ми не е тук. — Беше спрял пред къщата на инквизитора. Отметна глава назад и се загледа в прозорците. — Какво ли правят там вътре според теб?

— Вечерят? — предположи Клеъри. Уличните лампи вече бяха запалени, обливайки улицата с магическа светлина. — Живеят собствения си живот? О, хайде, Саймън. Те вероятно познават някои от загиналите в битката снощи. Ако искаш да се видиш с Изабел, утре е заседанието на Съвета и…

— Тя знае — каза той. — Че родителите й вероятно ще се разделят. Че баща й е имал афера.

— Баща й какво? — Клеъри го зяпна. — Кога?

— Преди много време. — Саймън определено заваляше думите. — Преди Макс. Щял е да ги напусне, но… научил за Макс и останал. Мерис казала на Изабел, преди много години. Не е честно да стоварваш подобно нещо върху плещите на едно малко момиче. Изи е силна, но въпреки това… Не бива да го правиш. Не и на собственото си дете. Трябва сам да носиш своя товар.

— Саймън. — Клеъри си помисли за неговата майка, която го отпраща от вратата си. „Не бива да го правиш. Не и на собственото си дете.“ — Откога знаеш? За Робърт и Мерис?

— От няколко месеца. — Той се приближи до портата на къщата. — Исках да й помогна, ала тя не желаеше да казвам каквото и да било, да правя каквото и да било… между другото, майка ти знае. Тя каза на Изи с кого е имал афера Робърт. Не е бил някой, за когото тя е чувала. Не знам това улеснява ли нещата, или ги влошава.

— Какво? Саймън, ти залиташ. Саймън…

Саймън се блъсна в оградата пред дома на инквизитора с оглушителен трясък.

— Изабел! — провикна се той, отметнал глава назад. — Изабел!

— Мили боже! — Клеъри го сграбчи за ръкава. — Саймън! — изсъска тя. — Ти си вампир насред Идрис. Може би ще е по-добре да не се опитваш да привлечеш вниманието с крясъци.

Саймън не й обърна никакво внимание.

— Изабел! — извика той отново. — Украси стената с гарвановочерните си коси![2]

— Мили боже — прошепна Клеъри. — Имало е нещо в кръвта, която Рафаел ти даде, нали? Ще го убия.

— Той вече е мъртъв — отбеляза Саймън.

— Той е нежив. Очевидно все още може да умре… е, ами отново. Ще го убия наново. Хайде, Саймън. Да се прибираме вкъщи. Ще си легнеш и ще си сложиш лед на челото…

— Изабел! — изкрещя Саймън.

Един от прозорците на горния етаж се отвори и Изабел се показа на него. Гарвановочерната й коса наистина беше пусната и падаше около лицето й. Което имаше адски гневно изражение.

— Млъквай, Саймън! — изсъска тя.

— Няма! — оповести той непокорно. — Защото си моята прекрасна дама и аз ще спечеля благоволението ти.

Изабел отпусна глава в ръцете си.

— Пиян ли е? — попита тя Клеъри.

— Не знам. — Клеъри се разкъсваше между лоялността към Саймън и необходимостта да го отведе оттам възможно най-бързо. — Мисля, че може да е пил развалена кръв или нещо такова.

— Обичам те, Изабел Лайтууд! — провикна се Саймън, стряскайки всички наоколо. Из цялата къща светнаха лампи; в съседните къщи — също. Откъм улицата се разнесе шум и миг по-късно се появиха Ейлийн и Хелън; и двете изглеждаха изтощени, а Хелън тъкмо връзваше къдравата си руса коса. — Обичам те и няма да си тръгна, докато не ми кажеш, че и ти ме обичаш!

— Кажи му, че го обичаш — подвикна Хелън. — Ще изкара акъла на цялата улица. — Тя помаха на Клеъри. — Радвам се да те видя.

— И аз — отвърна Клеъри. — Толкова съжалявам за станалото в Лос Анджелис и ако мога да помогна с…

Нещо падна с пърхане от небето. Всъщност две неща — чифт кожени панталони и бяла риза с волани, които се приземиха в краката на Саймън.

— Вземай си дрехите и се пръждосвай! — изкрещя Изабел.

Над нея се отвори друг прозорец и Алек се надвеси навън.

— Какво става? — Погледът му попадна върху Клеъри и останалите и веждите му се сбърчиха учудено. — Какво е това? Да не сте подранили с коледните песни?

— Аз не пея коледни песни — заяви Саймън. — Аз съм евреин. Знам само песента за дрейдъла[3].

— Той добре ли е? — обърна се Ейлийн към Клеъри; звучеше разтревожено. — Вампирите полудяват ли?

— Не е луд — каза Хелън. — Пиян е. Трябва да е погълнал кръвта на някой, който е пил алкохол. От него вампирите могат да… ами да изпитат подобен ефект.

— Мразя Рафаел — измърмори Клеъри.

— Изабел! — провикна се Саймън. — Престани да ме замеряш с дрехи! Само защото ти си ловец на сенки, а аз вампир, не означава, че нещата между нас не могат да се получат. Нашата любов е забранена, като любовта между акула и… и ловец на акули. Но точно това я прави специална.

— Така ли? — сопна се Изабел. — И кой от нас е акулата, Саймън? Кой от нас е акулата?

Входната врата зейна. Беше Робърт Лайтууд и изобщо не изглеждаше доволен. Отиде до портичката, отвори я с ритник и се приближи до Саймън с широка крачка.

— Какво става тук? — попита той и погледна към Клеъри. — Защо крещите пред къщата ми?

— Не се чувства добре — обясни Клеъри и улови Саймън за китката. — Тръгваме си.

— Не — заяви Саймън. — Не, аз… аз трябва да говоря с него. С инквизитора.

Робърт извади едно разпятие от якето си и Клеъри зяпна, когато го видя да го вдига между себе си и Саймън.

— Разговарям единствено с представителя на Децата на нощта или с водача на нюйоркския клан — каза той. — Не и с всеки вампир, който потропа на вратата ми, дори да е приятел на моите деца. Освен това нямаш право да бъдеш в Аликанте без разрешение…

Саймън се пресегна и издърпа разпятието от ръката му.

— Не улучихте религията.

Хелън подсвирна тихичко.

— Освен това ме изпраща представителят на Децата на нощта. Рафаел Сантяго ме доведе тук, за да говоря с…

— Саймън! — Изабел изхвърча от къщата и застана между Саймън и баща си. — Какво правиш?

Тя изгледа свирепо Клеъри, която отново улови Саймън за китката.

— Наистина трябва да си вървим — промърмори тя.

Робърт премести поглед от Саймън към Изабел и изражението му се промени.

— Да не би между вас двамата да има нещо? Затова ли са всички тези викове?

Клеъри погледна учудено Изабел. Спомни си как Саймън я утешаваше, когато Макс умря. Колко близки бяха станали Саймън и Изи през последните няколко месеца. А баща й нямаше представа.

— Той ми е приятел. Приятел е на всички ни. — Изабел скръсти ръце на гърдите си. Клеъри не беше сигурна дали е по-сърдита на баща си, или на Саймън. — И аз ще гарантирам за него, ако това значи, че ще може да остане в Аликанте. — Тя впи гневен поглед в Саймън. — Само че сега той ще отиде у Клеъри. Нали така, Саймън?

— Имам чувството, че главата ми е кръгла — печално каза Саймън. — Толкова кръгла.

Робърт отпусна ръка.

— Какво?

— Пи кръв, в която имаше нещо — обясни Клеъри. — Вината не е негова.

Тъмносините очи на Робърт се върнаха на Саймън.

— Ще говорим утре на заседанието, ако си изтрезнял. Ако Рафаел Сантяго иска да ми кажеш нещо, можеш да го направиш пред Клейва.

— Не… — започна Саймън, но Клеъри го прекъсна:

— Отлично. Ще го доведа на заседанието утре. Саймън, трябва да се приберем, преди да се е стъмнило, знаеш го.

Саймън изглеждаше леко замаян.

— Така ли?

— Утре, на заседанието — кратко каза Робърт, след което се обърна и се върна в къщата.

Изабел се поколеба за миг. Носеше широка тъмна риза и дънки; бледите й стъпала бяха боси върху тясната каменна пътека и тя трепереше.

— Откъде е взел дрогирана кръв? — попита тя, махвайки с ръка към Саймън.

— Рафаел — обясни Клеъри.

Изабел извъртя очи.

— До утре ще се оправи. Сложи го да си легне. — Тя махна на Хелън и Ейлийн, които се бяха облегнали от двете страни на портичката с неприкрито любопитство. — Ще се видим на заседанието.

— Изабел — започна Саймън и размаха ръце, но преди да успее да направи още някоя глупост, Клеъри го сграбчи за гърба на якето и го повлече към улицата.

Тъй като Саймън непрекъснато хлътваше ту в една, ту в друга уличка, а веднъж дори настоя да проникнат с взлом в един магазин за захарни изделия, докато стигнат до къщата на Аматис, вече се беше стъмнило. Клеъри се огледа наоколо за следа от пазача, който майка й бе казала, че ще постави, но не видя никого. Той или беше скрит изключително добре, или, както бе по-вероятно, вече бе отишъл да докладва на родителите й за закъснението на дъщеря им.

Клеъри изкачи мрачно стъпалата на къщата, отключи и издърпа Саймън вътре. Някъде около площад „Кладенеца“ той беше престанал да се съпротивлява и бе започнал да се прозява, а сега очите му се затваряха.

— Мразя Рафаел — каза той.

— И аз си мислех същото — отвърна Клеъри, докато го завърташе. — Хайде, да те сложим да си легнеш.

Издърпа го до дивана и Саймън рухна върху възглавниците. Слаба лунна светлина се процеждаше през дантелените завеси, които закриваха големите прозорци, гледащи към улицата. Очите на Саймън, докато се мъчеше да ги държи отворени, бяха с цвета на опушен кварц.

— Заспивай — каза Клеъри. — Мама и Люк сигурно всеки момент ще се върнат.

Тя се обърна, за да го остави, но Саймън я улови за ръкава.

— Клеъри, внимавай.

Тя се освободи внимателно и пое нагоре по стълбите, изваждайки руническия камък, за да си освети пътя. Прозорците в коридора на втория етаж бяха отворени и през тях повяваше хладен ветрец, който носеше мирис на градски камъни и канали, и си играеше с косата й. Клеъри стигна до стаята си, отвори вратата… и се вкамени.

Магическата светлина туптеше в ръката й и хвърляше ярки ивици светлина в стаята. На леглото й седеше някой. Някой висок, с бяло-руса коса, меч в скута и сребърна гривна, която гореше като огън на магическата светлина.

„Ако не мога да склоня Небето, ще вдигна Ада.“

— Здравей, сестричке моя — каза Себастиан.

[1] Даниил, 5:25; Даниил, 5:27. Според Стария завет, загадъчни думи, изписани от невидима ръка на стената по време на пир и предвещаващи падането на вавилонското царство. — Б.пр. ↑

[2] Алюзия за приказката „Рапунцел“ на Братя Грим. — Б.пр. ↑

[3] Четиристранен дървен пумпал, с който по традиция децата си играят на еврейския празник Ханука. — Б.пр. ↑

10

ТЕЗ БУРНИ ЧУВСТВА

Собственото й дрезгаво дишане отекваше силно в ушите й. Спомни си първия път, когато Люк я заведе да плува и как бе потънала толкова дълбоко в синьо-зелената вода, че светът наоколо бе изчезнал и бе останал единствено звукът от ударите на сърцето й, кънтящ и изопачен. Беше се запитала дали не бе напуснала света, дали щеше да се изгуби завинаги и тогава Люк бе посегнал и я бе издърпал на повърхността, под лъчите на слънцето, плюеща вода и дезориентирана.

В този миг Клеъри се чувстваше по съвсем същия начин, сякаш беше пропаднала в друг свят, разкривен и задушаващ, и нереален. Стаята си бе като преди — същите остарели мебели, дървени стени и пъстроцветна черга, избеляла и мътна на лунната светлина, ала сега Себастиан се бе появил в нея, като екзотично отровно цвете, поникнало насред леха от познати бурени.

Като на забавен каданс, Клеъри се обърна, за да побегне през отворената врата… само за да види как тя се затръшва пред лицето й. Някаква невидима сила я сграбчи, завъртя я и я блъсна в стената. Главата й се удари в дървото и тя примига, за да прогони сълзите на болка; опита се да раздвижи крака, но не успя. Беше притисната до стената, парализирана от кръста надолу.

— Моите извинения за приковаващата магия — каза Себастиан с лековат насмешлив тон. Облягаше се на възглавниците, извил гръб като котка, така че ръцете му докосваха таблата на леглото. Тениската му се беше вдигнала, оголвайки плоския му блед корем, белязан с руни. В позата му несъмнено имаше нещо, което би трябвало да бъде съблазнително; нещо, от което Клеъри усети, че й се повдига. — Отне ми известно време да подготвя всичко, но знаеш как е — не бива да рискуваме.

— Себастиан. — За нейно изумление, гласът не й изневери. Струваше й се, че усеща всеки сантиметър от тялото си. Чувстваше се оголена и уязвима, сякаш стоеше без бойно облекло и нищо, с което да се предпази, насред хвърчащи парчета стъкло. — Защо си тук?

Острото му лице беше замислено, изпитателно. Змия, заспала на слънце, която току-що се бе събудила и все още не беше опасна.

— Защото ми липсваше, сестричке. А аз липсвах ли ти?

Клеъри искаше да изпищи, ала Себастиан щеше да изпрати кама в гърлото й, преди да е успяла да издаде и звук. Опита се да успокои думкането на сърцето си — преди беше успяла да оцелее. Можеше да го направи отново.

— Последния път, когато те видях, беше опрял арбалет в гърба ми — каза тя. — Така че отговорът е „не“.

Себастиан описа ленива фигура във въздуха.

— Лъжеш.

— Ти също — отвърна Клеъри. — Не си тук, защото ти липсвам; тук си, защото искаш нещо. — Какво е то?

В миг Себастиан се изправи — изящно движение, препалено бързо, за да може Клеъри да го проследи с поглед. Кичур бяло-руса коса падаше в очите му и Клеъри си спомни как стои до него на брега на Сена и гледа как лъчите на слънцето си играят с косата му, фина и бледа като пухчета на глухарче. Как се чуди дали и Валънтайн е изглеждал така, когато е бил млад.

— Може би искам да сключим примирие — каза той.

— Клейвът няма да иска да сключи примирие с теб.

— Нима? След случилото се миналата нощ? — Себастиан направи крачка към нея. Мисълта, че не е в състояние да избяга, отново я връхлетя и Клеъри трябваше да преглътне надигналия се в гърдите й писък. — Ние сме от два различни лагера. Имаме враждуващи армии. Не трябва ли да постъпим точно така? Да сключим примирие или да се бием, докато някой не понесе достатъчно жертви и не се предаде? А може би не се интересувам от примирие с тях. Може би ме интересува единствено примирие с теб.

— Защо? Ти не прощаваш. Познавам те. Онова, което сторих… няма да ми го простиш.

Ново мълниеносно движение и ето че той се притискаше в нея; пръстите му се обвиха около китката й и я приковаха над главата й.

— Кое от всичко? Това, че унищожи къщата ми… къщата на баща ни? Това, че ме излъга и предаде? Това, че разкъса връзката ми с Джейс? — Клеъри виждаше искрицата ярост дълбоко в очите му, усещаше биенето на сърцето му.

Копнееше да го изрита, ала краката й отказваха да помръднат. Гласът й, когато проговори, трепереше.

— Всичко.

Себастиан бе толкова близо, че тя почувства, когато напрежението напусна тялото му. То беше жилаво и кораво, слабо като тялото на хрътка и острите му ръбове се забиваха в нея.

— Мисля, че може би ми направи услуга. Може би дори си възнамерявала да ми направиш услуга. — Клеъри виждаше отражението си в смущаващите му очи, чиито ириси бяха толкова тъмни, че почти се сливаха със зениците. — Твърде много разчитах на наследството и закрилата на баща ми. На Джейс. Трябваше да се уповавам единствено на себе си. Понякога трябва да загубиш всичко, за да го спечелиш наново, и тогава сладостта на това, да си го възвърнеш, е още по-голяма, заради болката от загубата. Сам обединих Помрачените. Сам сключих съюзничества. Сам сложих ръка върху Институтите в Буенос Айрес, Банкок, Лос Анджелис…

— Сам убиваше и съсипваше семейства — каза Клеъри. — Пред тази къща беше разположен страж, който да ме пази. Какво стори с него?

— Напомних му, че трябва по-добре да си върши работата. Да брани сестра ми. — Той вдигна ръката, с която не притискаше китката й в стената, и докосна една от къдриците й, потърквайки я между пръстите си. — Червена — каза почти сънливо, — като залез и кръв, и огън. Като връхчето на падаща звезда, когато докосне атмосферата. Ние сме Моргенстърн — добави и сега в гласа му се прокрадна тъмна болка. — Ярки утринни звезди. Деца на Луцифер, най-красивият от Божиите ангели. Ставаме толкова по-прекрасни, когато паднем. — Той замълча за миг. — Погледни ме, Клеъри. Погледни ме.

Тя се подчини неохотно. Черните му очи бяха приковани в нейните с остър глад; контрастираха с бялата му като сол коса, с бледата кожа, с розовината, обагрила едва-едва скулите му. Художничката у Клеъри знаеше, че е красив, така както беше красива една пантера или бутилка, съдържаща искряща отрова, или пък полираните скелети на мъртвите. Веднъж Люк й беше казал, че нейният талант е да вижда красотата и ужаса на обикновените неща. И макар Себастиан изобщо да не беше обикновен, у него тя виждаше и двете.

— Луцифер Утринната звезда бил най-красивият ангел в Рая. Най-гордото творение на Бог. И ето че настъпил денят, в който Луцифер отказал да се преклони пред човешкия род. Пред хората. Защото знаел, че са по-нисши. И заради това бил низвергнат в Ада заедно с ангелите, които минали на негова страна: Белиал и Азазел, и Асмодей, и Левиатан. И Лилит. Моята майка.

— Тя не ти е майка.

— Права си. Тя е повече от моя майка. Ако беше просто моя майка, щях да съм магьосник. Ала аз бях захранен с кръвта й, преди да се родя. Аз съм нещо различно от магьосник; нещо по-добро. Защото някога тя е била ангел.

— Какво се опитваш да ми кажеш? Че демоните са ангели, които не ги бива особено да вземат добри решения за живота си?

Великите демони не са много различни от ангелите — отвърна той. — Аз и ти — ние не сме толкова различни. И преди съм ти го казвал.

— Не съм забравила. „Ти криеш тъмно сърце, дъще на Валънтайн.“

— А нима не е така? — Ръката му се плъзна по къдриците й, надолу по рамото и спря точно над сърцето й. Клеъри усещаше как пулсът й се блъска във вените; искаше да го оттласне от себе си, но успя да задържи дясната ръка до тялото си. Пръстите й докосваха ръба на якето й, а под него се криеше Хеосфорос. Дори и да не бе в състояние да го убие, може би с помощта на оръжието би успяла да го обезвреди достатъчно дълго, за да пристигне помощ. Може би дори биха успели да го пленят. — Майка ни ми измени — продължи той. — Отрече се от мен и ме възненавидя. Аз бях дете, а тя ме мразеше. Също като баща ни.

— Валънтайн те отгледа…

— Ала цялата му любов беше за Джейс. Проблемният, непокорният, съкрушеният. Аз правех всичко, което баща ни поискаше от мен, и той ме мразеше заради това. Мразеше и теб. — Очите му горяха, сребро в чернотата. — Истинска ирония, нали, Клариса? С теб сме негови кръвни деца, а той ни ненавиждаше. Теб — защото му отне майка ни. Мен — защото бях точно това, което той ме създаде да бъда.

В ума на Клеъри изплува образът на Джейс, окървавен и ранен, стиснал меча на Моргенстърн в ръката си, да стои на брега на езерото Лин и да крещи на Моргенстърн: „Защо си го направил? Не ти е бил нужен син, ти вече си имал син!“

А после и Валънтайн, който му отвръщаше с дрезгав глас: „Не ми трябваше син, а воин. Надявах се Джонатан да стане този воин, но у него имаше твърде много от демоничната природа. Той беше твърде жесток, твърде импулсивен, без никакъв финес. Още докато беше пеленаче, започнах да се боя, че няма да му стигне търпението или съчувствието, за да ме последва, да оглави Клейва след смъртта ми. И реших да опитам с теб. С теб обаче имах обратния проблем. Ти беше твърде нежен. Твърде състрадателен. Разбери ме, сине, аз те обичах заради тези ти качества“.

Чу как Себастиан си пое дъх, рязък звук в тишината.

— Знаеш, че казвам истината — рече той. — Ала не знам защо има значение. Защото с теб сме еднакви! — Гласът му се изви и когато Клеъри потръпна, пръстите й се доближиха с още няколко милиметра до дръжката на Хеосфорос. — Ти си моя — продължи Себастиан, овладявайки гласа си с видимо усилие. — Винаги си била моя. Когато се роди, беше моя, моята сестра, макар да не ме познаваше. Има връзки, които нищо не може да заличи. И точно затова ти давам втори шанс.

— Втори шанс за какво? — Ръката й се спусна още един сантиметър надолу.

— Аз ще победя. И ти го знаеш. Беше в Бурен и при Цитаделата. С очите си видя силата на Помрачените. Знаеш на какво е способен Пъкленият бокал. Ако обърнеш гръб на Аликанте и дойдеш с мен, ако ми се вречеш във вярност, ще ти дам онова, което не съм давал на никой друг. Никога. Защото го запазих за теб.

Клеъри облегна глава на стената. Стомахът й се беше свил; пръстите й докосваха едва-едва дръжката на меча. Очите на Себастиан бяха приковани в нейните.

— И какво е то?

И тогава той се усмихна, изпускайки дъха си, сякаш въпросът й му бе донесъл облекчение. За миг сякаш засия от собственото си убеждение; да го гледа човек, бе, като да гледа град, обгърнат в пламъци.

— Милост — отвърна Себастиан.

Вечерята беше учудващо изискана. Магнус се бе хранил заедно с елфи само няколко пъти през живота си и декорът винаги имаше натуралистичен уклон — маси от дънери на дървета, прибори, изработени от изкусно оформени клонки, блюда с ядки и горски плодове. Всеки път си бе тръгвал с чувството, че преживяването определено би му харесало повече, ако беше катерица.

Тук, в Идрис обаче, в къщата, осигурена за феите, масата беше застлана с бяла ленена покривка. Люк, Джослин, Рафаел, Мелиорн и Магнус се хранеха от съдове, изработени от лакиран махагон; гарафите бяха кристални, а приборите, от уважение както към Люк, така и към присъстващите елфи, не бяха от сребро или желязо, а от изящни фиданки. Елфически рицари стояха на пост пред изходите на стаята, безмълвни и неподвижни, стиснали дълги бели копия, чието мътно сияние хвърляше мека светлина в помещението.

Храната също не беше лоша. Магнус набоде на вилицата си късче от съвсем приличния петел с винен сос и задъвка замислено. Вярно, че нямаше кой знае какъв апетит. Беше нервен — състояние, което ненавиждаше. Някъде там, отвъд тези стени и тази задължителна официална вечеря, беше Алек. Вече не ги разделяше географско разстояние. Разбира се, в Ню Йорк също се бяха намирали далеч един от друг, ала онова, което ги делеше там, не бяха мили, а животът на Магнус и случилото се в него.

Странно, помисли си той. Винаги бе смятал, че е храбър. Изискваше се смелост, за да бъдеш безсмъртен и да не затвориш сърцето и ума си за всякакви нови преживявания и нови хора. Защото всичко ново, почти неизменно се оказваше преходно. А онова, което беше преходно, разбиваше сърцето ти.

— Магнус? — каза Люк и размаха една дървена вилица току под носа му. — Слушаш ли изобщо?

— Какво? Да, разбира се, че слушам. — Магнус отпи глътка вино. — Съгласен съм. Напълно.

— Нима? — сухо попита Джослин. — Съгласен си, че долноземците трябва да се отдръпнат от проблема със Себастиан и неговата тъмна армия и да го оставят на ловците на сенки, тъй като то засяга ловците на сенки?

— Казах ти, че не внимава — подметна Рафаел, на когото бяха поднесли фондю от кръв, което очевидно страшно му харесваше.

— Е, то наистина засяга ловците на сенки… — започна Магнус, но после въздъхна и остави чашата си на масата. Виното беше доста силно и той усети, че главата му започва да се замайва. — Е, добре де, не слушах. И не, разбира се, че не смятам…

— Послушно пале на нефилимите — сопна се Мелиорн и присви зелените си очи. Отношенията между феи и магьосници открай време бяха сложни. Никой от тях не харесваше особено ловците на сенки, така че имаха общ враг, ала елфите презираха магьосниците заради готовността им да правят магии за пари. В същото време магьосниците се надсмиваха над елфите заради неспособността им да лъжат, тесногръдите им обичаи и склонността да дразнят мунданите по най-дребнави начини, като им крадат кравите и карат млякото им да се вкисне. — Има ли някаква причина, поради която искаш да запазиш дружбата си с ловците на сенки, освен тази, че един от тях е твой любим?

Люк се закашля във виното си и Джослин го потупа по гърба. Рафаел изглеждаше развеселен.

— Ела в настоящето, Мелиорн — беше отговорът на Магнус. — Вече никой не казва „любим“.

— Освен това те скъсаха — добави Люк и потърка очи с опакото на дланта си, въздъхвайки. — А и наистина ли трябва да се занимаваме с клюки точно сега? Не виждам как личните отношения на когото и да било имат нещо общо с всичко това.

— Именно личните отношения са в основата на всичко това — каза Рафаел, топвайки нещо неприятно на вид във фондюто си. — Защо вие, ловците на сенки, имате този проблем? Защото Джонатан Моргенстърн се е зарекъл да ви отмъсти. Защо се е зарекъл да ви отмъсти? Защото мрази баща си и майка си. Не се засягай — добави той, кимвайки към Джослин, — но всички знаем, че е така.

— Не съм се засегнала — увери го Джослин, макар и с леден тон. — Ако не бяхме аз и Валънтайн, Себастиан нямаше да съществува, в никой смисъл на думата. Поемам пълна отговорност за това.

Люк придоби буреносен вид.

— Валънтайн бе този, който го превърна в чудовище — заяви той. — И да, Валънтайн беше ловец на сенки. Ала не е, като да има подкрепата и благоразположението на Съвета — нито той, нито синът му. Те са във война с него и искат помощта ни. Всички раси — ликантропи, вампири, магьосници и да, дори феите — могат да вършат и добро, и зло. Част от целта на Съглашението е да заяви, че всички от нас, които правят добро, или се надяват да правят добро, са обединени срещу онези, които са избрали страната на злото. Независимо от кръвта във вените им.

Магнус посочи Люк с вилицата си.

— Това беше прекрасна реч. — Изведнъж млъкна. Определено заваляше думите. Как така се беше напил от толкова малко вино? Обикновено беше много по-внимателен. Той се намръщи. — Какво е това вино?

Мелиорн се облегна в стола и скръсти ръце върху гърдите си. В очите му, когато отговори, играеха пламъчета:

— Не ти ли харесва реколтата, магьоснико?

Джослин бавно остави чашата си на масата.

— Когато феите отговарят на въпроса с въпрос, това никога не е добър знак — заяви тя.

— Джослин… — Люк посегна, за да сложи ръка върху нейната.

И не улучи.

Той се взря объркано в ръката си за миг, преди да я отпусне бавно върху масата.

— Какво — каза, произнасяйки внимателно всяка дума, — си сторил, Мелиорн?

Смехът на елфическия рицар отекна мелодично, ала някак неясно в ушите на Магнус. Той посегна да остави чашата си, но си даде сметка, че вече я е изпуснал. Виното се беше разляло като кръв по масата. Вдигна очи и погледна към Рафаел, ала той се беше проснал по очи върху масата, напълно неподвижен. Магнус се опита да изрече името му, ала от вцепенените му устни не излезе никакъв звук.

Макар и с усилие, той успя да се изправи на крака. Стаята се люлееше около него. Видя как Люк се отпусна в стола си; Джослин стана, само за да рухне на пода; стилито се изтърколи от ръката й. Магнус се спусна към вратата, посегна да я отвори…

От другата й страна стояха Помрачени, облечени в червено от глава до пети. Лицата им бяха безизразни, ръцете и гърлата им — изрисувани с руни, каквито Магнус не беше виждал никога. Това не бяха руните на Ангела. Те говореха за дисхармония, за демонски царства и мрачни, скверни сили.

Магнус се извърна от тях… и краката му се подкосиха. Той се свлече на колене. Нещо бяло се надигна пред него — Мелиорн, в снежнобелите си доспехи, приклекнал на едно коляно, за да го погледне в лицето.

— Демонски сине, наистина ли вярваш, че някога бихме се съюзили с такива като теб?

Магнус с мъка си пое дъх. Светът започваше да потъмнява по ръбовете — като фотография, която, обхваната от пламъци, се набръчкваше по краищата.

— Феите не могат да лъжат — каза той.

— Дете. — В гласа на Мелиорн имаше почти състрадателни нотки. — Да не знаеш, след всичкото това време, че измамата може да се крие пред очите на всички. О, ала ти си невинен все пак.

Магнус се опита да възрази, че е всичко друго, но не и невинен, ала думите не идваха. Мракът обаче дойде и го повлече в дълбините си.

Сърцето на Клеъри се сви в гърдите й. Отново се опита да раздвижи крака, да изрита, ала те бяха като залепени за пода.

— Да не мислиш, че не знам какво имаш предвид под милост? — прошепна тя. — Ще ме накараш да пия от Пъкления бокал. Ще ме превърнеш в една твоите Помрачени, като Аматис…

— Не. — В гласа на Себастиан имаше странна настойчивост. — Няма да те променя, ако не искаш. Ще ти простя, на теб и на Джейс. Ще можете да бъдете заедно.

— Заедно с теб. — Клеъри остави в тона й да се промъкне едва забележима иронична нотка, ала Себастиан като че ли не я забеляза.

— Заедно с мен. Ако ми се вречеш във вярност, ако ми го обещаеш в името на Ангела, ще ти повярвам. Когато всичко друго се промени, ще запазя единствено теб.

Клеъри премести ръката си още съвсем мъничко и ето че пръстите й вече бяха около дръжката на Хеосфорос. Всичко, което трябваше да стори, бе да ги свие в юмрук…

— И ако не го направя?

Изражението му стана сурово.

— Ако ми откажеш сега, ще превърна всички, които обичаш, в Помрачени, а теб ще оставя последна, за да видиш как се променят, докато все още си в състояние да изпитваш болка от това.

Клеъри преглътна с усилие; гърлото й беше пресъхнало.

— Това ли е милостта ти?

— Милостта зависи от твоето съгласие.

— Не съм съгласна.

Ресниците му се снижиха, разпръсвайки светлината; усмивката му вещаеше ужасяващи неща.

— Каква ще промени това, Клариса? Така или иначе, ще се биеш на моя страна. Или ще запазиш свободата си и ще застанеш до мен, или ще я загубиш и ще застанеш до мен. Защо да не бъдеш с мен?

— Ангелът — рече Клеъри. — Как се казваше?

Сепнат, Себастиан се поколеба за миг, преди да отговори. — Ангелът?

— Онзи, чиито крила отряза и изпрати на Института — отвърна тя. — Онзи, когото уби.

— Не разбирам. Какво значение има?

— Не — бавно каза Клеъри. — Не разбираш. Нещата, които си извършил, са прекалено ужасни, за да бъдат простени някога, а ти дори не знаеш, че са ужасни. И именно заради това отговорът ми е „не“. Никога. Никога няма да ти простя. Никога няма да те обичам. Никога.

Клеъри видя как всяка нейна дума го зашлевява като шамар. Когато той си пое дъх, за да отговори, тя замахна с Хеосфорос право към сърцето му.

Ала Себастиан беше по-бърз и това, че краката й бяха приковани на място с помощта на магия, скъсяваше обсега й. Той се дръпна рязко; Клеъри се протегна, мъчейки се да го придърпа към себе си, но той с лекота отскубна ръката си. Нещо издрънча и Клеъри смътно си даде сметка, че сребърната му гривна е паднала. Тя отново замахна към него с меча си; Себастиан се дръпна и Хеосфорос остави чист разрез върху предницата на ризата му. Клеъри го видя как изкриви устни от болка и гняв. Сграбчи я за ръката и я вдигна, блъсвайки я във вратата с такава сила, че вълна на вцепенение се разля чак до рамото й. Пръстите й охлабиха хватката си около Хеосфорос и той тупна на пода.

Себастиан наведе очи към падналото оръжие, а после отново ги вдигна към нея, дишайки тежко. Кръв беше обагрила ризата му там, където Клеъри я беше срязала, ала раната не беше достатъчна, за да го забави. Прониза я разочарование, по-остро от болката в китката й. Тялото му я притисна към вратата; тя усещаше напрежението във всеки негов сантиметър. Гласът му режеше като нож:

— Това е Хеосфорос, Носителят на зората. Откъде си го взела?

— От един магазин за оръжия — задъхано отговори Клеъри; чувствителността започваше да се завръща в рамото й и болката беше неописуема. — Жената, която държи магазина, ми го даде. Каза, че никой друг никога не би… не би поискал оръжие на Моргенстърн. Нашата кръв е омърсена.

— Ала е нашата кръв — рязко отговори Себастиан. — А ти си взела меча. Поискала си го. — Клеъри усещаше горещината, която се излъчваше от тялото му — тя сякаш сияеше около него, като пламъка на умираща звезда. Себастиан наведе глава, така че устните му докосваха шията й; думите му, когато заговори до кожата й, бяха с ритъма на нейния пулс. — Лъжеш, когато казваш, че никога няма да ме обичаш. Че сме различни. Лъжеш, точно както правя аз…

— Престани! Свали ръцете си от мен.

— Ала ти си моя — каза Себастиан. — Искам да… нуждая се да…

Той си пое накъсано дъх; зениците му бяха неимоверно разширени. Сегашното му държание плашеше Клеъри повече от всичко, което бе правил някога. Себастиан, който се владее, беше страшен. Себастиан, излязъл извън контрол, беше нещо прекалено ужасяващо дори да си го представи.

— Пусни я — долетя ясен, суров глас от другия край на стаята. — Пусни я и престани да я докосваш или ще те превърна в пепел.

Джейс.

Клеъри го видя иззад рамото на Себастиан, застанал там, където само преди миг нямаше никого. Беше пред прозореца и пердетата се развяваха зад него, полюшвани от вятъра, идващ откъм канала; очите му бяха твърди като ахати. Беше в бойно облекло, а в ръката си държеше меч; синините все още не бяха избледнели напълно върху лицето му, което гледаше Себастиан с изражение на абсолютна ненавист.

Клеъри почувства как цялото тяло на Себастиан се напрегна до нейното; миг по-късно той се отдръпна от нея и настъпи меча й, като в същото време ръката му се спусна към колана. Усмивката му беше остра като бръснач, ала очите му бяха нащрек.

— Хайде, опитай — каза той. — При Цитаделата извади късмет. Не очаквах да гориш така, когато те пронизах. Грешката беше моя. Но няма да я повторя.

Погледът на Джейс се стрелна към Клеъри за миг и тя кимна на въпроса в него — да, добре беше.

— Значи, го признаваш. — Джейс дойде малко по-близо до тях. Ботушите му стъпваха меко по дървения под. — Небесният огън те изненада. Хвана те неподготвен. Ето защо побягна. Изгуби битката при Цитаделата, а ти не обичаш да губиш.

Острата като нож усмивка на Себастиан стана малко по-ярка, малко по-чуплива.

— Не получих онова, за което дойдох. Ала научих доста.

— Не събори стените на Цитаделата — каза Джейс. — Не проникна в оръжейната. Не превърна Сестрите.

— Не отидох в Цитаделата за оръжия и доспехи — насмешливо отвърна Себастиан. — Тях мога да си набавя много лесно. Дойдох за вас. За вас двамата.

Клеъри погледна косо към Джейс. Той стоеше неподвижен, с безизразно, каменно лице.

— Нямаше откъде да знаеш, че ще бъдем там — каза Клеъри. — Лъжеш.

— Не лъжа. — Себастиан буквално грееше, като запалена факла. — Аз те виждам, сестричке. Виждам всичко, което се случа в Аликанте. Денем и нощем, в мрак и в светлина. Виждам те.

— Престани — отсече Джейс. — Не е вярно.

— Нима? Откъде тогава знаех, че Клеъри ще бъде тук. Сама, тази вечер.

Джейс продължи да се приближава, дебнешком, като котка, тръгнала на лов.

— Защо не знаеше, че и аз ще бъда тук?

Себастиан направи физиономия.

— Трудно е да наблюдаваш двама души едновременно. Толкова много неща са ми на главата…

— И ако искаш Клеъри, защо просто не я отведеш със себе си? — продължи Джейс. — Защо ти е да губиш толкова време в приказки? — Гласът му тегнеше от презрение. — Защото искаш тя да поиска да дойде с теб. Никой в живота ти не е правил нищо друго, освен да те ненавижда. Майка ти. Баща ти. А сега и сестра ти. Клеъри не се е родила с омраза в сърцето. Ти я накара да те намрази. Ала не това си искал. Забравяш, че бяхме свързани, аз и ти. Че съм виждал сънищата ти. В главата ти има свят от пламъци, който ти гледаш отвисоко от една тронна зала, а в нея има два трона. Е, за кого е вторият трон? Кой седи до теб в сънищата ти?

Себастиан се изсмя накъсано; по бузите му имаше червени петна, сякаш беше трескав.

— Правиш грешка — каза той, — като ми говориш по този начин, ангелско момче.

— Дори и в сънищата си не си сам — продължи Джейс с онзи глас, в който Клеъри се беше влюбила; гласът на момче, което й разказва историята за едно дете, един сокол и уроците, които бе научило. — Ала къде би могъл да откриеш някой, който да те разбере? Ти не разбираш обичта; баща ни те е научил прекалено добре. Разбираш обаче кръвната връзка. С Клеъри имате една и съща кръв. Ако тя е до теб, докато гледате как светът гори, това би било всичкото одобрение, от което се нуждаеш.

— Никога не съм търсил одобрение — процеди Себастиан през стиснати зъби. — Твоето, нейното, ничие.

— Нима? — Джейс се усмихна, когато гласът на Себастиан се извиси. — Тогава защо толкова пъти ни даваше втори шанс? — Беше спрял да се приближава дебнешком и сега стоеше срещу тях; бледозлатистите му очи грееха в мъждивата светлина. — Сам го каза. Прониза ме — в рамото. Можеше да забиеш меча си в сърцето ми. Ала нещо те спря. Защо го направи? Заради мен? Или защото една мъничка част от мозъка ти знае, че Клеъри никога няма да ти прости, ако сложиш край на живота ми?

— Клеъри, искаш ли сама да кажеш какво мислиш по този въпрос? — рече Себастиан, без обаче и за миг да откъсва очи от оръжието в ръцете на Джейс. — Или предпочиташ той да отговори вместо теб?

Джейс погледна към Клеъри и този път Себастиан стори същото. За миг Клеъри почувства тежестта на погледите им върху себе си, черен и златен.

— Никога няма да поискам да дойда с теб, Себастиан — заяви тя. — Джейс е прав. Ако трябва да избирам между това, да прекарам живота си с теб, или да умра, предпочитам да умра.

Очите на Себастиан потъмняха.

— Ще си промениш мнението. Ще седнеш на трона до мен по собствена воля, когато настъпи краят на края. Дадох ти възможност да дойдеш доброволно. Платих с кръв и несгоди, за да те имам до себе си по твой избор. Ала ще те взема и насила, ако се налага.

— Не! — каза Клеъри в същия миг, в който на долния етаж се разнесе силен трясък. Изведнъж къщата се изпълни с гласове.

— О, небеса. — Гласът на Джейс тегнеше от сарказъм. — Да не би пък случайно да съм изпратил огнено съобщение до Клейва, когато видях тялото на стража, когото си убил и захвърлил под моста? Глупаво от твоя страна, Себастиан, да не го скриеш по-добре.

Изражението на Себастиан се напрегна, толкова мимолетно, че повечето хора дори не биха забелязали, помисли си Клеъри. Той посегна към нея, а устните му оформяха думи — заклинание, което да я освободи от каквато и да бе силата, притискаща я към стената. Тя се оттласна, блъсна го, а в следващия миг Джейс се хвърли към тях, вдигнал меча си…

Себастиан отскочи, ала не можа да се изплъзне съвсем на острието и по ръката му се стече струйка кръв. Той извика, залитна назад… и спря. Широка усмивка се разля по лицето му, докато Джейс се взираше в него с пребледняло лице.

— Небесния огън — каза Себастиан. — Все още не знаеш как да го контролираш. Понякога действа, понякога — не, а, малки братко?

Очите на Джейс лумнаха със златна светлина.

— Ще я видим тази!

И той се хвърли към Себастиан, а мечът му проряза мрака със сиянието си.

Само че Себастиан беше прекалено бърз. Той пристъпи напред и изтръгна оръжието от ръката на Джейс. Клеъри се дърпаше, но магията на Себастиан я държеше прикована на място; преди Джейс да успее да помръдне, Себастиан вдигна меча му и го заби в собствените си гърди.

Острието разкъса ризата и потъна в кожата му. Потече алена човешка кръв, тъмна като рубин. Очевидно го болеше — зъбите му се оголиха в грозна гримаса, дъхът му излизаше накъсано, ала ръката му продължаваше да се движи сигурно. Ризата му се изду на гърба и върхът на меча изскочи от другата страна сред струя от кръв.

Времето сякаш се проточи като ластик. Дръжката на меча се удари в гърдите на Себастиан, острието стърчеше от гърба му и от него се процеждаха алени капки. Джейс стоеше, потресен и вкаменен, докато Себастиан протягаше окървавени ръце, за да го притегли към себе си. Гласът на Себастиан се извиси над звука от стъпките, трополящи по стълбището:

— Усещам небесния огън във вените ти, ангелско момче; усещам как гори под кожата ти. Неподправената мощ абсолютното добро. Все още чувам виковете ти да отекват във въздуха, когато Клеъри заби оръжието в гърдите ти. Дълго ли горя? — Задъханият му глас беше натежал от отровно напрежение. — Мислиш си, че най-сетне притежаваш оръжие, което би могъл да използваш против мен, нали? И навярно ако имаше петдесет или дори сто години, за да се научиш да овладяваш огъня, наистина би могъл, ала онова, с което не разполагаш, е именно време. Огънят бушува неконтролируемо в тялото ти и е много по-вероятно да унищожи теб, отколкото ти някога да унищожиш мен.

Себастиан вдигна ръка и като я сложи на тила му, го придърпа по-близо до себе си, така че челата им почти се докосваха.

Двамата с Клеъри сме еднакви — каза той. — А ти… ти си моето огледало. Един ден тя ще избере мен пред теб, обещавам ти го. И ти ще бъдеш там, за да го видиш.

С едно светкавично движение той целуна Джейс по бузата, бързо и силно. Когато се отдръпна, там имаше кръв.

— Аве, учителю Херондейл — каза Себастиан и завъртя сребърния пръстен около пръста си… Нещо проблесна и той изчезна.

В продължение на един безмълвен миг Джейс се взираше в мястото, където стоеше Себастиан допреди малко, а после тръгна към Клеъри. Освободени внезапно от изчезването на Себастиан, краката й се подкосиха и тя падна по колене на пода. Начаса се хвърли към Хеосфорос и като обви пръсти около него, го издърпа към себе си, притискайки го така, сякаш беше дете, което се нуждае от закрила.

— Клеъри… Клеъри…

И ето че Джейс вече беше коленичил до нея и я държеше в прегръдките си; тя се отпусна в тях и опря чело в рамото му. Даде си сметка, че ризата му, а сега и нейната кожа, са мокри от кръвта на брат й, и в същия миг вратата се отвори рязко и стражите на Клейва нахлуха в стаята.

— Заповядай — каза Лейла Харяна, една от най-новите вълчици в глутницата, докато подаваше вързопче дрехи на Мая, която ги пое признателно.

— Благодаря ти… нямаш представа какво е отново да имаш чисти дрехи — каза Мая, преглеждайки купчинката: потниче, дънки, вълнено яке.

Двете с Лейла носеха горе-долу един и същи размер и дори ако дрехите не й паснеха съвсем, пак беше за предпочитане пред това, да се върне в апартамента на Джордан. Доста време беше минало, откакто Мая за последен път беше живяла в щаба на глутницата, и всичките й неща бяха в апартамента на Джордан и Саймън, ала мисълта за онова място, без никое от момчетата в него, беше прекадено потискаща. Тук поне беше заобиколена от други върколаци, от постоянния звук на гласове, от миризмата на китайска или малайзийска храна за вкъщи, от шумовете на хора, готвещи в кухнята. Бат също беше тук — не се натрапваше, но винаги беше наблизо, ако тя се нуждаеше от някого, с когото да поговори, или просто да поседи и да помълчи, докато гледат колите, минаващи по Бакстър Стрийт.

Разбира се, имаше си и минуси. Руфъс Хейстингс, огромен, покрит с белези и страховит в черните си рокерски дрехи, като че ли беше навсякъде едновременно; дразнещият му глас се чуваше в кухнята, докато той мърмореше над обяда си как Люк Гароуей не бил лидер, на когото можело да се разчита, как бъдещата му жена някога била ловец на сенки, как лоялността му била под въпрос, как се нуждаели от някого, на когото биха могли да разчитат винаги да поставя на първо място върколаците.

— Няма защо. — Лейла си играеше със златната шнола в тъмната си коса и като че ли се чувстваше неловко. — Мая, нека те посъветвам нещо… може би е по-добре да понамалиш цялото това с верността към Люк.

Мая се вцепени.

— Мислех, че всички са верни на Люк — каза тя предпазливо. — И на Бат.

— Ако Люк беше тук, може би — отвърна Лейла. — Ала почти не сме го чували, откакто отиде в Идрис. Претор Лупус не е глутницата, но Себастиан хвърли ръкавицата. Иска да изберем между ловците на сенки и това, да отидем на война заради тях и…

— Войната е неизбежна — заяви Мая с нисък, яростен глас. — Не изпитвам сляпа вярност към Люк. Аз познавам ловците на сенки. Срещала съм и Себастиан. Той ни ненавижда. Всеки опит да се помирим с него е обречен…

Лейла вдигна ръце.

— Окей, окей. Както ти казах — беше просто съвет. Надявам се дрехите да ти станат — добави тя и се отдалечи по коридора.

Мая се напъха в ризата и дънките (теснички, както предполагаше) и наметна якето на Лейла. След това взе портфейла си от масата, нахлузи ботушите си и отиде да почука на вратата на Бат.

Той й отвори гол до кръста, което Мая не беше очаквала. Освен този върху дясната буза, имаше белег и върху дясната ръка, оставен от куршум… не сребърен. Белегът приличаше на лунен кратер, бял върху тъмната му кожа. Той повдигна вежди.

— Мая?

— Виж, смятам да сложа Руфъс на мястото му — заяви тя. — Пълни главите на всички с глупости и на мен ми писна.

— Хей! — Бат вдигна ръка. — Не мисля, че идеята е добра…

— Той няма да престане, освен ако някой не му каже. Спомням си, когато с Джордан го видяхме в Претор Лупус. Претор Скот каза, че строшил крака на друг върколак без никакъв повод. Някои хора видят ли вакуум във властта, единственото, което искат, е да го попълнят. Изобщо не ги интересува дали някой няма да пострада.

Мая се завъртя на пети и пое към долния етаж. Чу как Бат изруга приглушено зад нея, преди да я настигне на стъпалата, навличайки забързано ризата си.

— Мая, наистина не…

— Ето къде си бил — каза Мая.

Беше стигнала до лобито, където Руфъс се облягаше на нещо, което някога трябва да е било полицейско бюро. Групичка от около десетина върколаци, между които и Лейла, го бяха наобиколили.

— … трябва да им покажем, че сме по-силни — тъкмо казваше той. — И че сме верни на себе си. Вълкът е в глутницата силен, тя пък е силна с вълка. — Гласът му беше точно толкова дрезгав, колкото Мая си го спомняше, сякаш нещо много отдавна беше наранило гърлото му. Дълбоките белези по лицето му изпъкваха върху бледата кожа. Виждайки Мая, той се усмихна. — Здравей. Мисля, че вече сме се срещали. Съжалявам за гаджето ти.

— Съмнявам се. Силата идва от лоялността и единството, не от това, да разединяваш хората с лъжи — сопна се Мая.

— Току-що се виждаме за втори път и ти вече ме наричаш лъжец? — Държанието на Руфъс беше нехайно, ала под повърхността се долавяше напрежение, като котка, готвеща се за нападение.

— Ако твърдиш, че трябва да останем настрани от войната на нефилимите, наистина си лъжец. Себастиан няма да спре с ловците на сенки. Унищожи ли ги, ще се заеме с нас.

— Себастиан не се интересува от долноземците.

— Та той току-що изби Претор Лупус! — извика Мая. — Интересува се единствено от разруха. Той ще убие всички ни.

— Не и ако не се съюзим с ловците на сенки!

— Това е лъжа. — Мая видя как Бат прокара ръка пред очите си, а после нещо я удари силно по рамото и я запрати назад. Хваната неподготвена, тя залитна и улови ръба на бюрото, за да запази равновесие.

— Руфъс! — изрева Бат и Мая си даде сметка, че именно Руфъс я беше ударил. Тя стисна зъби, твърдо решена да не му достави удоволствието да види болка върху лицето й.

Руфъс стоеше и се подхилкваше насред групичката върколаци, които изведнъж се бяха вцепенили. Бат направи крачка напред и сред останалите вълци пробяга шепот. Руфъс беше огромен, извисяваше се дори над Бат; раменете му бяха яки и широки като талпи.

— Руфъс — заяви Бат. — В отсъствието на Гароуей аз съм лидерът тук. Ти си наш гост, ала не си част от глутницата. Време е да си вървиш.

Руфъс присви очи насреща му.

— Да не би да ме изхвърляш? Знаейки, че нямам къде да отида?

— Сигурен съм, че все ще намериш нещо. — Бат понечи да се обърне.

— Предизвиквам те — каза Руфъс. — Бат Веласкес, предизвиквам те за водачеството на нюйоркската глутница.

— Не! — ужасено възкликна Мая, ала Бат вече беше изпъчил рамене. Очите му срещнаха тези на Руфъс; напрежението между двамата върколаци беше осезаемо като оголена жица.

— Приемам предизвикателството. Утре вечер, в „Проспект Парк“. Ще те чакам там.

И като се обърна, той излезе от участъка. След един миг на вцепенение, Мая се втурна след него.

Студеният въздух я блъсна в секундата, в която излезе на входните стъпала. Леден вятър бушуваше навън и проникваше под якето й. Тя се спусна по стълбите, а рамото още я болеше. Докато успее да го настигне, Бат почти беше завил зад ъгъла; сграбчи го за ръкава и го накара да се обърне към нея.

Даваше си сметка, че хората на улицата ги зяпат, и за миг й се прииска да имаше една от руните за магически прах на нефилимите. Бат сведе поглед към нея. Между очите му имаше гневна бръчка, а белегът изпъкваше върху бузата му.

— Полудя ли! — възкликна Мая. — Как можа да приемеш предизвикателството на Руфъс? Та той е огромен.

— Знаеш правилата, Мая — отвърна Бат. — Предизвикателството не може да бъде отхвърлено.

— Само ако е отправено от член на глутницата! Трябваше да го отклониш.

— И да изгубя цялото уважение на глутницата? Никога вече нямаше да се подчиняват на заповедите ми.

— Той ще те убие — каза Мая и се почуди дали Бат разбира какво се крие зад думите й: че току-що беше видяла Джордан да умира и не мислеше, че е в състояние да го преживее втори път.

— Не е толкова сигурно. — Той извади от джоба си нещо, което подрънкваше, и го пъхна в шепата й. След миг Мая разбра какво беше. Ключовете на Джордан. — Пикапът му е паркиран зад ъгъла — обясни Бат. — Вземи го и върви. Стой настрана от участъка, докато тази ситуация не бъде разрешена. Нямам доверие на Руфъс, когато е около теб.

— Ела с мен — примоли се Мая. — Никога не те е било грижа да бъдеш с глутницата. Можем просто да отидем някъде, докато Люк се върне и оправи всичко това…

— Мая. — Бат сложи ръка върху нейната и пръстите му се обвиха нежно около дланта й. — Да чакаме Люк да се върне, е точно каквото Руфъс иска да направим. Да си тръгнем, е равносилно на това, да изоставим глутницата. А ти знаеш какво ще избере да стори Руфъс. Или по-точно — да не стори.

— Ще остави Себастиан да избие ловците на сенки, без да си помръдне пръста, и докато Себастиан реши да се върне, за да ни помете като последните фигури върху дъска за шах, вече ще е твърде късно.

Мая погледна пръстите му, докосващи нежно кожата й.

— Знаеш ли — продължи Бат. — Спомням си, когато ми каза, че се нуждаеш от повече лично пространство. Че не можеш да имаш сериозна връзка. Аз го приех и се отдръпнах. Дори започнах да излизам с онова момиче, магьосницата, как й беше името…

— Ева — подсказа му Мая.

— Точно така. Ева. — Бат изглеждаше учуден, че не е забравила. — Само че нещата не се получиха, пък и май се отдръпнах твърде много. Може би трябваше да ти кажа какво изпитвам. Може би трябваше…

Мая вдигна очи към него, слисана и объркана, и видя как изражението му се промени; пред очите му сякаш се спуснаха капаци и скриха моментната му уязвимост.

— Няма значение. Не е честно да ти стоварвам всичко това точно сега. — Бат я пусна и се отдръпна. — Вземи пикапа — каза той и заотстъпва назад, за да се слее с тълпата, отиваща към Канал Стрийт. — Махни се от града. И се грижи за себе си, Мая. Заради мен.

Джейс остави стилито си върху облегалката на дивана и прокара пръст по иратцето, което беше нарисувал върху ръката на Клеъри. Около китката му проблясваше сребърна лента. По някое време, Клеъри не помнеше точно кога, беше вдигнал падналата гривна на Себастиан и я беше закопчал около собствената си китка. Нямаше особено желание да го попита защо.

— По-добре. Благодаря.

Дънките на Клеъри бяха навити над коленете и пред очите й синините по краката й започнаха да избледняват. Намираха се в една стая в Гард, някакво място за срещи, предположи тя. Имаше няколко маси и дълъг кожен диван, обърнат с лице към слабо горящ огън. На една от стените бяха наредени книги. Пламъците осветяваха стаята, а през прозорците се откриваше изглед към Аликанте и греещите демонски кули.

Ей. — Златните очи на Джейс обходиха изпитателно лицето й. — Добре ли си?

Да, искаше да отвърне Клеъри, ала думата заседна в гърлото й. Физически й нямаше нищо. Руните бяха излекували нараняванията й. Тя беше добре, Джейс беше добре… Саймън, приспан от кръвта, в която някой беше сипал нещо, изобщо не се беше събудил и сега спеше в друга стая в Гард.

Беше изпратено съобщение до Люк и Джослин. Вечерята, на която бяха отишли, обяснила им бе Джия, беше защитена с магически бариери, за по-голяма сигурност, но те щяха да го получат, щом си тръгнат. Клеъри копнееше отново да ги види. Светът сякаш се беше разклатил под краката й. Себастиан си беше отишъл, поне за момента, ала тя все още имаше чувството, че я разкъсват на парчета; изпълваха я горчилка и гняв, желание за отмъщение и тъга.

Стражите й бяха позволили да си опакова някои вещи, преди да си тръгнат от къщата на Джослин — чисти дрехи, бойно облекло, стилито й, скицник и оръжия. Част от нея отчаяно жадуваше да се преоблече, да се отърси от допира на Себастиан до плата, ала друга, още по-голяма част, не искаше да напуска стаята, не искаше да остава сама със спомените и мислите си.

— Добре съм.

Тя спусна крачолите на дънките си надолу и се изправи. Отиде до камината, като прекрасно усещаше, че Джейс я гледа от дивана. Протегна ръце, сякаш искаше да се сгрее, макар да не й беше студено. Всъщност всеки път, щом се сетеше за брат си, усещаше прилив на гняв да плъзва като течен огън по тялото й. Ръцете й трепереха и тя ги погледна със странно чувство за отчужденост, сякаш бяха ръцете на някой непознат.

— Себастиан се страхува от теб — каза тя. — Опита се да го омаловажи, особено накрая, но аз го усетих.

— Страхува се от небесния огън — поправи я Джейс. — Не мисля, че и той знае повече от нас на какво е способен. Едно обаче е сигурно — да ме докосва, не го наранява.

— Не. — Клеъри не се обърна да го погледне. — Защо те целуна?

Не това беше възнамерявала да каже, ала непрекъснато го виждаше пред очите си, отново и отново — кървавата ръка на Себастиан върху тила Джейс, а после онази странна, изненадваща целувка по бузата.

Чу как диванът изскърца, когато Джейс се размърда.

— Беше нещо като цитат — обясни той. — От Библията. Когато Юда целунал Исус в Гетсиманската градина. Знак за предателството му. Целунал го и му казал: „Здравей, учителю“, и именно така римляните разбрали кого да арестуват и разпънат на кръст.

— Ето защо каза „Аве, учителю Херондейл“ — разбра Клеъри най-сетне. — „Здравей, учителю.“

— Имаше предвид, че възнамерява да бъде оръдието за моето унищожение. Клеъри, аз… — Той не довърши и Клеъри се обърна да го погледне. Беше седнал на ръба на дивана и прокарваше ръка през разрешената си руса коса; очите му бяха приковани в пода. — Когато влязох в стаята и ви видях там, исках да го убия. Трябваше да го нападна незабавно, но се боях, че може да е капан. Че ако се доближа до някого от вас, той ще те убие или нарани. Той винаги успява да изкриви всичко, което правя. Умен е. По-умен от Валънтайн. А аз никога не съм…

Клеъри чакаше; единственият звук в стаята беше пращенето на влажните дърва в камината.

— Никога не съм се боял от някого по този начин — довърши той, процеждайки думите с усилие.

Клеъри знаеше колко му струва да ги изрече; колко голяма част от живота си бе прекарал, криейки умело страха и болката си, всяка следа от уязвимост. Искаше й се да отговори нещо, да му каже, че няма защо да се страхува, ала не можеше. Самата тя също се боеше и знаеше, че страхът им е напълно основателен. Никой в Идрис нямаше по-основателна причина да бъде ужасен.

— Голям риск е поел, идвайки тук — продължи Джейс. — Допусна Клейва да научи, че е в състояние да преодолява магическите бариери. Те ще се опитат да ги подсилят още повече. Може би ще успеят, може би — не, но то вероятно ще му причини неудобство. Страшно много е искал да те види. Достатъчно, за да си струва да поеме риска.

— Все още вярва, че може да ме убеди.

— Клеъри. — Джейс се изправи и се приближи към нея, протегнал ръка. — Ти…

Клеъри се отдръпна лекичко от допира му и в златните му очи лумнаха учудени пламъчета.

— Какво не е наред? — Той погледна към ръцете си; бледото сияние на огъня във вените му се виждаше ясно. — Небесният огън?

— Не е това.

— Тогава…

— Себастиан. Трябваше да ти кажа по-рано, но просто… просто не можах.

Джейс не помръдваше, просто се взираше в нея.

— Клеъри, можеш да ми кажеш всичко; знаеш, че е така.

Клеъри си пое дълбоко дъх и загледа как пламъците — златни и зелени, и сапфиреносини — се гонят в камината.

— През ноември — започна тя, — преди да отидем в Бурен, след като ти си тръгна от апартамента, Себастиан разбра, че го бях шпионирала. Строши пръстена ми, а после… после ме удари, блъсна ме върху една стъклена маса, така че тя се строши. Повали ме на земята. Тогава за малко не го убих, за малко не прерязах гърлото му с парче стъкло, но си дадох сметка, че ако го сторя, ще убия и теб, и не можах да го направя. Той беше във възторг. Разсмя се и ме натисна на пода. Дърпаше дрехите ми и рецитираше Песен на песните, разправяше как някога братята се женели за сестрите си, за да опазят чистотата на кралската си кръв, как съм му принадлежала. Сякаш бях куфар с монограм, името му — отпечатано върху мен.

Джейс изглеждаше потресен така, както Клеъри рядко го беше виждала; върху лицето му се четяха болка, страх, тревога.

— Той… той…

— Дали ме изнасили? — довърши Клеъри; думата отекна грозно, ужасно в тишината на стаята. — Не. Не го направи. Той… спря. — Гласът й утихна до шепот.

Джейс беше станал бял като платно. Отвори уста, за да й каже нещо, ала Клеъри чу само изопаченото ехо на гласа му, сякаш отново се намираше под вода. Цялата трепереше, макар че в стаята бе топло.

— Тази вечер — каза най-сетне. — Не бях в състояние да помръдна, а той ме притисна до стената и аз не можех да избягам и просто…

— Ще го убия — заяви Джейс. Част от кръвта се беше върнала в лицето му и сега то изглеждаше сивкаво. — Ще го насека на парчета. Ще му отрежа ръцете, задето те е докоснал…

— Джейс. — Изведнъж Клеъри почувства, че е невероятно изтощена. — Имаме милион причини да искаме смъртта му. Освен това — добави тя с невесел смях, — Изабел вече му отряза ръката, и то не се получи.

Джейс стисна пръсти в юмрук, прокара го по стомаха си и го притисна до слънчевия си сплит, сякаш можеше да спре собствения си дъх.

— През цялото време, докато бях свързан с него, мислех, че познавам ума му, желанията му, онова, което иска. Ала изобщо не се досетих, не знаех. А ти не ми каза.

— Не става дума за теб, Джейс…

— Знам. Знам. — Ала толкова здраво стискаше ръката си в юмрук, че тя беше побеляла и вените изпъкваха, тъмни и релефни, върху опакото на дланта му. — Знам и не те виня, че не си ми казала. Какво бих могъл да сторя? Нима и тук не бях напълно безполезен? Само допреди малко стоях едва на няколко крачки от него, във вените си имам огън, който би трябвало да е в състояние да го убие, а когато опитах, не се получи нищо. Не можах да направя нищо.

— Джейс.

— Извинявай. Просто… нали ме познаваш. На лошите новини реагирам само по два начина. Неконтролируема ярост, а после рязък завой към кипяща самоненавист.

Клеъри потъна в мълчание. Повече от всичко друго беше уморена. Толкова уморена. Да му каже какво бе направил Себастиан, бе, като да вдигне невероятна тежест, и сега единственото, което искаше, бе да затвори очи и да потъне в мрака. Толкова дълго бе разкъсвана от такъв гняв… гняв, кой то се спотайваше под повърхността на всичко. Независимо дали купуваше подаръци със Саймън, или седеше в парка, или пък беше сама вкъщи и се опитваше да рисува, гневът никога не я напускаше.

Очевидно бе, че Джейс преживява вътрешна борба; но поне не се опитваше да скрие нищо от нея и тя видя емоциите, които се сменяха в очите му — гняв, раздразнение, безпомощност, вина и накрая — тъга. Това беше една учудващо тиха тъга, а когато най-сетне проговори, гласът му също бе учудващо тих.

— Просто ми се иска — започна, без да я поглежда, приковал очи в пода — да можех да кажа точните думи, да сторя правилното нещо, да направя всичко това по-лесно за теб. Каквото и да искаш от мен, искам да го направя. Искам да бъда до теб така, както ти се нуждаеш да бъда до теб, Клеъри.

— Това е — меко каза тя.

— Джейс вдигна очи.

— Какво?

— Това, което каза току-що. Беше съвършено.

Той примига.

— Е, добре. Защото не съм сигурен, че съм способен на второ изпълнение. Коя част беше съвършена?

Клеъри усети как ъгълчетата на устните й подскочиха за миг. Имаше нещо толкова джейсовско в реакцията му, тази негова странна смесица от самонадеяност и уязвимост, от издръжливост и горчивина, и всеотдайност.

— Просто искам да знам — каза тя, — че не мислиш за мен по друг начин. Че не съм принизена в очите ти.

— Не. Не. — Джейс беше ужасен. — Ти си смела и умна, и съвършена, и аз те обичам. Просто те обичам. Винаги е било така и постъпките на някакъв умопобъркан не могат да променят това.

— Седни — рече Клеъри и Джейс приседна на скърцащия кожен диван, отметнал глава, така че да я вижда. Светлината, хвърляна от пламъците, сякаш разпалваше искри в косата му. Поемайки си дълбоко дъх, Клеъри отиде при него и седна внимателно в скута му.

— Ще ме прегърнеш ли? — помоли го тя.

Джейс обви ръце около нея, притисна я до себе си. Клеъри усещаше мускулите на ръцете му, силата в гърба му, когато нежно, много нежно дланите му я докоснаха. Те бяха създадени за битки, ала въпреки това той можеше да бъде толкова нежен с нея, с пианото си, с всички неща, които обичаше.

Клеъри се облегна на него, седнала настрани в скута му, с крака върху дивана. Положи глава на рамото му и усети учестените удари на сърцето му.

— А сега ме целуни.

Той се поколеба.

— Сигурна ли си?

Клеъри кимна.

— Да. Да. Не е, като да сме го правили кой знае колко напоследък, но всеки път, щом те целуна, всеки път, когато ме докоснеш, сякаш извоюваме малка победа. Себастиан направи онова, което направи… защото не разбира разликата между това, да обичаш и да притежаваш. Между това, да се отдадеш и да вземеш. Мислеше, че ако може да ме накара да му дам себе си, ще ме притежава, ще бъда негова, а за него това е любов, защото той не познава нищо друго. Ала когато докосвам теб, аз го правя, защото искам, и именно там е разликата. И той никога няма да има това, нито да ми го отнеме. Никога. — С тези думи Клеъри се наведе и го целуна — леко докосване на устни в устни, докато ръката й се подпираше на облегалката на дивана.

Усети как Джейс си пое дълбоко дъх, когато между тях премина мъничка искра. Бузата му помилва нейната, косите им се преплетоха, червена и златна.

Клеъри отново се намести в него. Пламъците в камината подскачаха и част от топлината им се просмука в костите й. Облягаше се на рамото, което беше белязано с бялата звезда на рода Херондейл, и мисълта й се насочи към всички, които бяха дошли преди него, всички, чиято кръв и кости, и живот, го бяха направили това, което е.

— За какво мислиш? — попита Джейс, докато прокарваше пръсти през косата й, оставяйки къдриците й да се плъзват между тях.

— Че се радвам, задето ти казах. Ами ти?

Джейс помълча малко, докато пламъците се издигаха и спускаха. После каза:

— Мислех си за думите ти, че Себастиан е самотен. Опитвах се да си спомня какво беше да живея в онази къща заедно с него. Той ме прие по много причини, така е, ала най-вече — за да има компания. Компанията на някого, който според него би могъл да го разбере, защото бе отгледан по същия начин. Опитвах се да си спомня дали някога изобщо съм го харесвал, дали ми е било приятно да прекарваме времето си заедно.

— Не мисля. Просто от това, че бях там, с теб… никога не изглеждаше така, сякаш се чувстваш комфортно, не и наистина. Беше си ти, и все пак — не беше. Трудно ми е да го обясня.

Джейс се загледа в огъня.

— Не е чак толкова трудно. Мисля, че има част от нас, отделна дори от волята и ума ни, и именно нея той не може да докосне. Онова не бях действително и изцяло аз и Себастиан го знаеше. Той иска да го харесват и дори обичат заради това, което е, наистина. Ала не смята, че трябва да се промени, за да заслужи тази обич; вместо това иска да промени целия свят, да промени човечеството, да го превърне в нещо, което да го обича. — Той поспря за миг. — Извинявай за фотьойлната психология. Буквално — понеже наистина сме във фотьойл.

Ала Клеъри се бе замислила дълбоко.

— Когато претърсих вещите му в къщата, открих едно писмо, което беше написал. Не беше довършено, но започваше с думите „Прекрасна моя“. Помня, че ми се стори странно. Защо му бе да пише любовни писма? Искам да кажа, той разбира секса донякъде, както и желанието, ала романтичната любов? Не и от това, което аз видях.

Джейс я привлече към себе си, намествайки я още по-плътно в извивката на тялото си. Клеъри не бе сигурна кой кого утешава; знаеше единствено, че сърцето му бие уверено до кожата й и че мирисът му (смесица от сапун, пот и метал) бе познат и успокояващ. Тя сякаш омекна до него; изтощението я заля като вълна и я повлече в глъбините си; клепачите й натежаха. Изминалият ден беше предълъг, нощта също, дълъг бе и денят преди тях.

— Събуди ме, ако майка ми и Люк дойдат, докато спя — каза тя.

— О, ще бъдеш събудена, и още как — сънливо отвърна Джейс. — Майка ти ще реши, че се опитвам да се възползвам от теб и ще ме подгони из стаята с ръжена.

Клеъри вдигна ръка и го погали по бузата.

— Аз ще те защитя.

Джейс не отговори. Вече беше потънал в дълбок сън; дишането му беше равномерно, ударите на сърцата им се забавиха и забиха в един ритъм. Клеъри лежеше будна, докато той спеше… съзерцаваше играещите пламъци и се мръщеше, а думите „прекрасна моя“ отекваха в ушите й като спомен от думи, чути насън.

11

НАЙ-ДОБРОТО Е ИЗГУБЕНО

— Клеъри. Джейс. Събудете се.

Клеъри вдигна глава и едва не изписка, когато остра болка премина през схванатия й врат. Беше заспала, сгушена до рамото на Джейс; той също спеше, сврян в ъгъла на дивана, подложил под главата си направеното си на топка яке. Дръжката на меча се впи неприятно в бедрото на Клеъри, когато Джейс простена и се надигна.

Консулът стоеше над тях в официални дрехи, без да се усмихва. Джейс скочи на крака.

— Консул Пенхалоу — каза с толкова достойнство в гласа, колкото беше в състояние да събере, когато дрехите му бяха изпомачкани, а светлата му коса стърчеше на всички страни.

— Почти забравихме, че двамата сте тук — каза Джия. — Заседанието на Съвета започна.

Клеъри се изправи по-бавно, мъчейки се да прогони схващането от гърба и врата си. Устата й беше пресъхнала като тебешир и цялото тяло я болеше от напрежение и умора.

— Къде е майка ми? — попита тя. — Къде е Люк?

— Ще ви изчакам в коридора — каза Джия, ала не помръдна.

Джейс пъхаше ръце в якето си.

— Ей сега идваме, консул Пенхалоу.

Нещо в гласа на консула накара Клеъри да я погледне по-внимателно. Джия беше хубава, също като дъщеря си Ейлийн, ала в момента в ъгълчетата на устата и очите й имаше остри бръчици от напрежение. Клеъри и преди бе виждала това изражение.

— Какво става? — настоя да узнае тя. — Нещо не е наред, нали? Къде е майка ми? Къде е Люк?

— Не сме сигурни — тихо отвърна Джия. — Така и не отговориха на съобщението, което им изпратихме предишната нощ.

Прекалено многото сътресения, понесени прекалено скоро едно след друго, бяха оставили Клеъри вцепенена. Тя не ахна, нито възкликна, просто усети как по вените й се разлива мраз. Грабна Хеосфорос от масата, където го беше оставила, и го втъкна в колана си. Без да каже дума, тя мина покрай консула и излезе в коридора.

Там я чакаше Саймън. Изглеждаше изтощен, прекалено блед дори за вампир. Клеъри посегна да го улови за ръката и докосна пръстена с формата на златно листо, който той носеше.

— Саймън ще дойде на заседанието — заяви тя, а погледът й сякаш предизвикваше консула да се опита да възрази.

Джия само кимна. Изглеждаше така, сякаш беше прекалено уморена, за да спори повече.

— Може да представлява Децата на нощта.

— Ама нали Рафаел щеше да го замества — възрази Саймън, разтревожен. — Не съм подготвен…

— Не успяхме да се свържем с никого от представителите на долноземците, включително и Рафаел.

Джия тръгна по коридора. Стените имаха бледия цвят и острата миризма на наскоро отсечено дърво. Това трябва да беше онази част от Гард, която беше построена наново след Войната на смъртните — предишната нощ Клеъри беше твърде уморена, за да забележи. От руните за ангелска сила, вдълбани на интервали по стените, струеше дълбока светлина и огряваше коридора, който нямаше прозорци.

— Как така не сте успели да се свържете с тях? — попита Клеъри и забърза след Джия.

Саймън и Джейс ги последваха. Коридорът зави, навлизайки все по-дълбоко в сърцето на Гард. Някъде пред тях Клеъри чуваше приглушено бучене, като гласа на океана.

— Нито Люк, нито майка ти се върнаха от срещата си в Двора на феите. — Консулът спря в едно просторно преддверие. Тук влизаше немалко естествена светлина, струяща през прозорци, чиито стъкла бяха редуваща се мозайка от обикновени и цветни стъкла. Пред тях имаше двукрила врата, украсена с Триптиха на Ангела и Реликвите на смъртните.

— Не разбирам — извиси се гласът на Клеъри. — Там ли са все още? В къщата на Мелиорн?

Джия поклати глава.

— Мястото е празно.

— Но… къде е Мелиорн? Ами Магнус?

— Все още нищо не е сигурно — отвърна Джия. — В къщата няма никого, нито пък който и да било от представителите отговаря на съобщенията ни. Патрик и в момента претърсва града с група стражи.

— В къщата имаше ли кръв? — попита Джейс. — Следи от борба, каквото и да било?

Джия поклати глава.

— Не. Храната все още си беше върху масата. Изглеждаше сякаш… сякаш просто са се изпарили.

— Има и още нещо, нали? — каза Клеъри. — По изражението ви си личи, че има още.

Вместо отговор Джия отвори вратата на заседателната зала. Шум изпълни преддверието и Клеъри разпозна подобния на океански вълни звук, който чуваше от известно време. Тя заобиколи консула и спря нерешително на прага.

Залата, в която преди няколко дни цареше такъв ред, сега беше пълна с викащи ловци на сенки. Всички бяха прави, някои — скупчени на групички, други — поотделно. Повечето от групичките спореха. Клеъри не можеше да различи думите им, ала ясно виждаше гневните им жестове. Погледът й обходи тълпата, търсейки познати лица — Люк и Джослин ги нямаше, но за сметка на това видя семейство Лайтууд; Робърт стоеше до Мерис, облечен в инквизиторските си дрехи; тук бяха и Ейлийн и Хелън, както и децата Блекторн.

А ей там, в средата на амфитеатъра, подредени в полукръг около двете катедри, стояха четирите изваяни от дърво стола за долноземците. Бяха празни, а върху дъските пред тях, надраскана с нещо, което приличаше на лепкава златна боя, имаше една-едничка дума.

Veni.

Джейс мина покрай Клеъри и влезе в залата. При вида на разкривените букви, раменете му се напрегнаха.

— Това е ангелска кръв.

В миг Клеъри отново видя библиотеката в Института, пода — изпоцапан с кръв и пера, и кухите кости на ангела.

Erchomai.

Идвам.

А сега просто — veni.

Дойдох.

Второ послание. О, Себастиан не си беше губил времето. Глупаво, помисли си Клеъри, колко глупаво от нейна страна да си въобрази, че той ще дойде единствено за нея; че случилото се не беше част от нещо по-голямо; че той не бе искал повече — повече разруха, повече ужас, повече катаклизми. Спомни си самодоволната му усмивка, когато тя спомена битката при Цитаделата. Естествено, че беше повече от обикновено нападение; беше отвличане на вниманието. Нещо, което да накара нефилимите да насочат поглед извън Аликанте, да ги подтикне да се впуснат да претърсват света за него и неговите Помрачени, да ги изпълни със страх за ранените и загиналите им близки. А в същото време той бе проникнал в сърцето на Гард и бе оплискал пода с кръв.

Недалече от подиума стояха групичка Мълчаливи братя, а качулките на одеждите им с цвят на кости, скриваха лицата им. Това напомни на Клеъри за нещо и тя се обърна към Джейс.

— Брат Закарая… така и нямах възможност да те попитам дали си научил как е, добре ли е?

Джейс се взираше в надрасканата върху подиума дума с изражение сякаш му се повдига.

— Видях го във Василиас. Добре е. Беше… различен.

— Хубаво различен?

— По човешки различен — отвърна Джейс, но преди да успее да го попита какво има предвид, Клеъри чу някой да я вика по име.

Видя как в средата на стаята една ръка се вдигна изсред тълпата, махайки й трескаво. Изабел. Двамата с Алек стояха малко встрани от родителите си. Клеъри чу, че Джия извика нещо след нея, но тя вече си проправяше път през тълпата, следвана плътно от Джейс и Саймън. Върху нея отвсякъде се сипеха любопитни погледи. Но нали всички знаеха коя е. Знаеха кои са и тримата. Дъщерята на Валънтайн, осиновеният син на Валънтайн и дневният вампир.

— Клеъри! — извика Изабел, когато Клеъри, Джейс и Саймън се измъкнаха измежду зяпащите ги нефилими и едва не паднаха върху двамата Лайтууд, които бяха успели да си освободят малко пространство насред тълпата.

Изабел хвърли подразнен поглед на Саймън, преди да прегърне Джейс и Клеъри. В мига, в който тя пусна Джейс, Алек го дръпна за ръкава и продължи да го стиска, толкова силно, че кокалчетата му побеляха. Джейс изглеждаше учуден, но не каза нищо.

— Вярно ли е? — попита Изабел Клеъри. — Че Себастиан е бил у вас снощи?

— В къщата на Аматис, да… откъде знаеш?

— Баща ни е инквизиторът, разбира се, че знаем — отвърна Алек. — Всички говореха само за слуховете, че Себастиан е бил в града, преди да отворят заседателната зала и да видим… това.

— Вярно е — добави Саймън. — Консулът ме попита за станалото, когато ме събуди… сякаш знам каквото и да било. Проспах всичко — обясни той, виждайки въпросителния поглед на Изабел.

— Консулът каза ли ви нещо за това? — поиска да узнае Алек, махвайки с ръка към зловещата сцена там долу. — Ами Себастиан?

— Не — отговори Клеъри. — Себастиан не е от онези, които споделят плановете си.

— Не би трябвало да е в състояние да се добере до представителите на долноземците. Не само че Аликанте се охранява, но и къщите на всички представители са обградени с магически бариери — каза Алек. Пулсът блъскаше като чук в гърлото му; ръката, с която продължаваше да стиска ръкава на Джейс, трепереше леко. — Отишли бяха на вечеря. Би трябвало да са в безопасност. — Той пусна Джейс и напъха ръце в джобовете си. — А Магнус… Магнус изобщо не би трябвало да е там. Катарина бе тази, които идваше на негово място. — Той погледна към Саймън. — Видях те с него на Площада на Ангела в нощта на битката. Каза ли ти защо е в Аликанте?

Саймън поклати глава.

— Просто ме изгони. Лекуваше Клеъри.

— Може би Себастиан блъфира — рече Алек. — Може би иска да ни накара да си помислим, че е сторил нещо на представителите на долноземците, за да ни заблуди…

— Не знаем дали им е направил нещо. Ала… тях ги няма — тихо каза Джейс и Алек извърна очи, сякаш не бе в състояние да срещне погледите им.

Veni — прошепна Изабел, поглеждайки към подиума. — Защо…?

— Казва ни, че притежава могъщество — обясни Клеъри. — Могъщество, каквото никой от нас не може дори да си представи. — Тя си помисли за начина, по който се беше появил в стаята, а след това бе изчезнал. За това, как край Цитаделата земята се бе разтворила под краката му, сякаш го приветстваше в недрата си, криеше го от заплахата на света над нея.

Остър звук отекна в стаята — звънецът, който призоваваше Съвета към ред. Джия се беше качила на подиума, а от двете й страни стояха въоръжени стражи в одежди с качулки.

— Ловци на сенки — започна тя и думите проехтяха така ясно, сякаш Джия беше използвала микрофон. — Моля за тишина.

Стаята постепенно утихна, макар че ако се съдеше по войнствените изражения, изписани върху доста лица, това беше несговорчива тишина.

— Консул Пенхалоу! — провикна се Кадир. — Какви отговори имате за нас? Какъв е смисълът на това… това светотатство?

— Не сме сигурни — отвърна Джия. — Случило се е през нощта, между смяната на две стражи.

— Това е отмъщение — каза слаб, тъмнокос ловец на сенки, когото Клеъри разпозна като ръководителя на Института в Будапеща… Лаело Балог, май така се казваше. — Отмъщение за това, че победихме в Лондон и при Цитаделата.

— Не сме победили нито в Лондон, нито при Цитаделата, Лаело — рече Джия. — Институтът в Лондон се оказа защитен от сила, за която дори ние не знаехме и която не можем да възпроизведем. Ловците на сенки там бяха предупредени и отведени на сигурно място. Но дори така някои от тях бяха ранени, а от хората на Себастиан не пострада никой. В най-добрия случай би могло да се нарече успешно отстъпление.

— Ами нападението над Цитаделата? — възрази Лаело. — Той не успя да проникне в нея. Не се добра до оръжейната вътре…

— Ала и не изгуби. Ние изпратихме шейсет воини, от които трийсет загинаха, а други десет бяха ранени. Самият той имаше четирийсет бойци и загуби може би петнайсет от тях. Ако не беше случилото се, когато рани Джейс Лайтууд, неговите четирийсет войници щяха да избият нашите шейсет.

— Ние сме ловци на сенки — каза Насрийн Чодри. — Свикнали сме да браним онова, което трябва да браним с последния си дъх, с последната си капка кръв.

— Благородна идея — подхвърли Жосиан Понмерси от марсилските нефилими, — но може би не изцяло практична.

— Изпратихме прекалено малко воини, които да се изправят срещу него край Цитаделата — отекна в стаята гръмовният глас на Робърт Лайтууд. — От нападенията насам изчислихме, че Себастиан разполага с четиристотин Помрачени. Това означава, че при един сблъсък сега между неговите войски и всички ловци на сенки той ще загуби.

— Значи, това, което трябва да сторим, е да се бием с него възможно най-скоро, преди да е имал възможност да превърне и други нефилими — каза Даяна Рейбърн.

— Никой не може да се бие с нещо, което не може да открие — рече консулът. — Всичките ни опити да го проследим продължават да бъдат безуспешни. — Тя повиши глас. — Сега най-добрият план на Себастиан Моргенстърн е да ни подмамва да излизаме на малки групички. Иска да изпращаме разузнавателни отряди, които да търсят демони или него. Трябва да стоим заедно тук, в Идрис, където той не може да се изправи срещу нас. Разделим ли се, напуснем ли родната си земя, ще изгубим.

— Той просто ще изчака, докато повече не можем да стоим тук — обади се русокос нефилим — един от копенхагенските ловци на сенки.

— Трябва да вярваме, че не притежава нужното търпение — каза Джия. — Трябва да предположим, че ще нападне, и тогава ще го надвием благодарение на численото си превъзходство.

— Не става дума единствено за търпение — възрази Валог. — Оставихме Институтите си и дойдохме тук с идеята, че ще се приберем след заседанието с представителите на долноземците. Ако не сме навън, в света, кой ще го брани? Ние имаме отговорност, възложена ни от самото Небе, да защитаваме света, да удържаме демоните. Нещо, което не можем да правим от Идрис.

— Всички магически бариери са укрепени до крайна степен — заяви Робърт. — На остров Врангел се работи извънредно. А с оглед на новото ни сътрудничество с долноземците ще трябва да разчитаме на тях да спазват Съглашението Това бе едно от нещата, които щяхме да обсъждаме днес…

— Е, успех — подхвърли Жосиан Понмерси. — При положение че представителите на долноземците са изчезнали.

Изчезнали. Думата падна в тишината като камъче, хвърлено във вода, разпращайки вълнички из цялата стая. Клеъри усети как до нея Алек настръхна. Самата тя не си позволяваше да мисли за това, не си позволяваше да повярва, че тях наистина ги няма. То беше просто номер, който Себастиан им погаждаше, повтаряше си тя. Жесток номер, ала нищо повече.

— Не знаем дали наистина е така! — възрази Джия. — И в този момент ги издирват стражи…

— Себастиан е оставил съобщение на пода пред местата им! — провикна се мъж с превързана ръка. Той оглавяваше Института в Мексико Сити и беше участвал в битката при Цитаделата. Клеъри мислеше, че името му е Росалес. — Veni. „Дойдох.“ Точно както ни изпрати съобщение със смъртта на Ангела в Ню Йорк. А сега нанесе удар в самото сърце на Гард…

— Само че той не удари нас — прекъсна го Данна. — А представителите на долноземците.

— Да нанесе удар на съюзниците ни, е същото, като да нанесе удар по нас самите — извика Мерис. — Те са членове на Съвета, с всички права, които това носи.

— Та ние дори не знаем какво им се е случило! — изплющя нечий глас в тълпата. — Възможно е да са съвсем добре…

— Тогава къде са? — изкрещя Алек и дори Джейс се сепна, когато го чу да повишава глас. Алек гледаше свирепо, сините му очи бяха потъмнели и изведнъж Клеъри си спомни ядосаното момче, с което се беше запознала в Института сякаш преди толкова много време. — Някой опитал ли се е да ги проследи?

— Да — отвърна Джия. — Не се получи. Не всички от тях може да бъдат проследени по този начин. Не можеш да откриеш един магьосник, нито пък мъртвите… — Джия млъкна изведнъж, поемайки си рязко дъх.

Без предупреждение стражът от лявата й страна бе минал зад нея и я бе сграбчил за гърба на робата. Из залата отекна вик, когато той я дръпна назад и опря до гърлото й острието на дълга сребърна кама.

— Нефилими! — изрева той и качулката му падна, разкривайки празните очи и непознатите извивки на знаците на Помрачените.

От тълпата се надигна вик, удавен мигновено, когато острието на стража потъна малко по-дълбоко в гърлото на Джия. Около него изби кръв, която се виждаше дори отдалече.

— Нефилими! — отново изрева мъжът. Клеъри се мъчеше да си спомни къде го е виждала — определено й се струваше познат. Беше висок, с кестенява коса, на около четирийсет години. Имаше яки, мускулести ръце и вените по тях изпъкваха, докато се бореше да удържи Джия неподвижна. — Останете по местата си! Не се доближавайте или консулът ви ще умре!

Ейлийн изпищя. Хелън я беше хванала и очевидно я възпираше да не се втурне напред. Зад тях децата Блекторн се бяха скупчили около Джулиън, който държеше най-малкото си братче на ръце; Друзила беше заровила лице в тялото му.

Ема, чиято коса грееше дори отдалече, беше вдигнала Кортана, за да ги защити.

— Това е Матиас Гонсалес. — Алек звучеше потресен. — Оглавяваше Института в Буенос Айрес…

— Тишина! — изрева мъжът зад Джия — Матиас — и в стаята се възцари неспокойно мълчание. Също като Джейс и Алек, повечето нефилими бяха замръзнали с ръце над оръжията си. Изабел стискаше дръжката на камшика си. — Чуйте ме, ловци на сенки! — изкрещя Матиас; в очите му гореше фанатичен пламък. — Чуйте ме, защото някога бях един от вас. Следвах слепешком властта на Клейва, уверен, че съм в безопасност зад магическите бариери на Идрис, закрилян от светлината на Ангела! Ала тук няма сигурност. — Той посочи с брадичка настрани, към думата, надраскана на пода. — Никой не е в безопасност, нито дори небесните пратеници. Ето докъде се простира могъществото на Пъкления бокал и онзи, който го владее.

Сред тълпата пробяга шепот. Робърт пристъпи напред, взирайки се с тревожно лице в Джия и острието, опряно в гърлото й.

— Какво иска? — попита той. — Синът на Валънтайн. Какво иска от нас?

— О, той иска много неща — отвърна Помраченият. — Ала засега ще се задоволи с дара на сестра си и осиновения си брат. Дайте му Клариса Моргенстърн и Джейс Лайтууд и ще избегнете катастрофата.

Клеъри чу как Джейс си пое рязко дъх и го погледна, обзета от паника. Усещаше, че всички в залата са приковали очи в нея, и имаше чувството, че се стопява като сол във вода.

— Ние сме нефилими — студено заяви Робърт Лайтууд. — Не предаваме своите. Той го знае.

— Ние, слугите на Пъкления бокал държим петима от вашите съюзници — долетя в отговор. — Мелиорн — от елфите, Рафаел Сантяго — от Децата на нощта, Люк Гароуей — от Децата на луната, Джослин Моргенстърн — от нефилимите, и Магнус Бейн — от Децата на Лилит. Ако не ни дадете Клариса и Джейс, петимата ще срещнат смъртта си от желязо и сребро, огън и самодивско дърво. А когато долноземските ви съюзници научат, че сте пожертвали техните представители, за да не спасите двама от своите, те ще се обърнат срещу вас. Ще обединят силите си с нас и тогава ще се окажете във война не само с онзи, който държи Пъкления бокал, а с всички долноземци.

Клеъри усети, че й се завива свят, толкова силно, че почти й прилоша. Беше знаела (разбира се, че беше знаела, с онова прокрадващо се в ума знание, което не е абсолютна сигурност, но не може и да бъде пропъдено), че майка й, Люк и Магнус са в опасност, ала да го чуе изречено на глас беше нещо друго. Разтрепери се, думите на несвързана молитва започнаха да отекват в главата й, отново и отново: Мамо, Люк, бъдете добре, моля ви бъдете добре. Нека Магнус бъде добре, заради Алек. Моля.

В главата й прозвуча и гласът на Изабел, казващ, че Себастиан не може да се справи и с тях, и с всички долноземци. Ала ето че той беше открил коварен начин да обърне това срещу тях — ако сега нещо сполетеше представителите на долноземците, щеше да изглежда така, сякаш вината е на ловците на сенки.

Лицето на Джейс беше придобило сурово изражение, но когато срещна очите й, в тях се четеше същото разбиране, което се бе забило като игла в сърцето й. Не можеха да стоят настрани и да допуснат това да се случи. Щяха да отидат при Себастиан. Нямаше друг избор.

Клеъри пристъпи напред с намерението да се обади, ала усети, че някой я дърпа назад, стиснал здраво китката й. Обърна се, очаквайки да види Саймън, но за нейна изненада се оказа Изабел.

— Недей — каза Изи.

— Ти си глупак и слуга — изплющя гласът на Кадир; очите му се взираха яростно в Матиас. — Никой долноземец няма да ни държи отговорни, задето не сме хвърлили две от децата си на жертвената клада от трупове на Джонатан Моргенстърн.

— О, но той няма да ги убие — увери го Матиас със зла насмешка в гласа. — Имате обещанието му, дадено върху името на Ангела, че нищо лошо няма да се случи нито на момичето Моргенстърн, нито на момчето Лайтууд. Те са неговото семейство и той иска да бъдат до него. Така че изобщо не става дума за жертва.

Клеъри усети, че нещо я докосна по бузата… Джейс. Беше я целунал, само за миг, и тя си спомни целувката на Юда, която Себастиан бе положил върху бузата му предишната нощ. Обърна се рязко, но той вече се беше откъснал от всички и крачеше по пътеката между пейките.

— Аз ще отида! — извика и гласът му отекна в залата. — Ще отида доброволно. — С тези думи хвърли меча, който държеше в ръка, и оръжието издрънча върху стъпалата. — Ще отида със Себастиан — заяви той във възцарилата се тишина. — Ала не замесвайте Клеъри във всичко това. Вземете само мен.

— Джейс, не — възкликна Алек, но думите му бяха удавени от врявата, избухнала изведнъж в стаята; гласовете се издигаха към тавана като дим, а Джейс стоеше спокойно, с разперени ръце, за да покаже, че е невъоръжен, и коса, грееща на светлината на руните. Ангел, който се принасяше в жертва.

Матиас Гонсалес се разсмя.

— Няма да има сделка без Клариса — заяви той. — Себастиан я иска, а аз изпълнявам това, което господарят ми нареди.

— Мислиш, че сме глупаци — каза Джейс. — Всъщност не е така. Ти изобщо не мислиш. Ти си просто устата, през която говори един демон, ето какво си. Вече за нищо не те е грижа. Нито за семейство, нито за кръв, нито за чест. Ти вече не си човек.

Матиас се изсмя презрително.

— Защо някой би поискал да бъде човек?

— Защото сделката ти не струва нищо. Е, добре, ние ще се предадем и Себастиан ще освободи заложниците. А после какво? Толкова държеше да ни убедиш колко той превъзхожда нефилимите, колко по-силен е от тях, колко по-умен. Как може да ни нанесе удар тук, в Аликанте, и никоя от магическите ни бариери, нито стражите ни, да не са в състояние да му попречат. Как ще унищожи всички ни. Ако искаш да се пазариш с някого, трябва да му предложиш възможност да спечели. Ако беше човек, щеше да го знаеш.

Последва тишина, в която, помисли си Клеъри, щеше да се чуе и как капка кръв тупва на пода. Матиас не помръдваше, все така опрял камата си в гърлото на Джия, а устните му мърдаха, сякаш шепнеше или рецитираше нещо, което беше чул…

Или слушаше, осъзна Клеъри изведнъж. Слушаше думи, които някой нашепваше в ухото му…

— Не можете да победите — заяви той най-сетне и Джейс се разсмя; онзи язвителен смях, в който Клеъри се беше влюбила. Не, това не беше ангел на саможертвата, а ангел на отмъщението, помисли си тя, изтъкан от кръв и огън, уверен дори пред лицето на поражението.

— Ето какво имам предвид — каза Джейс. — Какво значение има тогава дали ще умрем сега, или по-късно…

— Не можете да победите — повтори Матиас. — Ала можете да оцелеете. Онези от вас, които го изберат, ще бъдат променени от Пъкления бокал; ще станете войници на Утринната звезда и ще владеете света, предвождани от Джонатан Моргенстърн. Онези, които изберат да си останат Деца на Разиел, са свободни да го сторят, при условие че не напускат Идрис. Границите на Идрис ще бъдат затворени, откъсвайки го от останалия свят, който ще бъде наш. Тази земя, подарена ви от Ангела, ще си остане ваша и докато не напускате пределите й, ще бъдете в безопасност. Ето какво може да ви бъде обещано.

В погледа на Джейс имаше ярост.

— Обещанията на Себастиан не струват нищо.

— Обещанията на Себастиан са всичко, което имате. Запазете съюза си с долноземците, останете в границите на Идрис и ще оцелеете. Ала това предложение важи единствено ако доброволно се предадете на нашия господар. Ти и Клариса. Това не подлежи на обсъждане.

Очите на Клеъри бавно обходиха стаята. Някои от нефилимите изглеждаха разтревожени, други — уплашени, трети — изпълнени с гняв. Имаше и такива, които сякаш преценяваха нещо наум. Тя си спомни деня, когато бе застанала пред същите тези хора в Залата на съглашението и им бе показала руната, с чиято помощ щяха да спечелят войната.

Тогава й бяха благодарни. Ала това бе и същият Съвет, който беше гласувал да престанат да издирват Джейс, когато Себастиан го отвлече, защото животът на едно момче не си струваше толкова усилия.

Особено когато въпросното момче беше осиновеният син на Валънтайн.

Някога Клеъри вярваше, че има добри и лоши хора, че има страна на светлината и страна на мрака, ала вече не мислеше така. Беше видяла злото у брат си и у баща си, виждала бе злото на добри намерения, объркали се ужасно; познаваше и злото на неподправената жажда за власт. Ала в доброто също нямаше сигурност — добродетелта можеше да порязва като нож, а небесният огън заслепяваше.

Тя се отдръпна от Алек и Изабел; Саймън я хвана за ръката, но тя се обърна и като го погледна, поклати глава. Трябва да ме оставиш да го направя.

Тъмните му очи я умоляваха.

— Недей — прошепна той.

— Каза и двама ни — отговори тя също така тихо. — Ако Джейс отиде без мен, Себастиан ще го убие.

— Той, така или иначе, ще убие и двама ви. — Изабел почти плачеше от безсилен гняв. — Не можеш да отидеш, и Джейс също… Джейс!

Джейс се обърна, за да ги погледне, и Клеъри видя как изражението му се промени, когато осъзна, че тя се мъчи да отиде при него. Поклати глава, а устните му оформиха: „Не“.

— Дай ни време — извика Робърт Лайтууд. — Дай ни време поне да гласуваме.

Матиас отдръпна ножа от гърлото на Джия и го задържа високо; другата му ръка я обгърна и стисна предницата на робата й. Ножът се издигна към тавана и от острието пръснаха искри.

— Време! — повтори той ехидно. — Защо му е на Себастиан да ви дава време?

Остър звук проряза въздуха. Клеъри видя как нещо ярко профуча покрай нея и чу звън на метал в метал — една стрела се удари в камата, която Матиас държеше над главата на Джия, и я изби от ръката му. Клеъри обърна глава и видя Алек да стиска лъка си, чиято тетива все още потрепваше.

Матиас изрева и политна назад, от ръката му течеше кръв. Джия отскочи от него, докато той се хвърляше към падналото си оръжие. Клеъри чу как от гърлото на Джейс се изтръгна вик:

Накир! — Беше извадил серафимска кама от колана си и светлината й лумна в залата. — Махнете се от пътя ми! — изрева и започна да си проправя път надолу по стъпалата, към подиума в средата на стаята.

— Не! — Алек отпусна лъка си, прескочи облегалките на пейките и връхлетя върху Джейс, поваляйки го на земята в същия миг, в който подиумът избухна в пламъци, като огън, върху който някой бе излял бензин. Джия изкрещя и скочи от платформата сред тълпата; Кадир я улови и внимателно я сложи да стъпи на пода, докато всички нефилими се взираха в бушуващите пламъци.

— Какво, по дяволите… — прошепна Саймън, все още сключил пръсти около ръката на Клеъри.

Тя ясно виждаше Матиас — черна сянка в сърцето на пламъците. Те очевидно не го нараняваха; той като че ли се смееше и размахваше ръце, сякаш дирижираше оркестър от огън. Стаята се изпълни с писъци и с миризмата и пукането на горящо дърво. Ейлийн се бе вкопчила в майка си, от която течеше кръв, и ридаеше; Хелън гледаше безпомощно, докато заедно с Джулиън се опитваха да предпазят по-малките деца Блекторн от онова, което се случваше долу.

Никой обаче не пазеше Ема. Тя стоеше встрани от групичката, а малкото й личице беше побеляло от шок. Надвиквайки ужасяващите звуци, които изпълваха стаята, Матиас изкрещя:

— Два дни, нефилими! Разполагате с два дни, за да решите съдбата си! А после ще горите! Ще горите в пламъците на Ада и пепелта на Едом ще засипе костите ви!

Гласът му се извиси до нечовешки писък, а после изведнъж замлъкна, когато пламъците изчезнаха, вземайки го със себе си. Последните останки от жаравата ближеха пода, докосвайки едва-едва съобщението, което все така си оставаше надраскано с ангелска кръв върху дъските на подиума.

Veni.

Дойдох.

Мая цели две минути стоя пред вратата на апартамента, дишайки дълбоко, преди най-сетне да събере сили да пъхне ключа в ключалката.

Всичко в преддверието изглеждаше нормално, зловещо нормално. Палтата на Джордан и Саймън висяха на закачалки в тесния коридор. Стените бяха украсени с улични знаци, купувани от различни битпазари.

Прекрачи в дневната, която сякаш беше замръзнала във времето: телевизорът беше пуснат и върху екрана имаше тъмни снежинки, двата контролера все още бяха на дивана. Бяха забравили да изключат машината за кафе. Мая се приближи и щракна копчето, мъчейки се да не гледа снимките на тях с Джордан, налепени върху хладилника: те двамата на Бруклинския мост; двамата, пиещи кафе в закусвалнята „Уейвърли Плейс“; Джордан, който се смее и показва ноктите си, които Мая беше лакирала в синьо, зелено и червено. Не си беше давала сметка колко много снимки им беше направил, сякаш се беше опитвал да запечата всяка тяхна секунда заедно, да не би да се изплъзнат от спомените му като вода.

Трябваше да се стегне, преди да влезе в спалнята. Леглото беше неоправено и разхвърляно (Джордан далеч не беше от подредените), дрехите му бяха пръснати из цялата стая. Мая отиде до скрина, където държеше своите вещи, и съблече дрехите на Лейла.

С облекчение нахлузи собствените си дънки и тениска. Тъкмо посягаше да вземе едно яке, когато на вратата се позвъни.

Джордан беше държал оръжията си, отпуснати му от Претор Лупус, в куфара до леглото. Мая го отвори и извади тежко метално шишенце, върху което имаше кръст.

Облече си якето и предпазливо се върна в дневната, обвила пръсти около шишенцето в джоба си. Протегна ръка и отвори входната врата.

Момичето, което стоеше от другата страна, имаше тъмна гладка коса, която се спускаше до раменете й. На нейния фон кожата й беше мъртвешки бяла, а устните — тъмночервени. Носеше тесен, ушит по мярка черен костюм — същинска съвременна Снежанка от кръв, въглен и лед.

— Повикахте ме — каза момичето. — Приятелката на Джордан Кайл, нали не греша?

„Лили. Тя е една от най-умните във вампирския клан. Знае всичко. Двамата с Рафаел открай време са страшно гъсти“

— Не се дръж така, сякаш не знаеш, Лили — сопна се Мая. — И преди си била тук; съвсем сигурна съм, че именно ти отвлече Саймън от този апартамент заради Морийн.

— Е, и? — Лили скръсти ръце и скъпият й костюм изпука. — Ще ме поканиш ли да вляза, или не?

— Няма. Ще разговаряме тук, в коридора.

— Колко отегчително. — Лили се облегна на стената, чиято боя се лющеше, и направи физиономия. — Защо ме повика, вълчице?

— Морийн е луда — каза Мая. — Рафаел и Саймън ги няма. Себастиан Моргенстърн избива долноземци, за да даде урок на нефилимите. Може би е време вампирите и ликантропите да си поговорят. Може би дори да се съюзят.

— Ама че си сладурана. — Лили се изпъна. — Виж, Морийн може и да е луда, но все още оглавява клана. И едно ще ти кажа — тя няма да преговаря с някаква си нахална върколачка, която е изперкала, защото гаджето й е умряло.

Мая още по-здраво стисна шишето в джоба си. Копнееше да запрати съдържанието му в лицето на Лили, толкова, че чак се уплаши.

— Обади ми се отново, когато оглавиш глутницата. — В очите на другото момиче грееше тъмна светлина, сякаш се опитваше да каже на Мая нещо, без да използва думи. — Тогава ще говорим.

Лили се обърна и зачатка по коридора с високите си токчета, а Мая бавно охлаби хватката си около светената вода.

— Добър изстрел — подхвърли Джейс.

— Не е нужно да ми се подиграваш.

Алек и Джейс се намираха в една от главозамайващо многобройните стаи за събирания в Гард — не онази, в която бяха Джейс и Клеъри по-рано, а друга, по-аскетично обзаведена, в една от по-старите части на Гард. Стените бяха от камък и по протежение на западната стена се простираше дълга пейка. Джейс беше коленичил на нея, захвърлил якето си настрани и навил десния ръкав на ризата си.

— Не ти се подигравам — възрази той, докато Алек притискаше върха на стилито си в голата му кожа.

При вида на тъмните линии, плъзнали изпод адамаса, Джейс неволно си спомни един друг ден в Аликанте. Алек превързва ръката му, отсичайки: „Няма да е зле да се полекуваш като мундан. Бавно и мъчително“. В онзи ден Джейс беше строшил един прозорец с юмрук — напълно заслужаваше всичко, което Алек му беше наговорил.

Алек бавно изпусна дъха си. Винаги много внимаваше с руните си, особено с целителните. Като чели усещаше лекото парване по кожата, което чувстваше и Джейс, макар че Джейс никога не обръщаше внимание на болката — плетениците от бледи белези, които покриваха бицепсите му и се спускаха надолу по ръцете му, бяха доказателство за това. Руната, нарисувана от твоя парабатай, притежаваше особена сила. Ето защо тях двамата ги бяха отпратили, докато останалата част от семейство Лайтууд се събраха в кабинета на консула — за да може Алек да излекува Джейс възможно най-бързо и ефикасно. Джейс бе останал доста изненадан — почти бе очаквал да го накарат да присъства на срещата, докато китката му посинява и се подува.

— Не се подигравах — повтори той, когато Алек приключи и се отдръпна, за да погледне свършеното.

Джейс вече усещаше притъпяващото усещане от иратцето да се разлива по вените му, успокоявайки болката в ръката му и затваряйки сцепената му устна. — Улучи ножа на Матиас от другата половина на амфитеатъра. Чист изстрел, без дори да докоснеш Джия. А и той мърдаше.

— Бях достатъчно мотивиран. — Алек прибра стилито в колана си; кичури тъмна коса влизаха в очите му — не се беше подстригвал както трябва, откакто с Магнус бяха скъсали.

Магнус. Джейс затвори очи.

— Алек. Ще отида. Знаеш, че ще отида.

— Казваш го така, сякаш си мислиш, че това ще ме успокои — рече Алек. — Нима мислиш, че искам да се предадеш на Себастиан? Луд ли си?

— Мисля, че това може би е единственият начин да си върнем Магнус — каза Джейс в мрака зад клепачите си.

— И си готов да изтъргуваш и живота на Клеъри? — язвително попита Алек и Джейс отвори рязко очи; Алек го наблюдаваше с нетрепващ поглед, ала лицето му беше безизразно.

— Не. — Джейс и сам чу поражението в гласа си. — Не мога да го направя.

— А аз никога не бих те помолил — рече Алек. — Точно това се опитва да направи Себастиан. Да вкара клин между всички нас, използвайки хората, които обичаме, като кукички, с които да ни издърпа един от друг. Не бива да му позволяваме да го стори.

— Кога пък стана толкова мъдър? — попита Джейс и Алек се разсмя с мимолетен крехък смях.

— Денят, в който аз съм мъдър, е денят, в който ти си предпазлив.

— А може би открай време си бил мъдър — каза Джейс. — Помня, когато те попитах дали искаш да бъдем парабатаи и ти ми отговори, че ти трябва един ден, за да си помислиш. А после се върна и каза „да“, и когато те попитах защо приемаш, ти отвърна, че било, защото имам нужда от някого, който да се грижи за мен. Беше прав. Никога повече не помислих за това, защото никога не ми се наложи. Имах теб и ти винаги се грижеше за мен. Винаги.

Лицето на Алек се изопна; Джейс почти можеше да види напрежението, туптящо във вените на неговия парабатай.

— Недей — каза Алек. — Не говори така.

— Защо не?

— Защото — отвърна Алек — хората говорят по този начин, когато смятат, че ще умрат.

Дадем ли Клеъри и Джейс на Себастиан, означава да ги обречем на сигурна смърт — заяви Мерис.

Намираха се в кабинета на консула, навярно най-пищно обзаведената стая в цял Гард. Подът беше застлан с дебел килим, по каменните стени висяха гоблени, масивно писалище бе поставено по диагонал в стаята. От едната му страна седеше Джия Пенхалоу, а раната на шията й вече зарастваше под въздействието на целителните руни. Зад стола й, сложил ръка на рамото й, стоеше Патрик, нейният съпруг.

Срещу тях бяха Мерис и Робърт Лайтууд; за изненада на Клеъри, тя, Изабел и Саймън бяха получили разрешение да присъстват. Е, нали обсъждаха нейната съдба и тази на Джейс, помисли си тя, но пък досега Клейвът не беше имал особен проблем да решава съдбите на хората без тяхното участие.

— Себастиан твърди, че няма да ги нарани — каза Джия.

— Думата му не струва нищо — сопна се Изабел. — Той лъже. Обещанието му върху името на Ангела също не означава нищо, защото него не го е грижа за Ангела. Той служи на Лилит, ако изобщо служи някому.

В този миг се разнесе тихо щракване и вратата се отвори, за да пропусне Алек и Джейс. Двамата се бяха претърколили по доста стъпала, от което Джейс беше пострадал по-лошо — беше си разцепил устната, а китката му беше счупена или навехната. Сега обаче изглеждаше съвсем добре; опита да се усмихне на Клеъри, докато влизаше, ала очите му бяха угрижени.

— Трябва да разберете как ще погледне на това Клейвът — каза Джия. — Вие се бихте със Себастиан в Бурен. На тях им бе разказано, но преди Цитаделата не бяха виждали с очите си разликата между Помрачените и ловците на сенки. Никога досега не е имало воинска раса по-могъща от нефилимите. Ала вече има.

— Себастиан нападна Цитаделата, за да събере информация — каза Джейс. — Искаше да знае на какво са способни нефилимите — не просто групичката, която успяхме да се съберем надве-натри в Бурен, а воини, изпратени в бой от Клейва. Искаше да види как ще се справят срещу неговите войници.

— Вземаше ни мярката — допълни Клеъри. — Претегляше ни на везните.

Джия я погледна.

— Мене, мене, текел, упарсин — меко каза тя.

— Права бяхте, когато казахте, че Себастиан не иска една голяма битка — продължи Джейс. — Онова, което иска, са много, ала малки битки, в които да превърне още и още нефилими. Да ги добави към редиците си. И вероятно щеше да сработи — да си останем в Идрис и да го оставим да донесе битката тук, та приливната вълна на войските му да се разбие в скалите на Аликанте. Ала сега, след като отвлече представителите на долноземците, да си стоим тук, вече няма да подейства. Ако долноземците се обърнат против нас, а нас ни няма, за да браним света, Съглашението ще се разпадне. Светът… ще се разпадне.

Джия погледна към Саймън.

— Какво ще кажеш ти, долноземецо? Прав ли беше Матиас? Ако откажем да платим откупа, който Себастиан иска за заложниците си, ще означава ли това война с долноземците?

Саймън като че ли се стресна, че се обръщат към него по този официален начин. Съзнателно или не, той вдигна ръка към медальона на Джордан, който висеше на врата му, и обви пръсти около него.

— Мисля — започна неохотно, — че макар да има някои долноземци, които ще реагират разумно, вампирите няма да са сред тях. Те и бездруго вече смятат, че за нефилимите животът им не струва много. Магьосниците… — Той поклати глава. — Не мога да кажа, че разбирам магьосниците. Нито пък феите… искам да кажа, кралицата на феите като че ли се грижи само за собствените си интереси. Тя помогна на Себастиан с ей тези. — Той вдигна ръката, върху която проблясваше пръстенът му.

— Изглежда вероятно, че го е направила не толкова, за да помогне на Себастиан, колкото за да задоволи неутолимото си желание да знае всичко — обади се Робърт. — Вярно е, че ви е шпионирала, но тогава не беше известно, че Себастиан е наш враг. Още по-показателно е това, че Мелиорн се кълне наляво и надясно, че елфите са верни на нас и че Себастиан е техен враг, а неговата раса не може да лъже.

Саймън сви рамене.

— Както и да е. Онова, което исках да кажа, е, че не разбирам как мислят. Ала върколаците обичат Люк. Отчаяно ще искат да си го върнат.

— Някога той беше ловец на сенки… — започна Робърт.

— То само още повече влошава нещата — обясни Саймън и това вече не беше Саймън, най-старият приятел на Клеъри, а някой друг, някой, който разбираше от политиката на долноземците. — Те гледат на начина, по който нефилимите се държат с долноземци, които някога са били нефилими, като на доказателство за това, че според ловците на сенки кръвта на долноземците е омърсена. Веднъж Магнус ми разказа за една вечеря, на която бил поканен в някакъв Институт. На нея присъствали както долноземци, така и ловци на сенки; след това ловците на сенки изхвърлили всички чинии. Защото ги били докоснали долноземци.

— Не всички нефилими са такива — възрази Мерис.

Саймън сви рамене.

— Първия път, когато дойдох в Гард, бе, защото Алек ме доведе. Вярвах, че консулът иска само да говори с мен, ала вместо това бях хвърлен в тъмница и измъчван с глад. Когато Люк бил превърнат, собственият му парабатай му казал да сложи край на живота си. Претор Лупус беше опожарен до основи от някой, който, макар и да е враг на Идрис, е ловец на сенки.

— С други думи, отговорът ти е „да — би означавало война“? — попита Джия.

— Само че войната вече започна, не е ли така? — рече Саймън. — Нима самата вие току-що не бяхте ранена в битка? Казвам само, че Себастиан използва пукнатините във вашите съюзничества, за да ви прекърши, и се справя добре. Може и да не разбира хората, не твърдя, че е така, но несъмнено разбира злото и измяната, и егоизма, а това са неща, които се отнасят до всичко, което има ум и сърце. — Саймън изведнъж затвори уста, сякаш се боеше, че е казал твърде много.

— Значи, смяташ, че трябва да изпълним искането на Себастиан и да му изпратим Джейс и Клеъри? — попита Патрик.

— Не — отвърна Саймън. — Смятам, че той винаги лъже и че изпратим ли ги, това с нищо няма да помогне. Изабел е права — обещанията му са лъжа. — Той погледна първо към Джейс, а после към Клеъри. — Вие го знаете. Познавате го по-добре от когото и да било; знаете, че никога не мисли наистина онова, което излиза от устата му. Кажете им.

Клеъри поклати безмълвно глава. Изабел бе тази, която отговори вместо нея.

— Не могат да го направят. Би изглеждало така, сякаш се молят за живота си, а никой от тях няма да го стори.

— Вече заявих, че ще отида доброволно — каза Джейс. — Знаете защо ме иска. — Той разпери ръце и Клеъри изобщо не се изненада, че небесният огън се вижда съвсем ясно — като златни нишки под кожата му. — Небесният огън го рани в Бурен. Той се бои от него, следователно се бои и от мен. Прочетох го върху лицето му в стаята на Клеъри.

Последва дълго мълчание. Джия се облегна в стола си.

— Прави сте — рече тя. — Съгласна съм с всеки от вас. Ала не мога да контролирам Клейва, а измежду тях има такива, които ще изберат онова, което смятат за сигурност; има обаче и такива, които мразят съюзничеството ни с долноземците — те ще приветстват възможността да откажат. Ако Себастиан е искал да разцепи Клейва на различни фракции, а съм сигурна, че е било точно така, избрал е отличен начин да го стори. — Сериозният поглед на тъмните й очи ги обходи един по един, спирайки се върху всеки от тях — всички от семейство Лайтууд, Джейс, Клеъри. — Бих искала да чуя някакви предложения — добави тя малко сухо.

— Бихме могли да се скрием — каза Изабел начаса. — Да изчезнем някъде, където Себастиан никога няма да ни намери, а вие ще му съобщите, че въпреки опитите да ни задържите, Джейс и Клеъри са избягали. Не би могъл да ви обвини за това.

— Един разумен човек действително не би обвинил Клейва за нещо такова — съгласи се Джейс. — Ала Себастиан не е разумен.

— Освен това няма място, където бихме могли да се скрием от него — добави Клеъри. — Той ме намери в къщата на Аматис. Ще ме намери навсякъде. Навярно Магнус би могъл да ни помогне, но…

— Има и други магьосници — обади се Патрик и Клеъри хвърли за миг поглед към Алек; лицето му изглеждаше така, сякаш бе издялано от камък.

— Не може да разчитате на тях да ни помогнат, независимо колко ще им платите. Не и сега — каза Алек. — Именно това е смисълът от отвличането. Те няма да се притекат на помощ на Клейва; не и без да са видели дали ние ще им окажем помощ преди това.

На вратата се почука и в стаята влязоха двама Мълчаливи братя; одеждите им с цвят на пергамент проблясваха на магическата светлина.

— Брат Енок — поздрави ги Патрик — и…

— Брат Закарая — каза вторият, отмятайки качулката си назад.

Въпреки онова, за което Джейс бе намекнал в заседателната зала, видът на Закарая, който сега изглеждаше почти като човек, беше истински шок. Трудно им беше да го разпознаят; единствено тъмните руни върху скулите му напомняха какво бе някога. Беше слаб, почти крехък, и висок, с деликатни и много човешки очертания на лицето и тъмна коса. Изглеждаше на около двайсет години.

— Това брат Закарая ли е? — попита Изабел с нисък, изумен глас. — Че той кога стана толкова готин?

— Изабел! — прошепна Клеъри, ала брат Закарая или не я беше чул, или притежаваше завидно самообладание. Той гледаше Джия и изведнъж, за изненада на Клеъри, каза нещо на език, който тя не разбираше.

Устните на Джия потръпнаха за миг, а после се свиха в строга линия.

— Амалрик Кригсмесър е мъртъв — обърна се тя към останалите.

На Клеъри, вцепенена от всичко, което се бе стоварило отгоре й само за няколко часа, й трябваха няколко секунди, за да си спомни кой беше това — Помраченият, когото бяха заловили в Берлин и довели във „Василиас“, докато Братята търсех лек.

— Нищо, което опитахме върху него, не подейства — каза брат Закарая. Човешкият му глас беше мелодичен и Клеъри си помисли, че има британски акцент. Досега го беше чувала единствено в ума си, а очевидно телепатичната комуникация заличаваше акцентите. — Нито една магия, нито една отвара. Накрая му дадохме да пие от Бокала на смъртните.

Това го унищожи — разнесе се гласът на брат Енок. — Смъртта беше мигновена.

Тялото на Амалрик трябва да бъде изпратено през Портал до Спираловидния лабиринт, за да бъде изследвано от магьосниците там — заяви Джия. — Може би, ако действаме достатъчно бързо, тя… те ще успеят да научат нещо от смъртта му. Някакъв ключ към намирането на лек.

— Бедното му семейство — каза Мерис. — Дори няма да го видят изгорен и погребан в Града на тишината.

— Той вече не е нефилим — напомни Патрик. — Ако се налагаше да го погребем, би трябвало да е на кръстопътя пред Брослиндската гора.

— Като майка ми — подхвърли Джейс. — Защото се е самоубила. Престъпниците, самоубийците и чудовищата се погребват там, където се срещат всички пътища, нали така?

Говореше с престорено бодрия си глас, онзи, който Клеъри знаеше, че прикрива гняв или болка; искаше й се да застане по-близо до него, ала стаята беше прекадено пълна.

— Невинаги — отвърна брат Закарая с мекия си глас. — Един от младите Лонгфорд взе участие в битката край Цитаделата. Беше принуден да убие собствения си парабатай, когото Себастиан бе превърнал. След това обърна меча към себе си и си преряза вените. Днес той ще бъде погребан заедно с другите загинали, с всички дължими почести.

Клеъри си спомни младия мъж, когото бе видяла пред Цитаделата да ридае над тялото на мъртъв нефилим в червени одежди, докато битката бушуваше около него. Зачуди се дали не би трябвало да спре и да поговори с него, дали това би помогнало, дали имаше нещо, което би могла да стори.

Джейс изглеждаше така, сякаш ще повърне.

— Ето защо трябва да ме оставите да отида при Себастиан — заяви той. — Това не може да продължава повече. Тези битки, схватките с Помрачените… той ще измисли и нещо по-лошо. Себастиан винаги измисля нещо още по-лошо. Да бъдеш превърнат, е по-ужасно от смъртта.

— Джейс — остро каза Клеъри и той я погледна — полуотчаяно, полуумолително. Погледна я така, сякаш я молеше да не се съмнява в него. После се приведе напред, опрял ръце в бюрото на консула.

— Изпратете ме при него. И аз ще се опитам да го убия. Небесният огън е у мен. Това е най-добрият ни шанс.

— Не става въпрос за това, да те изпращаме където и да било — отсече Мерис. — Не можем да те изпратим при него; нямаме представа къде се намира той. Става въпрос за това, да го оставим да те вземе.

— Тогава оставете го да ме вземе…

— В никакъв случай. — Брат Закарая имаше мрачен вид и Клеъри си спомни какво й беше казал веднъж: „Ако имам възможност да спася последния от кръвната линия на Херондейл, това е по-важно от верността, която дължа на Клейва“. — Джейс Херондейл, Клейвът може да реши да се подчини на Себастиан или да откаже, но и в двата случая ти не можеш да му бъдеш даден по начина, по който той очаква. Трябва да го изненадаме. В противен случай просто слагаме в ръцете му единственото оръжие, от което знаем, че се бои.

— Някакви други предложения? — попита Джия. — Да го накараме да се покаже? Да използваме Джейс и Клеъри, за да го заловим?

— Не може да ги използвате като примамка — възрази Изабел.

— Дали не бихме могли да го отделим от войските му? — попита Мерис.

— Не можете да надхитрите Себастиан. — Клеъри се чувстваше изтощена. — Него не го е грижа за причини и извинения. Съществуват единствено той и неговите желания и ако застанете между тези две неща, той ще ви унищожи.

Джия се приведе през масата.

— Не можем ли да го убедим, че иска нещо друго? Има ли нещо друго, което бихме могли да му предложим?

— Не — прошепна Клеъри. — Няма нищо. Себастиан е…

Ала как би могла да обясни своя брат? Как да обясни на някого какво е да надзърнеш в непрогледното сърце на черна дупка? Представете си, че сте последният ловец на сенки, останал на земята, представете си, че цялото ви семейство, всичките ви приятели са мъртви, представете си, че не е останал никой, който дори да вярва в това, което сте били. Представете си, че сте на земята милиарди години след като слънцето е изпепелило всяка следа от живот и цялото ви същество крещи за едно-едничко живо създание, което да поема дъх до вас, само че няма нищичко, само реки от огън и пепел. Представете си подобна самота, а след това си представете, че има едно-единствено нещо, което би могло да ви избави от нея. А сега си представете на какво бихте били готови, за да го получите.

— Не — заяви тя на глас. — Себастиан няма да промени намеренията си. Никога.

Из стаята се разнесе шепот и Джия плесна с ръце, за да въдвори тишина.

— Достатъчно. Въртим се в кръг. Време е Клейвът и Съветът да обсъдят ситуацията.

— Ако мога да направя едно предложение. — Очите на брат Закарая обходиха стаята, замислени под тъмните си мигли, преди да се спрат върху Джия. — Погребалните ритуали за падналите в битката при Цитаделата всеки миг ще започнат. Ще очакват консулът да присъства, също както и инквизиторът. Бих ви предложил Клеъри и Джейс да останат в къщата на инквизитора и да обмислят положението, в което се намират, а Съветът да се събере след ритуала.

— Имаме право да присъстваме на заседанието — отсече Клеъри. — Това решение ни засяга. То се отнася за нас.

— Ще бъдете повикани — увери ги Джия; погледът й не се спря върху тях, а ги подмина, подмина и Робърт и Мерис, брат Енок и Закарая. — А дотогава — починете си, защото ще се нуждаете от цялата си енергия. Нощта може да се проточи.

12

ФОРМАЛНИЯТ КОШМАР

Телата горяха върху стройни редици от погребални клади, които се издигаха по протежение на пътя към Брослиндската гора. Слънцето залязваше зад покритото с бели облаци небе и докато лумваше, всяка клада изригваше в оранжеви искри. Ефектът беше странно красив, макар Джия Пенхалоу да се съмняваше, че който и да било от опечалените, събрали се в равнината, мисли така.

По някаква причина, едно стихче, което беше научила като дете,        непрекъснато се въртеше в главата й.

Черно — когато излизаш на лов през нощта,

бяло — настане ли време на смърт и тъга.

Златно — за рокля в щастлив сватбен ден,

а за магия — цветът е червен.

Бяла коприна, когато телата ни огън обхване,

завърне ли се изгубен — тогаз синьо знаме.

Пламък за раждането на нефилими

и за да пречисти греха ни.

Сиво за неща, които е най-добре в тайна да си остават,

кост за онези, които не остаряват.

Жълто победния марш осветява,

зелено — разбито сърце утешава.

За демонските сили е сребро и бронз,

решим ли да призовем зло.

Кост за онези, които не остаряват. Брат Енок, в одеждите си с цвят на кост, крачеше нагоре-надолу покрай редицата с клади. Ловци на сенки стояха или коленичеха, или хвърляха шепи от белите цветя от Аликанте, които цъфтяха дори през зимата.

— Консул Пенхалоу — разнесе се мек глас до рамото й и когато се обърна, Джия видя до себе си брат Закарая — или по-точно момчето, което някога беше брат Закарая. — Брат Енок каза, че искате да говорите с мен.

— Брат Закарая — започна Джия, ала после спря. — Има ли друго име, с което би искал да те наричаме? Онова, което си носил, преди да станеш брат Закарая?

— Засега Закарая ще свърши работа — отвърна той. — Все още не съм готов да си върна старото име.

— Чух — започна Джия и поспря, защото онова, което предстоеше, не беше лесно, — че една от магьосниците от Спираловидния лабиринт, Тереза Грей, е някой, когото си познавал и на когото си държал през живота си на смъртен. А за човек, който е бил Мълчалив брат толкова дълго, колкото теб, това трябва да е голяма рядкост.

— Тя е единственото, останало ми от онова време — отвърна Закарая. — Тя и Магнус. Щеше ми се да бях имал възможност да поговоря с него, преди той…

— Искаш ли да отидеш в Спираловидния лабиринт? — прекъсна го Джия.

Закарая сведе учуден поглед към нея. Изглеждаше на възрастта на дъщеря й, помисли си тя; миглите му бяха невъзможно дълги, очите му — едновременно младежки и стари.

— Освобождавате ме от Аликанте? Не се ли нуждаете от всички воини?

— Ти служи на Клейва повече от сто и трийсет години. Не можем да искаме повече от теб.

Закарая погледна към кладите и черния дим, който се стелеше във въздуха.

— Колко всъщност знаят в Спираловидния лабиринт? За нападенията над Институтите, Цитаделата, представителите?

— Те събират познание — отвърна Джия. — Не се занимават с войни и политика. Знаят какво се е случило в Бурен. Обсъждали сме магията на Себастиан, възможни цярове за Помрачените, начини да укрепим магическите бариери. За повече от това те не питат…

— А вие не казвате — довърши Закарая. — Значи, не знаят за Цитаделата и представителите?

Джия стисна челюст.

— Предполагам, ще ми кажеш, че трябва да им съобщя.

— Не — отвърна Закарая. Беше напъхал ръце в джобовете си; дъхът му образуваше бели облачета в студения, ясен въздух. — Няма да го кажа.

Стояха един до друг, в снега и тишината, докато, за нейна изненада, той проговори отново:

— Няма да отида в Спираловидния лабиринт. Ще остана в Идрис.

— Нима не искаш да я видиш?

— Искам да видя Теса повече, отколкото всичко друго в света — отвърна Закарая. — Ала ако знаеше повече за онова, което се случва, тя би поискала да е тук, да се бие заедно с нас, а аз не искам да го сторя. — Той поклати глава и тъмната му коса падна напред. — Открих, че след като се пробудих от живота си като Мълчалив брат, съм в състояние да не го искам. Може би е себичност. Не знам. Но съм сигурен, че магьосниците от Спираловидния лабиринт са в безопасност. Че Теса е в безопасност. Отида ли при нея, аз също ще бъда в безопасност, но също така ще се крия. Аз не съм магьосник, с нищо не мога да съм от полза на Лабиринта. Ала мога да бъда полезен тук.

— Би могъл да отидеш в Лабиринта и да се върнеш. Ще е сложно, но мога да поискам…

— Не — тихо каза Закарая. — Не мога да се изправя очи в очи с Теса и да скрия от нея истината за случващото се тук. А още повече — не мога да се появя пред нея като смъртен мъж, като ловец на сенки и да не й кажа за чувствата, които изпитвах, когато бях… — Той не довърши. — Че чувствата ми не са се променили. Не мога да й предложа това, а после да се върна в място, където може да бъда убит. По-добре да си мисли, че за нас никога не е имало шанс.

— По-добре и ти да си мислиш същото — каза Джия, докато се взираше в лицето му, в надеждата и копнежа, изписани върху него толкова ясно, че всеки можеше да ги види. После погледна към Робърт и Мерис Лайтууд, които стояха на известно разстояние един от друг в снега. Недалече беше нейната собствена дъщеря, Ейлийн, облегнала глава до къдравата руса глава на Хелън Блекторн. — Ние, ловците на сенки, непрекъснато се излагаме на опасност, всеки ден, всеки час. Понякога си мисля, че сме толкова безразсъдни със сърцата си, колкото и с живота си. Когато ги отдаваме, отдаваме ги до последното късче. И ако не получим онова, от което се нуждаем толкова отчаяно, как продължаваме да живеем?

— Мислиш, че може би вече не ме обича — рече Закарая. — След всичкото това време.

Джия не отговори. Та нали всъщност мислеше точно това.

— Основателен въпрос — продължи Закарая. — И навярно е така. Ала докато тя е жива, докато е добре и е щастлива, аз също ще открия начин да бъда щастлив, дори и да не бъда до нея. — Той погледна към кладите, към удължаващите се сенки на мъртвите. — Кое е тялото на младия Лонгфорд? Онзи, който уби своя парабатай?

— Онова там — посочи Джия. — Защо искаш да знаеш?

— Това е най-лошото, което мога да си представя да ми се наложи да направя. Не бих намерил достатъчно смелост, за да го сторя. След като някой е успял, бих искал да му отдам последната си почит — отвърна Закарая и се отправи през покритата със снежец земя към кладите.

— Погребението свърши — каза Изабел. — Или поне вече не се издига пушек.

Тя седеше на перваза в стаята си в къщата на инквизитора. Стаята беше малка, с бели стени и завеси на цветя. Съвсем не в неин стил, помисли си Клеъри, но разбира се, трудно би било да пресъздадат нейната обсипана с пудра и брокат стая от Ню Йорк за толкова кратко време.

— Онзи ден четох Кодекса си. — Клеъри закопча и последното копче на синята вълнена жилетка, в която се беше преоблякла. Не бе в състояние да остане и секунда повече с пуловера, който носеше през целия вчерашен ден, с който бе спала и който Себастиан беше докоснал. — И си мислех. Мунданите непрекъснато се убиват един друг. Ние… те… водят войни, толкова много войни, избиват се, но това е първият път, когато нефилими са били принудени да убият други ловци на сенки. Когато с Джейс се мъчехме да убедим Робърт да ни пусне да отидем при Цитаделата, не разбирах защо толкова упорства. Ала мисля, че сега ми е ясно. Според мен не е можел да повярва, че ловци на сенки биха могли да представляват заплаха за други ловци на сенки. Въпреки всичко, което им бяхме разказали за Бурен.

Изабел се изсмя отсечено.

— Колко великодушно от твоя страна. — Тя притисна колене до гърдите си. — Знаеш ли, майка ти веднъж ме взе със себе си в Елмазената цитадела. Казаха, че от мен би излязла добра Желязна сестра.

— Видях ги по време на битката — каза Клеъри. — Сестрите Бяха красиви. И страшни. Като да гледаш огън.

— Само че те не могат да се омъжват. Не могат да бъдат с никого. Живеят вечно, ала нямат… нямат истински живот. — Изабел облегна брадичка върху коленете си.

— Има най-различни начини да се живее — рече Клеъри. — А и виж брат Закарая…

Изабел вдигна очи.

— Днес чух родителите ми да говорят за него, докато отиваха на заседанието на Съвета. Казаха, че случилото се с него е чудо. Не съм чувала някой да е престанал да бъде Мълчалив брат. Искам да кажа, те могат да умрат, но да развалят магиите? Би трябвало да е невъзможно.

— Доста неща би трябвало да са невъзможни. — Клеъри прокара пръсти през косата си. Искаше да се изкъпе, ала не бе в състояние да понесе мисълта да бъде сама там, под водната струя. Да мисли за майка си. За Люк. Възможността да изгуби дори един от тях, да не говорим пък и двамата, бе ужасяваща като мисълта да бъде изоставена насред морето — мъничка човешка точица, заобиколена от хиляди мили вода наоколо и под нея, а над главата й — единствено пусто небе. Нищо, което да бъде неин пристан.

Тя механично започна да разделя косата си на две плитки. Миг по-късно Изабел се появи зад нея в огледалото.

— Нека аз го направя — рязко каза тя и като пое кичурите от ръцете й, започна да ги сплита с опитни пръсти.

Клеъри затвори очи и за миг си позволи да се отдаде на усещането някой друг да се грижи за нея. Когато беше малка, майка й сплиташе косата й всяка сутрин, преди Саймън да дойде да я вземе за училище. Спомни си навика му да развързва панделките й, докато тя рисуваше, да ги крие на разни места (джобовете й, раничката й) и да чака тя да забележи и да го замери с някой молив.

Понякога й беше трудно да повярва, че е имало време, когато животът й бе толкова нормален.

— Ей! — посмушка я Изабел. — Добре ли си?

— Да. Добре съм. Всичко е наред.

— Клеъри.

Клеъри изведнъж почувства, че Изабел е сложила ръка върху нейната и бавно разтваря пръстите й. Дланта й беше мокра. Едва сега Клеъри си даде сметка, че стиска една от фибите на Изабел толкова силно, че ръбовете се бяха забили в дланта й и по китката й се стичаше кръв.

— Аз… аз дори не си спомням кога съм я взела — каза тя вцепенено.

— Дай ми я. — Изабел я издърпа от ръката й. — Изобщо не си добре.

— Трябва да бъда — заяви Клеъри. — Трябва. Трябва да се държа и да не рухна. Заради мама и Люк.

Изабел издаде неясен мил звук. Клеъри усети, че стилито на другото момиче се плъзга по опакото на ръката й и че кръвта й започва да тече по-бавно. Все още не усещаше никаква болка. Имаше единствено мрак, който се прокрадваше в периферията на зрението й и заплашваше да я обгърне, колчем помислеше за родителите си. Струваше й се, че се дави, че пляска с крака във водите на собственото си съзнание, за да остане нащрек и да не потъне.

Внезапно Изабел ахна и отскочи назад.

— Какво има? — попита Клеъри.

— Видях лице. На прозореца…

Клеъри сграбчи Хеосфорос и тръгна към прозореца, следвана плътно от Изабел. Сребърно-златният камшик на Изабел се разви в ръката й и се стрелна напред. Връхчето му се обви около дръжката на прозореца и го отвори. Разнесе се писък и малка, неясна фигурка полетя напред, приземявайки се на четири крака върху килима.

Изабел прибра камшика си и зяпна, а по лицето й се изписа непривично за нея изумление. Сянката на пода се надигна, откривайки дребничка фигурка, облечена в черно, бледо личице и дълга руса коса, която бе започнала да излиза от хлабавата плитка, на която беше вързана.

— Ема? — каза Клеъри.

Югозападната част на „Лонг Медоу“ в Проспект Парк беше съвсем пуста през нощта. Луната, наполовина пълна, огряваше далечния изглед на бруклинските къщи от червеникавокафяв камък, които се издигаха отвъд пределите на парка, голите дървета и мястото, очистено от глутницата върху сухата зимна трева.

Беше кръг с диаметър около двайсет стъпки, плътно обграден от върколаци. Цялата нюйоркска глутница беше тук — трийсет или четирийсет вълци, млади и стари.

Лейла, вързала тъмната си коса на опашка, пристъпи в центъра на кръга и плесна с ръце за внимание.

— Членове на глутницата — заяви тя. — Отправено беше предизвикателство. Руфъс Хейстингс предизвика Бартоломю Веласкес за старшинство и водачество на нюйоркската глутница. — Из тълпата пробяга шепот и Лейла повиши глас. — Става въпрос за временно водачество в отсъствието на Люк Гароуей. За момента няма да се обсъжда замяната на Люк. — Тя сключи ръце зад гърба си. — Моля, пристъпете напред, Бартоломю и Руфъс.

Бат прекрачи в кръга и миг по късно Руфъс стори същото. И двамата бяха облечени съвсем не като за сезона — с дънки, тениски и ботуши; въпреки студения въздух, ръцете им бяха голи.

— Правилата на предизвикателството са следните — продължи Лейла. — Вълк ще се бие с вълк без други оръжия, освен зъби и нокти. Тъй като става въпрос за предизвикателство за лидерство, битката ще бъде до смърт, не до първа кръв. Този, който остане жив, ще бъде водач на глутницата и всички останали вълци ще му се закълнат във вярност. Разбрахте ли?

Бат кимна. Изглеждаше напрегнат; челюстта му беше стисната. Руфъс се хилеше широко, а ръцете му се поклащаха край тялото.

— Знаем как се прави, хлапе! — махна той нехайно при думите на Лейла.

Устните й се свиха в тънка черта.

— Тогава може да започвате — обяви тя, макар че, докато отиваше да се присъедини към останалите, прошепна „Успех, Бат“, уж под носа си, но достатъчно силно, та всички да я чуят.

На Руфъс очевидно не му пукаше. Все още се хилеше широко и в мига, в който Лейла излезе от очертанията на кръга, се хвърли напред.

Бат отскочи настрани. Руфъс беше едър и тежък; Бат беше по-лек и мъничко по-бърз. Завъртя се, разминавайки се на косъм със зъбите на Руфъс, и му нанесе ъперкът, от който главата на другия вълк политна назад. Той начаса се възползва от взетото надмощие и посипа върху противника си серия от удари, които го накараха да се олюлее. Гърлено ръмжене се надигна дълбоко в гърдите на Руфъс, когато краката му зариха в земята.

Ръцете му висяха край тялото му, пръстите му бяха свити в юмруци. Бат стовари пестник в рамото му в същия миг, в който Руфъс се обърна и замахна с лявата си ръка. Ноктите му бяха напълно извадени, огромни и проблясващи на лунната светлина. Ясно бе, че незнайно как ги беше наострил. Всеки от тях беше като бръснач; те се плъзнаха по гърдите на Бат, разкъсвайки ризата и раздирайки кожата му. По ребрата му избиха алени петна.

— Първа кръв — извика Лейла и вълците започнаха да тропат бавно: всички до един вдигаха левия си крак и го стоварваха върху земята така, че тя ехтеше като барабан от общия им ритъм.

Руфъс отново се ухили и пристъпи към Бат; Бат замахна и юмрукът му, стоварил се в челюстта на другия вълк, изкара кръв върху устата му. Руфъс извърна глава, изплю я върху тревата… и продължи да настъпва. Бат направи крачка назад; той също беше извадил ноктите си, очите му бяха станали безизразни и жълти. Изръмжа и вдигна крак, за да го изрита; Руфъс го улови и го извъртя, запращайки Бат на земята. След това се хвърли към него, но Бат вече се беше претърколил встрани и Руфъс се приземи приклекнал.

Бат се изправи, олюлявайки се, ала беше очевидно, че губи кръв. Тя се стичаше по гърдите му, така че дънките му бяха подгизнали около кръста, ръцете му бяха мокри от нея. Той замахна с нокти; Руфъс се обърна, поемайки удара с рамото си, върху което се очертаха четири повърхностни драскотини. Ръмжейки, той сграбчи китката на Бат и я изви. Отекна силен звук от трошене на кост и Бат се отдръпна, поемайки си рязко дъх.

Руфъс се хвърли в атака. Бат беше повален на земята под тежестта му, а главата му се удари силно в корена на едно дърво. Бат се отпусна безчувствено.

Останалите вълци все така думкаха по земята с крака. Някои от тях ридаеха открито, ала никой не понечи да пристъпи напред, когато Руфъс седна върху Бат; едната му ръка го притискаше в тревата, другата се вдигна високо, така че остриетата, с които завършваха пръстите му, проблеснаха. Руфъс замахна, за да нанесе смъртоносен удар…

— Спри! — Гласът на Мая отекна в парка.

Другите вълци вдигнаха изумено очи. Руфъс се ухили.

— Здравей, момиченце.

Мая не помръдваше. Стоеше в средата на кръга. Незнайно как бе успяла да си пробие път покрай обръча от вълци, без те да я забележат. Носеше панталони от рипсено кадифе и дънково яке, косата й беше опъната назад. Изражението й беше сурово, почти празно.

— Искам да отправя предизвикателство — заяви тя.

— Мая — обади се Лейла. — Знаеш какъв е законът! „Когато се биеш с вълк от глутницата, трябва да се биеш с него сам и отделен от другите, да не би те да се намесят в схватката и глутницата да оредее от война.“ Не може да прекъсваш двубоя.

— Руфъс е на път да нанесе решителния удар — безстрастно отвърна Мая. — Наистина ли смяташ, че трябва да изчакам тези пет минути, преди да отправя предизвикателството си? Ще го сторя, ако Руфъс твърде много го е страх да се бие с мен, докато Бат все още диша…

Руфъс се надигна от безчувственото тяло на Бат с рев и занастъпва към Мая. Гласът на Лейла се издигна ужасено:

— Мая, махни се оттам! Потече ли веднъж кръв, битката не може да бъде прекратена…

Руфъс се нахвърли върху Мая. Ноктите му разкъсаха ръба на якето й. Мая приклекна и се претърколи, а после се изправи на колене, извадила нокти. Сърцето й се блъскаше в гърдите, изпращайки вълни от ледено гореща кръв по вените й. Усещаше болката от раната на рамото си. Първа кръв.

Върколаците отново започнаха да тропат с крак по земята, ала този път не го правеха мълчаливо. Сред редиците им се чуваше шепот и рязко поемане на дъх. Мая правеше всичко по силите си, за да го блокира, да не му обръща внимание. Видя как Руфъс направи крачка към нея. Беше сянка, очертана от лунна светлина, и в този миг тя видя не само него, но и Себастиан, възправил се над нея на плажа, студен принц, изваян от лед и кръв.

„Гаджето ти е мъртво.“

Ръката й се сви в юмрук върху земята. В мига, в който Руфъс се нахвърли отгоре й, протегнал острите си като бръснач нокти, Мая се изправи и запрати шепа пръст и трева в лицето му.

Той се олюля, заслепен и давещ се. Мая пристъпи напред и стовари ботуша си върху крака му; почувства как дребните костици се натрошиха, чу как той изпищя. И в този миг, когато вниманието му беше отвлечено, тя заби нокти в очите му.

От гърлото му се изтръгна писък, но бързо заглъхна. Той политна назад и рухна върху тревата с тъп грохот като падащо дърво. Мая сведе поглед към ръката си. Беше покрита с кръв и лепкаво стъклено тяло[1].

Тя се отпусна на колене и повърна в тревата. Ноктите й се прибраха и тя започна да бърше ръката си в пръстта, отново и отново, а стомахът й продължаваше да се бунтува. Усети нечия ръка на гърба си и когато вдигна очи, видя, че Лейла се е надвесила над нея.

— Мая — меко каза тя, ала гласът й беше удавен от глутницата, която скандираше името на новия си лидер: „Мая, Мая, Мая“.

Очите на Лейла бяха мрачни и тревожни. Мая се изправи на крака, избърса уста в ръкава на якето си и побърза да отиде при Бат. Коленичи до него и сложи ръка на бузата му.

— Бат?

Той отвори очи с усилие. По устата му имаше кръв, но дишането му беше равномерно. Мая предположи, че вече бе започнал да се възстановява от ударите на Руфъс.

— Не знаех, че се биеш нечестно — поусмихна се той.

Мая си помисли за Себастиан и проблясващата му усмивка, и телата по брега. Помисли си за онова, което й беше казала Лили. Помисли си за ловците на сенки зад техните магически бариери и за уязвимостта на Съглашението и Съвета. Ще бъде нечестна война, помисли си тя, ала не това изрече на глас.

— Не знаех, че името ти е Бартоломю. — Тя взе ръката му и я стисна в окървавената си шепа. Около тях глутницата продължаваше да скандира.

— Мая, Мая, Мая.

Бат затвори очи.

— Всеки си има своите тайни.

— Като че ли няма особена разлика. — Джейс се беше свил в мястото на прозореца в тяхната таванска стаичка с Алек. — Все едно сме в затвор.

— Възможно ли е да е страничен ефект от факта, че къщата е обградена от въоръжени стражи? — предположи Саймън. — Така де, просто едно предположение.

Джейс му хвърли подразнен поглед.

— Какъв е този непреодолим порив у мунданите да казват очевидното?

Той се приведе напред и погледна през прозореца. Саймън може и да преувеличаваше малко, ала само малко. Тъмните фигури, които стояха на ключови позиции около къщата на инквизитора, може и да бяха невидими за нетренираното око, но не и за това на Джейс.

— Аз не съм мундан. — В гласа на Саймън се прокрадна остра нотка. — И какъв е този непреодолим порив у ловците на сенки да си докарват смъртта, както и тази на всички, на които държат?

— Стига сте се карали. — Алек се беше облегнал на стената в типична мислителска поза, подпрял брадичка върху ръката си. — Стражите са тук, за да ни пазят, не да ни попречат да излезем. Погледнете нещата в правилната им светлина.

— Алек — заяви Джейс, — познаваш ме от седем години. Кога съм поглеждал каквото и да било в правилната светлина?

Алек го изгледа свирепо.

— Все още ли ми се сърдиш, задето ти строших телефона? — попита Джейс. — Защото ти пък ми строши китката, така че мен ако питаш, сме квит.

— Беше навехната — поправи го Алек. — Не счупена. Навехната.

— Кой спори сега? — подхвърли Саймън.

— Ти да мълчиш. — Алек махна към него с изражение на смътна погнуса. — Всеки път, щом те погледна, си спомням как влизам тук и те виждам омотан около сестра ми.

Джейс се изпъна.

— За това не съм чул.

— О, я стига… — каза Саймън.

— Изчерви се — отбеляза Джейс. — И понеже си вампир и почти никога не се изчервяваш, това трябва да е адски пикантно. И странно. Имаше ли намесени велосипеди по някакъв причудлив секси начин? Прахосмукачки? Чадъри?

— Големи чадъри или от малките, които ги слагат в питиетата? — уточни Алек.

— Какво значение има… — започна Джейс, но така и не довърши, защото в този миг в стаята влязоха Клеъри и Изабел, водещи за ръка малко момиченце.

След миг на шокирано мълчание, Джейс я позна — Ема, момичето, което Клеъри бе изтичала да утеши посред заседанието на Съвета. Онова, което го бе погледнало с почти неприкрито благоговение, сякаш той беше герой. Не че имаше нещо против да го боготворят като герой, но беше малко странно едно дете да се появи изневиделица насред разговор, който, не можеше да го отрече, беше започнал да става доста неудобен.

— Клеъри — каза той. — Да не си отвлякла Ема Карстерс?

Клеъри го погледна сърдито.

— Не. Сама дойде.

— Влязох през един от прозорците — услужливо обясни Ема. — Като в „Питър Пан“.

Алек понечи да възрази и Клеъри вдигна свободната си ръка, за да му попречи; другата почиваше върху рамото на Ема.

— Може ли всички да замълчите за малко? — каза тя. — Да, не би трябвало да е тук, но си има причина да дойде. Разполага с информация.

— Точно така — потвърди Ема с тъничкия си решителен глас. Всъщност беше само с една глава по-ниска от Клеъри, но Клеъри беше дребничка. Ема вероятно щеше да стане висока един ден. Джейс се опита да си припомни баща й, Джон Карстерс… сигурен бе, че го е виждал на събиранията на Съвета, и си помисли, че се сеща за висок рус мъж. Или пък беше тъмнокос? Семейство Блекторн си ги спомняше, разбира се, ала семейство Карстерс бяха избледнели в паметта му.

Клеъри отвърна на острия му поглед с такъв, който казваше: „Бъди мил“. Джейс затвори уста. Никога не се беше замислял дали харесва деца, или не, макар че винаги му беше приятно да си играе с Макс. Макс страшно го биваше в стратегиите за такова малко момче и Джейс обичаше да му поставя загадки. Това, че Макс боготвореше земята, по която той стъпваше, също не пречеше.

Джейс си спомни дървения войник, който беше дал на Макс, и затвори очи, обзет от внезапна болка. Когато отново ги отвори, видя, че Ема го гледа. Не така, както го беше погледнала, когато я откри заедно с Клеъри в Гард, с онова сепнато, полувпечатлено, полууплашено изражение, което казваше „Ти си Джейс Лайтууд“, а някак разтревожено. Всъщност цялата й стойка беше смесица от увереност, за която Джейс бе сигурен, че е престорена, и истински страх. Родителите й са мъртви, каза си той, загинали бяха едва преди няколко дни. Спомни си онова време преди седем години, когато самият той се бе изправил пред семейство Лайтууд със знанието, че баща му току-що е умрял, и с горчивия привкус на думата „сирак“, отекваща в ушите му.

— Ема — каза той възможно най-мило. — Как влезе през прозореца?

— Покатерих се по покривите. — Тя посочи през прозореца. — Не беше много трудно. Таванските прозорци почти винаги са на спални, така се спуснах до първия и… той се оказа на Клеъри. — Тя сви рамене, сякаш това, което беше сторила, не беше нито рисковано, нито впечатляващо.

— Всъщност беше моят — уточни Изабел, която я гледаше така, сякаш пред себе си имаше някакъв особено интересен екземпляр. Тя приседна на сандъка до леглото на Алек и протегна дългите си крака. — Клеъри живее при Люк.

Ема придоби объркан вид.

— Не знам къде е това. А и всички говорят, че до един сте били тук. Ето защо дойдох.

Алек сведе поглед към Ема с полугальовния, полуразтревожен поглед на много по-голям брат.

— Не се страхувай… — започна той.

— Не се страхувам — сопна се Ема. — Дойдох, защото се нуждая от помощ.

Джейс усети как ъгълчетата на устата му неволно се повдигат.

— Помощ за какво? — попита той.

— Разпознах онзи мъж днес. Онзи, който заплаши консула. Той дойде заедно със Себастиан, за да нападне Института. — Тя преглътна. — Онова място, в което каза, че ще горим, Едом…

— Просто друга дума за „ад“ — обясни Алек. — Не е истинско място, така че няма защо да се тревожиш…

— Тя не се тревожи, Алек — прекъсна го Клеъри. — Просто слушай.

— То е истинско място — продължи Ема. — Когато нападнаха Института, аз ги чух. Чух как една от тях каза, че биха могли да отведат Марк в Едом и да го принесат в жертва. А когато избягахме през Портала, я чух да крещи след нас, че ще горим в Едом, че не можем да избягаме. — Гласът й изневери. — Начинът, по който говореха за Едом… знам, че е истинско място, или поне е истинско за тях.

— Едом — спомни си Клеъри. — Валънтайн наричаше Лилит нещо подобно; наричаше я „милейди от Едом“.

Очите на Алек срещнаха тези на Джейс. Алек кимна и се измъкна от стаята. Джейс усети как напрежението в раменете му отслабва съвсем мъничко; насред целия хаос бе хубаво да имаш парабатай, който знае какво си мислиш, без да се налага да го изречеш на глас.

— Казала ли си за това на някой друг?

Ема се поколеба и поклати глава.

— Защо? — попита Саймън, който до този миг беше мълчал. Ема го погледна и примига; тя бе едва на дванайсет години, помисли си Джейс, и досега надали бе виждала отблизо някой долноземец. — Защо не си казала на Клейва?

— Защото им нямам доверие — отвърна Ема с тънко гласче. — Ала имам доверие на вас.

Клеъри преглътна мъчително.

— Ема…

— Когато дойдохме тук, Клейвът разпита всички ни, особено Джулс, и използваха Меча на смъртните, за да са сигурни, че не лъжем. От него боли, ала тях не ги беше грижа. Използваха го върху Тай и Диви. Използваха го върху Дру. — Ема звучеше дълбоко възмутена. — Вероятно щяха да го използват и върху Тави, ако той можеше да говори. А от него боли. От Меча на смъртните боли.

— Знам — тихичко каза Клеъри.

— Настанихме се у семейство Пенхалоу — продължи Ема. — Заради Ейлийн и Хелън и защото Клейвът иска да държи и нас под око. Заради онова, което видяхме. Бях на долния етаж, когато се върнаха от погребението, и ги чух да говорят, така че… така че се скрих. Бяха цяла група, не само Патрик и Джия, ами ръководителите на още куп други Институти. Говореха за онова, което трябва да сторят, как трябва да постъпи Клейвът, дали да предадат Джейс и Клеъри на Себастиан, сякаш изборът е техен. Сякаш те решават. Но аз си помислих, че вие трябва да решите. Някои от тях казаха, че нямало значение дали искате да отидете, или не…

Саймън беше скочил на крака.

— Но Джейс и Клеъри предложиха да отидат, на практика се молеха да отидат…

— Щяхме да им кажем истината. — Ема отметна разрешената си коса от лицето. Очите й бяха огромни, кафяви, със златни и кехлибарени пръски. — Не беше нужно да използват Меча на смъртните върху нас; ние и така щяхме да кажем истината на Съвета, ала въпреки това го използваха. Накараха Джулс да го държи, докато… докато изгори ръцете му. — Гласът й потрепери. — Затова си помислих, че трябва да знаете какво си говореха. Не искат да научите, че изборът не е ваш, защото знаят, че Клеъри може да отваря Портали. Знаят, че тя може да се махне от тук, а избяга ли, според тях няма да имат с какво да се пазарят със Себастиан.

Вратата се отвори и Алек се появи, носейки книга, подвързана в кафява кожа. Държеше я така, че заглавието й да не се вижда, ала очите му срещнаха тези на Джейс и той кимна едва забележимо, а после погледна към Ема. Сърцето на Джейс заби учестено — Алек беше открил нещо. Нещо, което не му се нравеше, ако се съдеше по мрачното му изражение, и все пак беше открил нещо.

— Членовете на Клейва, които си подслушала — попита Джейс Ема, донякъде и за да й отвлече вниманието, докато Алек сядаше на леглото, скривайки книгата зад себе си, — споменаха ли кога ще вземат решение?

Ема поклати глава.

— Когато си тръгнах, все още спореха. Изпълзях през прозореца на най-горния етаж. Джулс ми каза да не го правя, защото ще се пребия, но аз знаех, че няма да падна. Страшно ме бива в катеренето — добави тя с нотка на гордост в гласа. — А той прекалено много се притеснява.

— Хубаво е да имаш хора, които се тревожат за теб — подхвърли Алек. — Означава, че ги е грижа. Така знаеш, че са добри приятели.

Ема премести любопитен поглед от Алек към Джейс.

— Ти тревожиш ли се за него? — попита тя Алек и от гърлото му се откъсна кратък, изненадан смях.

— Непрекъснато — заяви той. — Джейс като нищо можеше да се убие, докато си обуваше панталоните тази сутрин. Да си негов парабатай, е работа на пълен работен ден.

— Ще ми се и аз да имах парабатай — каза Ема. — То е, като някой да ти е семейство, но защото го иска, а не защото е принуден. — Тя се изчерви, внезапно смутена. — Както и да е, не мисля, че някой би трябвало да бъде наказан, задето е спасил хора.

— Затова ли ни имаш доверие? — попита Клеъри, трогната. — Мислиш, че спасяваме хора?

Ема подритна килима с върха на ботуша си. След това вдигна очи.

— Знаех за теб — каза тя на Джейс и пак се изчерви. — Имам предвид, всички знаят за теб. Че си бил син на Валънтайн, а после вече не си бил и си станал Джонатан Херондейл. И не мисля, че това е означавало кой знае какво за повечето хора (повечето те наричат Джейс Лайтууд), но за баща ми то означаваше. Чух го да казва на мама как си мислел, че от рода Херондейл не бил останал никой, че всички били мъртви, ала ти си бил последният от тях и той гласувал на заседанието на Съвета Клейвът да продължи да те търси, защото, каза той, „родът Карстерс е длъжник на Херондейл“.

— Защо? — попита Алек. — За какво са им задължени?

— Не знам — отвърна Ема. — Ала дойдох, защото татко би искал да го сторя, дори да е опасно.

Джейс се изсмя приглушено.

— Защо ли си мисля, че не те е грижа дали нещо е опасно? — Той приклекна така, че очите им да са на едно ниво. — Можеш ли да ни кажеш още нещо? Нещо, което си ги чула да си говорят?

Ема поклати глава.

— Не знаят къде е Себастиан. Не знаят за Едом… споменах го, докато държах Меча на смъртните, но според мен го помислиха просто за друга дума, означаваща „ад“. Изобщо не ме попитаха дали смятам, че е истинско място, и аз не казах нищо.

— Благодаря ти, че го каза на нас. То ще ни помогне. Много ще ни помогне. А сега трябва да си вървиш — добави той, възможно най-меко. — Преди да са забелязали, че те няма. Ала от сега нататък родът Херондейл ще е задължен на Карстерс. Окей? Не го забравяй.

Джейс се изправи, а Ема се обърна към Клеъри, която кимна и я отведе до прозореца, където Джейс седеше допреди малко. Клеъри се наведе и прегърна по-малкото момиче, а после се протегна и свали резето на прозореца. Ема се покатери през него с пъргавината на маймунка. Изтегли се нагоре, докато от нея останаха да се виждат единствено поклащащите й се ботуши, а миг по-късно изчезнаха и те. Джейс чу как нещо изтрополи над главите им, докато тя притичваше по керемидите, а после се възцари тишина.

— Тя ми харесва — заяви най-сетне Изабел. — Малко ми напомня за Джейс, когато беше малък и упорит, и се държеше все едно е безсмъртен.

— Две от тези неща и до днес не са се променили — отбеляза Клеъри и като затвори прозореца, се настани на мястото за сядане. — Предполагам, че големият въпрос е да съобщим ли на Джия или когото и да било от Съвета какво научихме от Ема?

— Зависи — отвърна Джейс. — Джия трябва да се подчинява на онова, което иска Клейвът. Сама ни го каза. Ако решат, че искат да ни хвърлят в клетка, докато Себастиан дойде да ни прибере… е, с това се изпарява всяко надмощие, което тази информация би могла да ни даде.

— Значи, зависи от това, дали информацията е полезна, или не — каза Саймън.

— Точно така — потвърди Джейс. — Алек, какво откри?

Алек извади книгата иззад гърба си. Беше енциклопедия на демоните, от онези, които присъстваха във всяка нефилимска библиотека.

— Мислех си, че Едом може да е името на едно от демонските царства…

— Е, всички предполагат, че Себастиан може би се намира в друго измерение, след като не е възможно да бъде проследен — каза Изабел. — Само че демонските измерения… те са милиони и хората не могат просто да отидат там.

— Някои са по-известни от други — отвърна Алек. — Библията и текстовете на Енох споменават немалко от тях, разбира се — променени и скрити в истории и легенди. Едом се споменава като пустош… — Той зачете от книгата с равен глас: — „Потоците на Едом ще се превърнат в смола. И пръстта му в сяра, и земята му ще стане пламтяща смола. Няма да угасне ни нощем, ни денем; димът й ще се издига непрестанно. Из род в род ще остане опустошена; никой не ще мине през нея до века.“[2] — Той въздъхна. — И разбира се, съществуват легенди за Лилит и Едом — че тя е прокудена там, че властва над мястото заедно с демона Асмодей. Вероятно затова Помрачените са обсъждали да й принесат Марк Блекторн в жертва там.

— Лилит закриля Себастиан — каза Клеъри. — Ако ще ходи в някое от демонските царства, несъмнено би отишъл в нейното.

— „Никой не ще мине през нея до века“ не звучи особено окуражаващо — подхвърли Джейс. — Освен това няма начин да се проникне в демонските царства. Да се пътува от едно място в този свят до друго е едно…

— Всъщност мисля, че съществува начин — каза Алек. — Път, който нефилимите не могат да затворят, защото се намира извън юрисдикцията на нашите закони. Той е стар, по-стар от ловците на сенки… древна, дива магия. — Алек въздъхна. — Намира се в Двора на феите и се охранява от тях. Никое човешко същество не е стъпвало на този път повече от сто години.

[1] Желеобразно вещество, което изпълва очната ябълка. — Б.пр. ↑

[2] Исаия, 34:9-1О. — Б.пр. ↑

13

ЗАСТЛАН С ДОБРИ НАМЕРЕНИЯ

Джейс кръстосваше стаята като котка, а останалите го наблюдаваха; едната вежда на Саймън беше вдигната.

— И няма друг начин да стигнем там? — попита Джейс. — Не можем да опитаме с Портал?

— Ние не сме демони. Можем да се придвижваме с Портали само в едно измерение.

— Знам, но ако Клеъри опита нещо ново с руните за Портал…

— Няма да го направя — прекъсна го Клеъри и сложи отбранително ръка върху джоба, в който държеше стилито си. — Няма да изложа всички ви на опасност. Когато отворих Портал, който да отведе мен и Люк в Идрис, едва не загинахме. Няма да поема този риск.

Джейс продължаваше да крачи напред-назад. Така правеше винаги когато мислеше; Клеъри го знаеше, но въпреки това го гледаше разтревожено. Той ту свиваше, ту разпускаше юмруци и си мърмореше под носа. Най-сетне се закова на място.

— Клеъри. Можеш да отвориш Портал, отвеждащ в Двора на феите, нали?

— Да — отвърна тя. — Това мога да направя. Била съм там и си го спомням. Ала дали ще бъдем в безопасност? Не сме били поканени, а феите не обичат натрапници…

— Няма никакво „ние“ — заяви Джейс. — Никой от вас няма да дойде. Ще го направя сам.

Алек скочи на крака.

— Знаех си. По дяволите, знаех си. Абсолютно не. За нищо на света.

Едната вежда на Джейс подскочи; външно изглеждаше спокоен, но Клеъри усещаше напрежението в раменете му и в начина, по който се поклащаше лекичко на пети.

— Откога казваш „по дяволите“?

— Откакто ситуацията го изисква, по дяволите. — Алек скръсти ръце на гърдите си. — Освен това мислех, че ще обсъждаме дали да съобщим на Клейва.

— Не можем да го направим — каза Джейс. — Не и ако възнамеряваме да проникнем в демонските царства през Двора на феите. Не върви половината Клейв да се изсипе там — ще изглежда като враждебен акт.

— Докато, ако сме само петимата, можем да ги увещаем да ни пуснат с добро? — Изабел повдигна вежди.

— И преди сме преговаряли с кралицата — напомни Джейс. — Вие отидохте при нея, когато аз… когато бях при Себастиан.

— И тя ни подмами да вземем пръстени, с които да ни подслушва — каза Саймън. — Нямам й грам доверие.

— Не съм споменал нищо за доверие. Тя ще постъпи както й е най-изгодно в момента. Просто трябва да направим така, че в неин интерес да бъде да ни осигури достъп до пътя до Едом.

— Все още сме ловци на сенки и представляваме Клейва — изтъкна Алек. — Каквото и да направим при елфите, другите ще трябва да отговарят за него.

— Значи, ще се наложи да прибегнем до такт и хитрост — заяви Джейс. — Вижте, нямам нищо против да оставя Клейва да сключи сделка с кралицата вместо нас. Само че не разполагаме с време за това. Те — Люк, Джослин и Магнус — не разполагат с време. Себастиан увеличава темпото; ускорява плановете си, жаждата му за кръв се усилва. Не знаете какъв е, когато е в това състояние, ала аз знам. Аз знам. — Дъхът му секна рязко; по скулите му бяха избили капчици пот. — И точно затова искам да го направя сам. Брат Закарая ми го каза — аз съм небесният огън. Не можем да се сдобием с втори меч като Славния; не можем и да призовем друг ангел — тази карта вече я изиграхме.

— Е, добре — каза Клеъри. — Но дори да си единственият източник на небесен огън, то не означава, че трябва да го направиш сам.

— Тя е права — съгласи се Алек. — Знаем, че небесният огън може да нарани Себастиан. Ала не знаем дали е единственото, което може да го нарани.

— И определено не означава, че ти се единственият, който може да избие Помрачените, с които Себастиан се е заобиколил — добави Клеъри. — Нито пък, че можеш да си проправиш път през Двора на феите сам, а след това и през някакво безнадеждно демонско царство, където трябва да намериш Себастиан…

— Не можем да го проследим, защото не сме в едно и също измерение. — Джейс вдигна ръка, така че гривната на Себастиан около китката му проблесна. — Озова ли се веднъж в неговия свят, ще мога да го открия. И преди съм го правил…

— Ние ще можем да го открием — поправи го Клеъри. — Джейс, не става дума само да го намерим. Това е нещо огромно, по-голямо от всичко, което сме правили. Целта не е Себастиан да бъде убит; целта са пленниците. Това е спасителна операция. Не само нашият живот зависи от нея, а и техният. — Гласът й се прекърши.

Джейс беше престанал да кръстосва стаята и сега местеше поглед между приятелите си почти умолително.

— Просто не искам да ви се случи нещо.

— Е, и ние не искаме да ни се случи нещо — съгласи се Саймън. — Но помисли малко. Какво ще стане, ако ти отидеш, а ние останем? Себастиан иска Клеъри повече, отколкото иска теб, и може да я открие тук, в Аликанте. Нищо не го спира да се появи, освен едно обещание, че ще изчака два дни, а колко струват неговите обещания? Може да дойде за всеки от нас, по всяко време. Вече го доказа с представителите на долноземците. Тук сме лесна мишена за него. По-добре да отидем там, където не ни очаква, нито ни търси.

— Няма да си стоя тук, в Аликанте, докато Магнус е в опасност. — Гласът на Алек беше учудващо студен, зрял. — Тръгнеш ли сам, значи, не зачиташ нито мен, нито парабатайския ни обет; не ме зачиташ като ловец на сенки, както не зачиташ факта, че тази битка е и моя.

Джейс изглеждаше потресен.

— Алек, никога не бих проявил незачитане към обета ни. Ти си един от най-добрите ловци на сенки, които познавам…

— И именно заради това идваме с теб — заяви Изабел. — Нуждаеш се от нас. Нуждаеш се от мен и Алек, за да се подкрепяме, както сме го правили винаги. Нуждаеш се от могъществото на Клеъри с руните и от вампирската сила на Саймън. Тази битка не е само твоя. Ако ни уважаваш като ловци на сенки и като свои приятели — всички нас — значи, идваме с теб. Съвсем просто е.

— Знам — меко каза Джейс. — Знам, че се нуждая от вас.

Клеъри срещна погледа му и гласът на Изабел отново отекна в главата й: „нуждаеш се от могъществото на Клеъри с руните“; тя изведнъж си спомни как го бе видяла за първи път, с Алек и Изабел от двете си страни, и как си бе помислила, че изглежда опасен.

И през ум не й беше минало, че и тя е като него… че и тя е опасна.

— Благодаря. — Джейс се прокашля. — Е, добре. Всички да си сложат бойно облекло и да си съберат нещата. Вземете каквото може да ни потрябва за път по суша — вода, каквато храна намерите, резервни стилита, одеяла. А ти — обърна се той към Саймън, — ти може и да не се нуждаеш от храна, но ако имаш бутилирана кръв, вземи я. Може и да не намерим нищо, което да… ядеш, докато сме там.

— Е, нали вие четиримата ще сте там — подхвърли Саймън, ала се усмихна лекичко и Клеъри знаеше, че е, защото Джейс го беше включил към останалите, без изобщо да се замисли.

Най-сетне Джейс бе приел, че където отиваха те, там отиваше и Саймън, независимо дали беше ловец на сенки, или не.

— Много добре — каза Алек. — Да се срещнем тук след десет минути. Клеъри, приготви се да отвориш Портал. Джейс?

— Да?

— Гледай да имаш стратегия за действията ни, когато се озовем в Двора на феите. Защото ще имаме нужда от такава.

Вихрушката в Портала й се стори почти като облекчение. Клеъри премина последна през сияещата врата и се остави студеният мрак да я погълне, като вода, повличаща я към дълбините си, отнемаща въздуха от дробовете й, карайки я да забрави всичко, освен шума и пропадането.

Свърши прекалено бързо. Порталът я освободи от хватката си и тя падна, затиснала неудобно раницата си с тяло, върху пръстения под на един тунел. Пое си дъх и се претърколи, изправяйки се с помощта на един дълъг корен, който висеше над нея. Наоколо Алек, Изабел, Джейс и Саймън също ставаха на крака и се отупваха. Онова, върху което бяха паднали, даде си сметка Клеъри, не беше пръст, а килим от мъх. Мъх имаше и по гладките кафяви стени на тунела, само че той грееше с фосфоресцираща светлина. Малки проблясващи цветя, като електрически маргаритки, растяха сред мъха — миниатюрни бели Звездици сред зеленината. Виещи се корени висяха от тавана и Клеъри се зачуди какво ли расте над главите им. Най-различни по-малки тунели тръгваха във всички посоки от главния, някои от тях — прекалено тесни, за да пропуснат човек.

Изабел извади парче мъх от косата си и се намръщи.

— Къде точно се намираме?

— Целта ми беше пред тронната зала — обясни Клеъри. — Били сме тук. Просто винаги изглежда различно.

Джейс вече беше поел по главния коридор. Дори и без руната за тишина, той се движеше безшумно като котка по мекия мъх. Останалите го последваха, Клеъри — с ръка върху дръжката на меча си. Мъничко се учудваше колко бързо беше свикнала на кръста й да виси оръжие; ако посегнеше към Хеосфорос и не го откриеше там, помисли си тя, щеше да изпадне в паника.

— Оттук — прошепна Джейс и им даде знак да пазят тишина. Намираха се под свод, от другата страна на който, скрито от една завеса, имаше по-голямо помещение. Последния път, когато Клеъри беше тук, завесата бе направена от живи пеперуди и се поклащаше от борбата им да се освободят.

Днес бяха бодили, като онези, които обграждаха замъка на Спящата красавица, преплетени един в друг така, че образуваха полюшващ се лист. Клеъри виждаше само откъслечни проблясъци от стаята отвъд — бели и сребърни светлинни — ала и петимата съвсем ясно чуваха звука от смеещи се гласове, които се разнасяха из коридорите наоколо.

Магическият прах не действаше върху елфите, така че нямаше как да се скрият. Джейс беше нащрек; цялото му тяло беше напрегнато. Той вдигна предпазливо камата си и разтвори завесата възможно най-безшумно. Те се приведоха напред и зяпнаха.

Стаята от другата страна приличаше на зимна приказка, каквато Клеъри рядко бе виждала, освен при някое от посещенията им във фермата на Люк. Стените бяха от бял кристал; от бял кристал, набразден от жилки сребро, беше и диванът, върху който се бе изтегнала кралицата. Подът беше затрупан със сняг, а от тавана се спускаха ледени висулки, всяка от тях — обвита с въжета от златно-сребърни тръни. Из стаята бяха пръснати бели рози — разпилени пред дивана на кралицата, вплетени в червената й коса като корона. Роклята й също беше в бяло и сребърно, прозирна като лед; тялото й се виждаше през нея, макар и неясно. Лед и рози, и кралицата. Ефектът беше заслепяващ. Тя лежеше върху дивана, отметнала глава назад и говореше с елфически рицар в тежки тъмнокафяви доспехи с цвета на дънер. Едното му око беше черно, другото — бледосиньо, почти бяло. За миг Клеъри си помисли, че под мишницата си той стиска главата на елен, но когато се вгледа по-внимателно, осъзна, че е шлем, украсен с еленски рога.

— Как върви Дивият лов, Гуин? — тъкмо питаше кралицата. — Събирачите на мъртвите? Предполагам, че сте имали богат урожай край Цитаделата онази нощ. Чух, че виковете на нефилимите разкъсвали небесата, докато те умирали.

Клеъри почувства как ловците на сенки край нея настръхнаха. Спомни си как лежи до Джейс на дъното на една лодка във Венеция и гледа как Дивият лов преминава над главите им; вихрушка от крясъци и бойни викове, коне, чиито копита искряха с алена светлина, мечове, полетели в небето.

— Така ми казаха, милейди. — Гласът на Гуин беше толкова дрезгав, че едва се разбираше. Звучеше като дращене на нож върху дървесна кора. — Дивият лов идва, когато гарваните на бойното поле грачат за кръв — ние събираме ездачите си измежду умиращите. Ала нас ни нямаше при Елмазената цитадела. Военните игри на нефилимите и тъмните воини не са за нас. Елфите не си пасват добре с демони и ангели.

— Разочароваш ме, Гуин — нацупи се кралицата. — Това са времена на могъщество за феите; печелим, издигаме се, покоряваме света. Мястото ни е върху шахматната дъска на властта също толкова, колкото и на нефилимите. Надявах се да получа съвета ти.

— Простете, милейди — каза Гуин. — Шахматът е твърде деликатна игра за нас. Не мога да ви посъветвам.

— Ала аз ти поднесох такъв дар — продължи да се цупи кралицата. — Момчето Блекторн. Нефилимска и елфическа кръв в едно — това е рядкост. Той ще язди в редиците ви и демоните ще се боят от вас. Подарък от мен и Себастиан.

Себастиан. Каза го с лекота, фамилиарно. В гласа й имаше привързаност, ако би могло да се каже, че кралицата на феите е способна да се привърже към някого. Клеъри чуваше дишането на Джейс до себе си — рязко и ускорено; останалите също бяха настръхнали, паника се разля по лицата им, когато си дадоха сметка какво означават думите на кралицата.

Клеъри почувства как Хеосфорос изстива в ръката й. Път, отвеждащ в демонските царства, който минава през земите на феите. Земята, зейнала под краката на Себастиан. Себастиан, който се хвали, че има съюзници.

Кралицата и Себастиан, подарили плененото нефилимско дете. Заедно.

— Демоните и така се боят от мен, прекрасна лейди — заяви Гуин с усмивка.

„Прекрасна моя.“ Кръвта във вените на Клеъри беше ледена река, устремила се към сърцето й. Погледна надолу и видя как Саймън слага успокояващо ръка върху тази на Изабел; Изабел беше пребледняла и изглеждаше така, сякаш й се повдига, също като Алек и Джейс. Саймън преглътна. Златният му пръстен проблесна и на Клеъри й се стори, че чува гласа на Себастиан:

„Наистина ли мислеше, че би те оставила да сложиш ръка на нещо, което ти позволява да приказваш с приятелчетата си, без тя да те чува? Откакто ти го отнех, съм разговарял с нея и тя е разговаряла с мен… била си истинска глупачка, за да й повярваш, малка сестричке. Тя обича да е на страната на победителите, кралицата на феите. А това е нашата страна, Клеъри. Нашата!“

— Значи, ми дължиш услуга, Гуин, в замяна на момчето — каза кралицата. — Знам, че Дивият лов се подчинява на свои собствени закони, но държа да присъстваш на следващата битка.

Гуин се намръщи.

— Не съм сигурен, че едно момче си струва толкова обременяващо обещание. Както казах, Ловът няма желание да се намесва в работата на нефилимите.

— Не е нужно да се биете. — Гласът на кралицата беше като коприна. — Искам единствено помощта ви за телата, когато тя свърши. А тела ще има. Нефилимите ще заплатят за своите престъпления, Гуин. Всички трябва да си платят.

Преди Гуин да успее да отговори, от тъмния тунел зад трона на кралицата излезе друга фигура. Беше Мелиорн в белите си доспехи; черната му коса беше прибрана в плитка, която падаше на гърба му. Ботушите му бяха изцапани с нещо, което приличаше на черен катран. При вида на Гуин той се намръщи.

Един Ловец никога не носи добри новини.

— Кротко, Мелиорн — каза кралицата. — С Гуин просто обсъждаме малка размяна на услуги.

Мелиорн наклони глава.

— Нося новини, милейди, но бих искал да говорим насаме.

Кралицата се обърна към Гуин.

— Споразумяхме ли се?

Гуин се поколеба, а после кимна отсечено и с един неприязнен поглед към Мелиорн потъна в тунела, по който бе дошъл елфическият рицар.

Кралицата се плъзна надолу върху дивана си; бледите й пръсти се открояваха като мрамор върху роклята й.

— Е, добре, Мелиорн. За какво искаше да говорим? Новини за долноземските пленници?

„Долноземските пленници.“ Алек си пое рязко дъх зад Клеъри и тя видя как Мелиорн завъртя глава. Очите му се присвиха.

— Ако не греша, милейди — каза той, посягайки към оръжието на кръста си, — имаме гости.

Джейс вече сваляше ръка надолу, прошепвайки:

Габриел.

Серафимската кама лумна и Изабел скочи на крака; камшикът й се стрелна напред и проряза завесата от тръни, така че тя се свлече на земята, потраквайки.

Джейс се втурна покрай тръните и влетя в стаята, а Габриел грееше в ръката му. Клеъри извади меча си.

Те нахлуха в стаята, заставайки в полукръг зад Джейс: Алек с лък, в чиято тетива вече имаше стрела; Изабел, размотала камшика си, който проблясваше; Клеъри с меч в ръка; и Саймън… Саймън нямаше по-добро оръжие от самия себе си, ала въпреки това стоеше и се усмихваше на Мелиорн, а зъбите му проблясваха.

Кралицата си пое рязко дъх и се изправи, покривайки тялото си. Клеъри за първи път я виждаше смутена.

— Как смеете да влизате в двореца ми неканени? Това е най-страшно престъпление, престъпване на законите на Завета…

— Как смееш да говориш за законите на Завета! — изкрещя Джейс, а серафимската кама гореше в ръката му. Клеъри си помисли, че Джонатан Ловеца на сенки трябва да беше изглеждал по същия начин преди много векове, когато бе отблъснал демоните и бе спасил един нищо неподозиращ свят от гибел. — Ти, която си убивала, лъгала и отвлякла представителите на долноземците от Съвета. Съюзила си се със силите на злото и ще си платиш за това.

— Кралицата на феите не плаща — заяви тя.

— Всички си плащат — каза Джейс и ето че стоеше на дивана, надвесен над кралицата, а връхчето на оръжието му бе опряно в гърлото й. Тя опита да се отдръпне, ала беше прикована на място. — Как го направи? — попита Джейс. — Мелиорн се закле, че си на страната на нефилимите. Елфите не могат да лъжат. Затова Съветът ти повярва…

— Мелиорн е елф само наполовина. Може да лъже. — Кралицата хвърли развеселен поглед на Изабел, която изглеждаше шокирана. Само кралицата на феите можеше да изглежда развеселена, когато в гърлото й беше опряно острие, помисли си Клеъри. — Понякога най-простичкият отговор е верният отговор, ловецо на сенки.

Ето защо искаше той да е в Съвета — каза Клеъри, спомнила си услугата, която кралицата й беше поискала толкова отдавна, както й се струваше сега. — Защото може да лъже.

— Отдавна планирано предателство. — Джейс дишаше тежко. — Би трябвало още сега да ти прережа гърлото.

— Няма да посмееш. — Кралицата не помръдваше, върхът на меча все така беше опрян в гърлото й. — Докоснеш ли кралицата им, феите ще се обърнат срещу вас до края на времето.

Джейс с мъка си поемаше дъх, докато говореше; от лицето му струеше изпепеляваща светлина.

— Какво сте сега тогава? Чухме те. Говореше за Себастиан като за ваш съюзник. Елмазената цитадела се издига върху лей-линии. Лей-линиите са във властта на елфите. Вие сте го завели там, вие сте отворили път за него, вие сте му помогнали да ни постави засада. Какво друго сте, ако не наши врагове?

По лицето на Мелиорн пробяга грозна гримаса.

— Може и да сте ни чули да говорим, малки нефилиме — каза той, — ала убием ли ви, преди да сте се върнали при Клейва, за да им разкажете историйките си, никой друг няма да научи…

Елфът понечи да пристъпи напред. Алек пусна стрелата си да полети и тя се заби в Мелиорн, който политна с вик назад.

Алек се приближи, поставяйки нова стрела в тетивата. Мелиорн лежеше на пода и стенеше, а снегът наоколо поаленяваше. Алек се надвеси над него, опънал тетивата.

— Кажи ни как да си върнем Магнус… как да си върнем затворниците. Не го ли сториш, ще те превърна в игленик.

Мелиорн се изплю. Белите му доспехи се сливаха със снега край него.

Нищо няма да ви кажа. Измъчвайте ме, убийте ме, но няма да предам кралицата си.

— И да ни каже нещо, то ще е безполезно — обади се Изабел. — Той може да лъже, забрави ли?

Лицето на Алек помрачня.

— Така е. Тогава умри, лъжецо.

И той пусна тетивата на лъка си.

Стрелата потъна в гърдите на Мелиорн с такава сила, че го запрати назад по снега. Главата му се удари в стената на пещерата с влажен пукот.

Кралицата изпищя. Звукът отекна в ушите на Клеъри и я изтръгна от шока. Чуваше крясъци на елфи отвън и стъпки, приближаващи тичешком по коридорите.

— Саймън! — изкрещя и той се обърна рязко. — Ела тук!

Втъквайки Хеосфорос в колана си, тя извади стилито и се втурна към главната врата, останала без завесата си от тръни. Саймън я следваше по петите.

— Вдигни ме — задъхано каза тя и без да задава въпроси, Саймън обви ръце около кръста й и я повдигна, като едва не я запрати до тавана с вампирската си сила.

Клеъри се улови здраво за горната част на свода със свободната си ръка и погледна надолу. Саймън бе вдигнал очи към нея, видимо озадачен, ала ръцете му я държаха сигурно.

— Не ме пускай — каза тя и започна да рисува обратната руна на онази, която бе нарисувала на кораба на Валънтайн: тази руна затваряше и заключваше, задържаше всичко друго отвън, криеше и даряваше безопасност.

Черни линии се плъзнаха от стилито й, а после, тъкмо когато привършваше, чу Саймън да казва:

— Побързай, идват.

Клеъри свали стилито си и в същия миг земята под тях потрепери. Двамата паднаха заедно. Тя се приземи върху Саймън (не беше най-мекото приземяване, понеже той беше само колене и лакти) и се претърколи настрани тъкмо когато стена от пръст започна да се плъзга пред отворения свод, като спускаща се театрална завеса. Към вратата се приближаваха сенки, които постепенно приемаха очертанията на тичащи елфи. Саймън дръпна Клеъри на крака в същия миг, в който арката, водеща в коридора, изчезна с един последен грохот, спирайки елфите от другата страна.

— В името на Ангела! — възкликна Изабел със страхопочитание в гласа.

Клеъри се обърна със стилито в ръка. Джейс беше на крака, мечът му — насочен към сърцето на кралицата, която беше пред него. Алек стоеше над трупа на Мелиорн; лицето му, когато погледна първо Клеъри, а после своя парабатай, беше безизразно. Зад него зееше тунелът, от който бе излязъл Мелиорн и по който си бе тръгнал Гуин.

— Ще затвориш ли и задния тунел? — попита Саймън.

Клеъри поклати глава.

— По обувките на Мелиорн имаше катран. „Потоците на Едом ще се превърнат в смола“, забрави ли? Мисля, че идваше от демонските царства. Смятам, че са натам.

— Джейс — каза Алек. — Кажи на кралицата какво искаме и че ако го направи, ще й помилваме живота.

Кралицата се изсмя пронизително.

— Подценила съм те, малки стрелецо. Остри са стрелите на разбитото сърце.

Лицето на Алек се обтегна.

— Подценила си всички ни — заяви той. — Винаги си го правила. Ти и твоята арогантност. Елфите са древна раса, добра раса. Ти не си достойна да ги предвождаш. Под твоята власт те всички ще свършат ето така. — И той посочи с брадичка трупа на Мелиорн.

— Ти си този, който го уби — каза кралицата. — Не аз.

— Всички плащат. — Сините очи на Алек бяха сурови и нетрепващи.

— Искаме да ни бъдат върнати невредими заложниците, взети от Себастиан Моргенстърн — заяви Джейс.

Кралицата разпери ръце.

— Не са в този свят, нито в царството на феите, нито в коя то и да било земя, над която имам власт. С нищо не мога да ви помогна да ги спасите. С нищо.

— Много добре. — На Клеъри й се стори, че Джейс е очаквал този отговор. — Има още нещо, което можеш да сториш, нещо, което да ни покажеш, за да спасиш живота си.

Кралицата се вкамени.

— Какво е то, ловецо на сенки?

— Пътят към демонското царство Едом. Искаме да ни оставиш да стигнем до там. Ще поемем по него и ще си тръгнем от царството ти.

За изненада на Клеъри, кралицата като че ли се отпусна. Напрежението се отцеди от тялото й, усмивчица подръпна крайчеца на устните й… усмивчица, която изобщо не се хареса на Клеъри.

Много добре. Ще ви покажа пътя, отвеждащ в демонското царство.

Тя слезе по стъпалата, обграждащи дивана й, повдигнала ръба на прозирната си рокля над босите си снежнобели крака, и се отправи към тъмния коридор, тръгващ зад трона й.

Алек тръгна след Джейс, следван от Изабел. Клеъри и Саймън вървяха на края, като някаква странна процесия.

— Никак не ми се ще да го кажа — прошепна Саймън, докато излизаха от тронната зала и поемаха през тънещия в мрак подземен проход, — но това като че ли беше препалено лесно.

— Не беше лесно — отвърна Клеъри, също така шепнешком.

— Знам, но кралицата… е, тя е умна. Би могла да открие начин да се измъкне, ако наистина искаше. Не е принудена да ни пусне да отидем в демонските царства.

— Само че тя иска да го направи — каза Клеъри. — Смята, че там ще намерим смъртта си.

Саймън й хвърли кос поглед.

— Е, ще намерим ли смъртта си?

— Не знам — отговори Клеъри и ускори крачка, за да настигне останалите.

Коридорът се оказа по-къс, отколкото Клеъри предполагаше. В тъмнината разстоянието изглеждаше невъзможно голямо, ала всъщност бяха вървели едва около половин час, когато излязоха от сенките и се озоваха в по-просторно, светло място.

Бяха вървели в мрак и тишина и Клеъри бе потънала в мислите си — спомени за къщата, в която бе живяла със Себастиан и Джейс; за звука от Дивия лов, бушуващ в небето над тях; за онзи къс хартия с думите „прекрасна моя“. Това не беше любовно обръщение, а израз на уважение. Прекрасната кралица на елфите. „Кралицата обича да е на страната на победителите, кралицата на феите. А това е нашата страна, Клеъри“, беше й казал Себастиан веднъж. И макар да го бе съобщила на Клейва, Клеъри го бе сметнала за част от самонадеяните му заплахи. Също като целия Съвет, тя бе повярвала, че е достатъчна думата на елфите, че са им верни; че кралицата поне би изчакала да види накъде духа вятърът, преди да разруши съюзничествата си. Помисли си за това, как бе пресекнал гласът на Джейс при думите „отдавна планирано предателство“ Може би никой от тях не го бе допуснал, защото не бяха в състояние да го допуснат — че кралицата може да е толкова сигурна в победата на Себастиан, че да го скрие в царството си, където не можеше да бъде проследен. Клеъри отново видя как земята пред Елмазената цитадела се разтваря и приема Себастиан и Помрачените в недрата си. Това беше елфическа магия — та нали дворците им се намираха под земята. Защо иначе тъмните ловци на сенки, нападнали Института в Лос Анджелис, биха взели Марк Блекторн? Всички бяха решили, че Себастиан се бои от отмъщението на феите, ала той не се боеше. Той бе в съюз с тях. Беше взел Марк заради елфическата му кръв — заради нея според елфите той им принадлежеше.

През последните шест месеца Клеъри бе мислила повече, отколкото през целия си живот преди това за кръвта и какво означава тя. Нефилимската кръв беше силна и чиста; тя беше ловец на сенки. Ангелска кръв — тя я правеше онова, което бе; даваше й силата на руните. Тя правеше и Джейс онова, което бе — силен и бърз, и брилянтен. Кръвта на Моргенстърн — Клеъри имаше от нея, също като Себастиан, и именно затова го беше грижа за Клеъри. Заради нея Клеъри имаше тъмно сърце… ала така ли беше наистина? Дали кръвта на Себастиан — смесица от Моргенстърнова и демонска — го превръщаше в чудовище, или той би могъл да бъде променен, поправен, излекуван, научен да бъде друг, така както семейство Лайтууд бяха сторили с Джейс?

— Стигнахме. — В гласа на кралицата се долавяха развеселени нотки. — Можете ли да се досетите кой е правилният път?

Намираха се в просторна пещера, чийто покрив се губеше в сенки високо над тях, а стените й блещукаха с фосфоресцираща светлина. От мястото, където бяха застанали, тръгваха четири пътя — този зад тях и още три. Единият беше широк и гладък и водеше право напред. Този отляво грееше със зелени листа и ярки цветя и на Клеъри й се стори, че в далечината зърва късче синьо небе. Сърцето й копнееше да поеме по него. И най-сетне — най-тъмният от трите, тесен тунел, около чийто вход се виеше бодлива тел, а от двете му страни растеше трънлив плет. На Клеъри й се стори, че в края му вижда мрак и звезди.

Алек се изсмя отсечено.

— Ние сме ловци на сенки. Знаем старите истории. Това са Трите пътя. — Виждайки озадаченото изражение на Клеъри, той поясни: — Елфите не обичат тайните им да излизат наяве, ала понякога човешките музиканти са успявали да вплетат тайните им в древни балади. Има една, наричана „Томас Стихотвореца“, за мъж, отвлечен от кралицата на феите…

— Едва ли бих го нарекла „отвличане“ — възрази кралицата. — Дойде напълно доброволно.

— Завела го на място, откъдето тръгвали три пътя и му казала, че единият отвежда в Рая, другият — във владенията на елфите, а третият — в Ада. „О, виждате ли онази тясна пътека, обрасла в храсти и трънаци? Тя води към добродетелта, ала малцина отклоняват се по нея.“ — Алек посочи тесния тунел.

— Отвежда в света на мунданите — каза кралицата със сладък глас. — На вас той ви се струва достатъчно райско място.

— Ето как Себастиан е стигнал до Елмазената цитадела и как е успял да доведе подкрепления, които Клейвът не можа да види — с отвращение каза Джейс. — Използвал е този тунел. Воините му са чакали тук, във владенията на феите, където не може да бъдат проследени, и са преминали, когато се е нуждаел от тях. — Той изгледа кралицата мрачно. — Много нефилими умряха заради теб.

— Смъртните — отвърна кралицата. — Те умират.

Без да й обръща внимание, Алек посочи засенчения с листа тунел.

— Този води в земята на елфите. А това — при тези думи той махна напред — е пътят към Ада. Там, където отиваме.

— Бях чувал, че бил застлан с добри намерения — подхвърли Саймън.

— Стъпи на него и ще откриеш, дневни вампире — каза кралицата.

Джейс завъртя върха на меча, опрян в гърба й.

— Какво ще ти попречи в мига, в който си тръгнем, да предупредиш Себастиан, че идваме?

Кралицата не издаде никакъв звук на болка, само устните й изтъняха. В този миг тя изглеждаше стара, въпреки младостта и красотата на лицето й.

— Уместен въпрос. А и да ме убиеш, други от Двора ще му разкажат за вас и той ще се досети за намеренията ви, защото е умен. Той ще узнае и вие не можете да го избегнете, освен ако не избиете всички елфи в Двора.

Джейс не помръдваше. Все така държеше меча си в ръка, острието — опряно в гърба на кралицата. Светлината на оръжието огряваше лицето му и извайваше красотата му във възвишения и долини, подчертаваше остротата на скулите и ъгъла на челюстта. Улавяше връхчетата на косата му и ги разпалваше, сякаш той носеше корона от горящи тръни.

Клеъри го гледаше, гледаха го и другите, доверявайки му се безмълвно. Каквото и решение да вземеше, те щяха да го подкрепят.

— Е, хайде — каза кралицата. — Не си способен на такова клане. Винаги си бил най-нежното дете на Валънтайн.

Очите й се спряха за миг върху Клеъри, ликуващи. „Ти криеш тъмно сърце, дъще на Валънтайн.“

— Закълни се — заяви Джейс. — Знам какво означават обещанията за твоята раса. Знам, че не можеш да лъжеш. Закълни се, че няма да кажеш нищо на Себастиан и че няма да позволиш никой в Двора ти да го стори.

— Заклевам се — каза кралицата. — Заклевам се, че никой в Двора ми няма да му каже, с дума или дело, че сте били тук.

Джейс отстъпи назад и отпусна оръжие.

— Знам, че според теб ни изпращаш на сигурна смърт. Ала ние няма да умрем толкова лесно. Няма да изгубим тази война. И когато победим, ще накараме теб и хората ти да ни платите с кръвта си за стореното.

Усмивката на кралицата се стопи. Те се извърнаха от нея и безмълвно поеха по пътя, отвеждащ в Едом; Клеъри хвърли поглед през рамо и видя очертанията на кралицата — съвършено неподвижна, тя гледаше как се отдалечават, а очите й горяха.

Коридорът завиваше далеч пред тях; изглеждаше така, като че беше вдълбан в скалата с огън. Докато петимата вървяха напред в пълно мълчание, бледите каменни стени край тях постепенно потъмняваха, опръскани тук-там с въгленовочерно, сякаш самата скала бе горяла. Гладкият под започна да става все по-каменист, под подметките им хрущеше чакъл. Фосфоресциращите светлинки в стената взеха да гаснат и Алек извади руническият камък от джоба си и го вдигна над главата си.

Измежду пръстите му се разляха лъчи и в същия миг Клеъри усети как до нея Саймън настръхна.

— Какво има? — прошепна тя.

— Нещо се движи. — Той посочи към сенките пред тях. — Ей там.

Клеъри присви очи, ала не видя нищо; вампирското зрение на Саймън беше по-добро дори от нефилимското. Възможно най-тихо, тя извади Хеосфорос от ножницата и направи няколко крачки напред, като се придържаше в сенките покрай стените. Джейс и Алек бяха потънали в разговор; тя докосна Изабел по рамото и й прошепна:

— Тук има някой. Или нещо.

Вместо отговор, Изабел се обърна към брат си и му даде знак — сложно движение с пръстите. По очите на Алек си пролича, че я е разбрал, и той начаса се обърна към Джейс. Клеъри си спомни първия път, когато ги видя в „Пандемониум“ — годините на практика ги бяха слели в едно цяло, те мислеха заедно, движеха се заедно, дишаха заедно, биеха се заедно. Клеъри неволно се зачуди дали, независимо какво се случеше, независимо колко отдаден ловец на сенки станеше, тя нямаше винаги да си остане не съвсем от техния калибър…

Алек рязко свали ръка и светлината угасна. Едно проблясване, една искра и изчезна от мястото си до Клеъри. Клеъри се завъртя рязко, стиснала Хеосфорос, и чу шум от боричкане, нещо тупна, а после се разнесе съвсем човешко стенание на болка.

— Спри! — извика Саймън и изведнъж наоколо лумна светлина.

Беше като светкавица на фотоапарат и на Клеъри й трябваше миг, докато очите й привикнат. Постепенно картината около нея започна да се прояснява: Джейс, вдигнал руническия си камък, който пръскаше лъчи наоколо като малко слънце. Алек, прицелил се с лъка си, и Изабел, стиснала дръжката на камшика си, който се бе увил около глезените на дребна фигура, сгушена до стената на тунела — момче, чиято бледоруса коса се къдреше над леко заострените му уши…

— О, господи! — Клеъри прибра оръжието си и забърза напред. — Изабел… спри. Всичко е наред — каза тя, приближавайки се до момчето.

Дрехите му бяха изпокъсани и омацани, краката му — боси и почернели от мръсотия. Ръцете му също бяха голи и по тях имаше следи от руни. Нефилимски руни.

— В името на Ангела! — Камшикът на Изабел се плъзна обратно в ръката й.

Алек отпусна лъка си. Момчето вдигна глава и се намръщи.

— Ти си ловец на сенки? — попита Джейс невярващо.

Момчето се намръщи още повече. В изражението му имаше гняв, но още повече — мъка и страх. Нямаше никакво съмнение кой е. Имаше същите фини черти като сестра си, същата ъгловата брадичка и пшеничено бяла коса, къдреща се по крайчетата. Беше на около шестнайсет години, спомни си Клеъри. Изглеждаше по-млад.

— Това е Марк Блекторн — каза тя. — Братът на Хелън. Погледнете лицето му. Погледнете ръката му.

За миг Марк изглеждаше объркан. Клеъри докосна безименния си пръст и в очите му припламна разбиране. Той вдигна слабичката си дясна ръка. На четвъртия пръст проблясваше семейният пръстен на рода Блекторн, с преплетените тръни, гравирани върху него.

— Как се озова тук? — попита Джейс. — Откъде разбра как да ни намериш?

— Бях с Ловците в подземието — отговори Марк с нисък глас. — Чух Гуин да казва на неколцина от другите, че сте в тронната зала. Отдалечих се незабелязано от тях — те не ми обръщаха внимание. Търсех ви и така се озовах… тук. — Той махна с ръка към тунела. — Трябваше да говоря с вас. Трябваше да науча какво е станало със семейството ми. — Въпреки че беше в сянка, Клеъри видя, че лицето му се обтегна. — Елфите ми казаха, че всички са мъртви. Вярно ли е?

Последва потресено мълчание и Клеъри ясно прочете паниката в очите му, докато те се стрелкаха от сведения поглед на Изабел към безизразното лице на Джейс и напрегнатото тяло на Алек.

— Значи, е вярно, нали? Семейството ми…

— Баща ти беше превърнат. Ала братята и сестрите ти са живи — отговори Клеъри. — В Идрис са. Избягаха. Добре са.

Ако беше очаквала лицето на Марк да придобие облекчено изражение, остана разочарована. Той пребледня.

— Какво?

— Джулиън, Хелън, останалите — всички са живи. — Клеъри сложи ръка на рамото му; той трепна и се отдръпна. — Живи са и се тревожат за теб.

— Клеъри. — В гласа на Джейс се долавяха предупредителни нотки.

Клеъри го погледна през рамо; несъмнено да кажат на Марк, че братята и сестрите му са живи, бе най-важното в момента.

Ял ли си нещо, откакто си при елфите? — попита Джейс и се приближи, за да надникне в лицето му. Марк се дръпна рязко, ала не преди Клеъри да чуе как Джейс си пое остро дъх.

— Какво има? — попита Изабел.

— Очите му. — Джейс вдигна магическата си светлина и тя огря лицето на Марк. Той отново се намръщи, но остави Джейс да го огледа изпитателно.

Очите му бяха големи, с дълги ресници, също като на Хелън. За разлика от нейните обаче, неговите бяха с различен цвят. Едното имаше синия цвят на семейство Блекторн, цвета на вода. Другото беше златно, и в него се вихреха сенки — по-тъмно копие на очите на Джейс.

Джейс преглътна мъчително.

— Дивият лов. Сега ти си един от тях.

Погледът му продължаваше да обхожда момчето, сякаш то бе книга, която можеше да прочете.

— Протегни ръце — каза Джейс най-сетне и Марк се подчини.

Джейс ги улови и ги обърна, оголвайки китките му. Клеъри усети как гърлото й се свива. Марк беше само по тениска и голите му ръце бяха покрити с кървави белези от бичуване. Клеъри си помисли как го бе докоснала по рамото, а той се беше дръпнал. Един господ знаеше какви други рани се криеха под дрехите му.

— Кога се случи това?

Марк прибра ръцете си, които трепереха.

— Мелиорн го направи. Когато ме отведоха със себе си. Каза, че ще престане, ако ям и пия от тяхната храна, така че аз го сторих. Не мислех, че има някакво значение, след като семейството ми е мъртво. Вярвах, че елфите не могат да лъжат.

— Мелиорн може — мрачно отвърна Алек. — Или поне можеше.

— Кога се случи всичко това? — попита Изабел. — Та елфите те отвлякоха преди по-малко от седмица…

Марк поклати глава.

— При тях съм от много време. Но не знам точно колко.

— Времето тече по различен начин в земята на елфите — обясни Алек. — Понякога по-бързо, понякога по-бавно.

Марк продължи:

— Гуин ми каза, че принадлежа на Лова и че не мога да си тръгна, освен ако те не ми позволят да го сторя. Вярно ли е това?

— Да — отвърна Джейс.

Марк се облегна безсилно на стената и обърна глава към Клеъри.

— Ти си ги видяла. Видяла си братята и сестрите ми. И Ема?

— Те са добре, всички те, Ема също — увери го Клеъри. Зачуди се дали това помогна. Марк се беше заклел да остане сред елфите, защото вярваше, че цялото му семейство е мъртво, и обетът си оставаше в сила, въпреки че се основаваше на лъжа. Дали беше по-добре да мислиш, че си изгубил всичко, и да започнеш наново? Или пък беше по-лесно да знаеш, че хората, които обичаш, са живи, макар че никога вече няма да ги видиш?

Клеъри си помисли за майка си, някъде в света от другата страна на тунела. По-добре да знаеш, че са живи, реши тя. По-добре бе майка й и Люк да са живи и невредими и тя никога вече да не ги види, отколкото да са мъртви.

— Хелън не може да се грижи за тях. Не и сама. — В гласа на Марк се долавяше леко отчаяние. — А и Джулс, той е твърде малък. Не може да се грижи за Тай; не знае от какво се нуждае. Не знае как да говори с него… — Той си пое разтърсващо дъх. — Трябва да ми позволите да дойда с вас.

— Знаеш, че не можеш — каза Джейс, макар да не бе в състояние да го погледне в очите; вместо това се взираше в земята. — Врекъл си се във вярност на Дивия лов, станал си един от тях.

— Вземете ме със себе си — повтори Марк. Лицето му имаше поразеното, недоумяващо изражение на някой, който е бил смъртно ранен, но все още не си дава сметка колко сериозно е пострадал. — Не искам да бъда един от тях. Искам да бъда със семейството си…

— Ние отиваме в Ада — каза Клеъри. — Не бихме могли да те вземем със себе си, дори ако можеше да напуснеш царството на елфите…

— А ти не можеш — допълни Алек. — Опиташ ли да си тръгнеш, ще умреш.

— Предпочитам да умра — заяви Марк и Джейс вдигна рязко глава. Очите му бяха ярко златни, едва ли не прекалено ярко, сякаш огънят в него се изливаше през тях.

— Взели са те колкото заради елфическата, толкова и заради нефилимската кръв във вените ти. Искат да накажат ловците на сенки — заяви той; погледът му беше напрегнат. — Покажи им от какво тесто са замесени ловците на сенки, покажи им, че не се боиш. Можеш да се справиш.

На трепкащата магическа светлина, Марк погледна към Джейс. Сълзи бяха оставили дири по изпоцапаното му лице, ала очите му бяха сухи.

— Не знам какво да правя. Какво да правя?

— Намери начин да предупредиш ловците на сенки — каза Джейс. — Клеъри е права — ние отиваме в Ада. Може би никога няма да се завърнем. Някой трябва да каже на нефилимите, че елфите не са техни съюзници.

— Ловците на сенки ще ме заловят, ако се опитам да изпратя съобщение. — Очите на момчето припламнаха. — Ще ме убият.

— Не и ако си бърз и находчив — отвърна Джейс. — Можеш да го направиш. Сигурен съм, че можеш.

— Джейс — обади се Алек, отпуснал лък до себе си. — Джейс, трябва да го оставим да си върви, преди Ловът да забележи, че го няма.

— Така е — съгласи се Джейс и се поколеба. Клеъри го видя как улови ръката на Марк и сложи магическата си светлина в шепата му, където тя трепна за миг, преди да продължи да грее равномерно. — Вземи я — каза Джейс. — Защото в Земята под хълма може да е тъмно, а годините са дълги.

Марк остана неподвижен в продължение на един миг, стиснал руническия камък в ръката си. Изглеждаше толкова крехък на треперливата светлина, че сърцето на Клеъри заби като чук, отказващо да повярва — несъмнено можеха да му помогнат, та те бяха нефилими, не изоставяха другарите си. А после той се обърна и побягна, отдалечавайки се от тях с безшумни боси стъпки.

— Марк… — прошепна Клеъри, но не продължи — него го нямаше. Сенките го бяха погълнали, виждаше се подскачащият светлик на руническия камък, докато и той се сля с мрака. Клеъри вдигна очи към Джейс. — Какво искаше да кажеш с това „земята под хълма“? Защо го каза?

Джейс не й отговори; изглеждаше потресен. Клеъри се зачуди дали Марк, крехък, осиротял и самотен, не му напомняше за самия него.

— Земята под хълма е царството на феите — обясни Алек. — Едно много, много старо име за него. Той ще се оправи — добави към Джейс. — Ще се оправи.

— Ти му даде магическата си светлина — каза Изабел. — Открай време имаше тази магическа светлина…

— Майната й на магическата светлина — изруга Джейс и стовари ръка върху стената на пещерата; за миг лумна светлина и той отдръпна ръка. Очертанията й бяха прегорени върху камъка на тунела, а дланта му все още грееше, сякаш кръвта в пръстите му фосфоресцираше. От гърлото му се откъсна странен, задавен смях. — И без това не се нуждая от нея.

— Джейс. — Клеъри сложи ръка върху неговата. Той не я отдръпна, но и не реагира. Клеъри понижи глас: — Не можеш да спасиш всички.

— Може би не мога — отвърна той, а светлината в ръката му помръкна. — Но би било хубаво за разнообразие да спася поне някого.

— Хей — обади се Саймън. По време на срещата с Марк той беше необикновено тих и сега Клеъри се сепна. — Не знам дали го виждате, обаче в края на тунела има… има нещо.

— Светлина? — Гласът на Джейс беше пропит от сарказъм. Очите му проблясваха.

— Тъкмо обратното.

Саймън тръгна натам и след кратко колебание Клеъри свали ръка от тази на Джейс и го последва. Тунелът продължаваше право напред, а после правеше лек завой. Именно там Клеъри видя онова, което трябва да бе видял и Саймън, и се закова на място.

Мрак. В края на тунела бушуваше вихър от мрак. Нещо се движеше в него и оформяше тъмнината така, както вятърът оформя облаците. Освен това Клеъри го чуваше — бученето и тътена на мрака, като звук на реактивни двигатели.

Останалите също се приближиха и те застанаха един до друг, загледани в мрака. Гледаха го как се движи. Завеса от сянка, а от другата й страна — неизвестното.

Алек бе този, който проговори, загледан със страхопочитание във вихрушката от сенки. Въздухът, който нахлуваше в тунела, беше парещо горещ, като черен пипер, хвърлен в сърцето на бушуващ огън.

— Това — заяви той, — е най-откаченото нещо, което сме правили някога.

— Ами ако е невъзможно да се върнем? — попита Изабел.

Рубинът около шията й туптеше, засиял като червен светофар, и огряваше лицето й.

— Тогава поне ще бъдем заедно — отвърна Клеъри и огледа спътниците си. Протегна се и улови ръката на Джейс, който стоеше от едната й страна, и тази на Саймън, който бе от другата, и ги стисна здраво. — Ще преминем заедно и от другата страна ще се държим заедно. Окей?

Никой не й отговори, ала Изабел улови свободната ръка на Саймън, а Алек — тази на Джейс. Те останаха така в продължение на един миг, загледани напред. Клеъри усети как ръката на Джейс стиска нейната, един почти недоловим натиск.

След това те пристъпиха напред и сенките ги погълнаха.

— Огледалце, огледалце — каза кралицата, слагайки ръка върху огледалото. — Покажи ми моята Утринна звезда.

Окачено на стената в спалнята й, огледалото беше обрамчено от венци — рози, на които никой не беше махнал бодлите.

Мъглата във вътрешността му се сгъсти и от него надникна острото лице на Себастиан.

— Прекрасна моя. — Гласът му беше спокоен и овладян, макар че по лицето и дрехите му имаше кръв. Мечът беше в ръката му, звездите по острието му — опръскани с алено. — В момента съм… малко зает.

— Би искал да узнаеш, предполагам, че сестра ти и осиновеният ти брат току-що напуснаха това място. Откриха пътя към Едом. Идват при теб.

Лицето на Себастиан се разкриви във вълча усмивка.

— И не те накараха да обещаеш, че няма да ми съобщиш, че са идвали в двореца ти?

— Накараха ме — отвърна кралицата. — Но не споменаха да не ти съобщавам, че са си тръгнали оттук.

Себастиан се разсмя.

— Убиха един от моите рицари — продължи кралицата. — Проляха кръвта му пред трона ми. Вече не мога да ги достигна. Знаеш, че хората ми не могат да оцелеят в отровните земи. Ти ще трябва да отмъстиш вместо мен.

Светлината в очите на Себастиан се промени. Кралицата открай време намираше онова, което той изпитваше към сестра си и към Джейс, за истинска загадка, но пък самият Себастиан бе още по-голяма мистерия. Преди да се появи и да й направи предложението си, тя никога не бе обмисляла истински съюз с ловци на сенки. Тяхното особено чувство за чест ги правеше ненадеждни. Именно липсата на чест у Себастиан я караше да му има доверие. Деликатното умение на предателството беше втора природа за феите, а за Себастиан лъжите бяха изкуство.

— Ще служа на интересите ти във всяко отношение, моя кралице — заяви той. — Много скоро твоите и моите хора ще властват над този свят и когато това стане, ще можеш да отмъстиш на всеки, който някога те е засегнал.

Тя му се усмихна. Снегът в тронната й зала все още аленееше от кръв, а тя все още усещаше меча на Джейс Лайтууд да опира в гърлото й. Не беше истинска усмивка, ала тя бе достатъчно мъдра, за да остави красотата си да работи за нея, понякога.

— Обожавам те.

— Да. — Очите на Себастиан проблеснаха, цветът им — като тъмни облаци. Кралицата се запита за миг дали той мисли за тях двамата като нея — любовници, които, дори когато се намираха в прегръдките си, опираха нож в гърба на другия, готови да го пронижат и предадат. — А аз обичам да бъда обожаван. — Той се ухили широко. — Радвам се, че идват. Нека дойдат.

ВТОРА ЧАСТ

СВЕТЪТ ОБЪРНАТ НАОПАКИ

Цялата земя е изгорена със сяра и със сол, та нито се сее, нито произраства, и никаква трева не никне на нея…

Второзаконие, 29:23

14

СЪНЯТ НА РАЗУМА

Клеъри стоеше на една сенчеста морава, която се разстилаше по склона на полегатия хълм. Небето над главата й бе съвършено синьо, осеяно тук-таме с бели облаци. Пред нея се простираше каменна пътечка, водеща до входната врата на голямо имение, изградено от камъни с мек, златист цвят.

Тя отметна глава назад и погледна нагоре. Къщата беше прекрасна. На лъчите на пролетното слънце камъните имаха цвят на масло, покрити с увивни рози, нацъфтели в червено, златисто и оранжево. Балкони от ковано желязо с меки извивки покриваха фасадата; имаше две сводести врати от дърво с цвят на бронз, покрити с изящно резбовани криле. Криле за рода Феърчайлд — разнесе се мек, успокояващ глас в ума й. — Това е имение на рода Феърчайлд. Издигало се е тук в продължение на четиристотин години и ще се издига още четиристотин.

— Клеъри! — майка й се появи на един от балконите, облечена в елегантна рокля с цвят на шампанско; червената й коса беше разпусната и тя изглеждаше млада и красива.

По голите й ръце лъкатушеха черни руни.

— Какво ще кажеш? Не е ли просто великолепно?

Клеъри проследи погледа на майка си натам, където по-ляната отново ставаше равна. Там, в края на една пътека, от двете страни на която бяха подредени дървени пейки, се издигаше арка от рози. По пътеката бяха пръснати бели цветя (онези, които растяха само в Идрис) и напояваха въздуха със сладкото си ухание.

Клеъри отново погледна към майка си, която вече не беше сама на балкона. Люк стоеше зад нея, обвил ръка около кръста й. Беше по риза с навити ръкави и официален панталон, сякаш наполовина облечен за парти. По неговите ръце също имаше руни — за късмет, за прозорливост, за сила, за любов.

— Готова ли си? — извика той на Клеъри.

— За какво? — попита тя, ала двамата на балкона не я чуха. Усмихнати, те потънаха в къщата и Клеъри направи няколко стъпки по пътеката.

— Клеъри!

Тя се обърна рязко. Той вървеше към нея по тревата — тънък, с бяло-руса коса, която грееше на слънцето, облечен в официални черни дрехи, със златни руни по яката и маншетите. Усмихваше се широко, на бузата му имаше малко петънце; беше вдигнал ръка, за да се предпази от яркото слънце.

Себастиан.

Беше съвсем същият и въпреки това — съвсем различен. Очевидно беше себе си и все пак самите му черти сякаш се бяха променили — костите му като че ли не бяха така остри, кожата му — не бледа, а помургавяла от слънцето, очите му…

Очите му грееха, зелени като пролетна трева.

Очите му винаги са били зелени — каза гласът в главата й. — Хората често се дивят колко много си приличате — ти, той и майка ви. Името му е Джонатан и той е твой брат; винаги те е закрилял.

— Клеъри — повтори той, — няма да повярваш…

— Джонатан! — звънна тънко гласче и когато се обърна, Клеъри с удивление видя малко момиченце да се втурва през тревата.

Червената му коса, със същия цвят като тази на Клеъри, се развяваше зад гърба му като знаме. Беше босоного и носеше зелена дантелена рокля, която бе така раздрана по ръба и маншетите, че приличаше на нарязана маруля. Трябва да беше четири-петгодишно, с изпоцапано прелестно личице. Когато стигна до Джонатан, протегна ръчички и той се наведе, вдигайки я високо във въздуха.

Момиченцето изписка от удоволствие, когато Джонатан я задържа над главата си.

— Ау, ау… престани, демонско дете такова — каза той, когато момиченцето задърпа косата му. — Вал, казах да престанеш, или ще те обърна надолу с главата. Сериозно ти говоря.

— Вал? — повтори Клеъри.

Но разбира се, името й е Валентина — каза тихият глас в главата й. — Валънтайн Моргенстърн беше велик герой от войната; загина в битка с Ходж Старкуедър, но не и преди да спаси Бокала на смъртните, а заедно с него — и Клейва. Когато Люк се ожени за майка ти, те почетоха паметта му с името на дъщеря си.

— Клеъри, накарай го да ме пусне, накарай го… ауууу! — писна Вал, когато Джонатан я обърна надолу с главата и я залюля във въздуха. После се заля от смях, когато той я остави на тревата. Сините й очи, които имаха съвсем същия цвят като тези на Люк, се вдигнаха към Клеъри. — Хубава рокля — заяви тя делово.

— Благодаря ти — отвърна Клеъри, все така като в мъгла, и погледна към Джонатан, който се усмихваше широко на малката си сестричка. — Това на лицето ти пръст ли е?

Джонатан вдигна ръка и докосна бузата си.

— Шоколад. Никога няма да познаеш какво правеше Вал. Беше напъхала и двете си юмручета в сватбената торта. Ще трябва да я пооправя някак. — Той присви очи срещу Клеъри. — Окей, май не трябваше да го споменавам. Изглеждаш така, сякаш всеки момент ще припаднеш.

— Добре съм — каза Клеъри, подръпвайки нервно един кичур.

Джонатан вдигна ръце в престорено отбранителен жест.

— Виж, ще й направя операция. Изобщо няма да си личи, че някой е изял половината рози. — Лицето му придоби замислено изражение. — Бих могъл да изям и другата половина, така че да изравня нещата.

— Аха! — обади се Вал, която седеше на тревата в краката му и скубеше глухарчета, а вятърът разнасяше белите им пухчета.

— Освен това — добави Джонатан, — не ми е приятно да повдигам този въпрос, но може би няма да е лошо да си сложиш обувки, преди сватбата да е започнала.

Клеъри сведе поглед надолу. Той имаше право — беше боса. Боса и облечена в бледозлатиста рокля. Ръбът се увиваше около глезените й като оцветен от залеза облак.

— Аз… Каква сватба?

Зелените очи на брат й се разшириха.

— Твоята сватба? Нали се сещаш, за Джейс Херондейл? Горе-долу толкова висок, рус, всички момичета са влююююбени в него… — Джонатан млъкна, без да довърши. — Да не си размислила? Това ли е? — Той се приведе заговорнически към нея. — Защото, ако е така, веднага те извеждам тайно във Франция. И на никого няма да кажа къде си отишла. Дори да забиват бамбукови клечки под ноктите ми.

— Не съм… — започна Клеъри. — Бамбукови клечки?

Той сви красноречиво рамене.

— За единствената ми сестра, ако не се брои съществото, което в момента ми седи на крака? — Вал изписка. — Да, ще го направя. Дори ако това означава, че няма да видя Изабел Лайтууд в рокля с голи рамене.

— Изабел? Харесваш Изабел? — Клеъри имаше чувството, че бяга маратон и не може да си поеме дъх.

Джонатан присви очи.

— Това проблем ли е? Да не е престъпница, издирвана от закона? — Лицето му придоби замислено изражение. — Всъщност това би било доста секси.

— Окей, не ми трябва да знам какво според теб е секси — автоматично каза Клеъри. — Гадост.

Джонатан се ухили — безгрижната, щастлива усмивка на някой, който никога не е имал за какво да се тревожи, освен за хубави момичета и дали една от по-малките му сестри е изяла сватбената торта на другата. Някъде в подсъзнанието си Клеъри зърна черни очи и белези от удари с камшик, ала не знаеше защо. Той е твой брат. Той е твой брат и винаги се е грижил за теб.

— Аха — заяви той. — Сякаш аз не бях принуден да изтърпя години на „Оооо, Джейс е толкова сладък. Мислиш ли, че ме хареееесва?“

— Аз… — започна Клеъри, но не довърши, усетила, че лекичко й се вие свят. — Просто не си спомням да ми е предлагал.

Джонатан коленичи и подръпна косата на Вал. Тя си пееше под носа и правеше купчинка от маргаритки. Клеъри примига… толкова бе сигурна, че са глухарчета.

— О, не съм сигурен, че изобщо го е направил — отвърна Джонатан нехайно. — Всички просто знаехме, че накрая ще се съберете. Беше неизбежно.

— Ала аз би трябвало да избера — почти прошепна тя. — Би трябвало да мога да кажа „да“.

— Е, точно това щеше да му кажеш, нали? — попита Джонатан, загледан как маргаритките се полюшват на вятъра. — И като стана дума, мислиш ли, че Изабел ще излезе с мен, ако я поканя на среща?

Дъхът на Клеъри секна.

— Ами Саймън?

Джонатан я погледна, слънцето грееше ярко в очите му.

— Кой е Саймън?

Клеъри усети как земята пропада под краката й. Протегна ръка, сякаш за да се улови за брат си, ала пръстите й преминаха през него. Той беше безтелесен като въздуха. Зелената морава и златното имение, момчето и момичето на тревата — те всички отлетяха надалече и тя се препъна и падна; лактите й се удариха в земята и по ръцете й се разля остра болка.

Давейки се, Клеъри се претърколи настрани. Лежеше върху къс гола земя; натрошени черни скали стърчаха от нея, наоколо се извисяваха овъглените отломки на каменни къщи. Небето имаше цвят на бяло-сива стомана, прорязано от черни облаци, като вени на вампир. Това беше мъртъв свят — свят, от който бяха изцедени всеки цвят… и последната капчица живот. Клеъри се сви на земята, виждайки пред себе си не скелета на един разрушен град, а очите на брата и сестрата, които никога нямаше да има.

Саймън стоеше до прозореца и се взираше в ширналия се пред него Манхатън.

Беше впечатляваща гледка. От последния етаж на „Каролина“ погледът стигаше чак отвъд „Сентрал Парк“, до музея „Метрополитън“ и многоетажните сгради в центъра. Спускаше се нощ и светлините на града грейваха една по една, като леха от електрически цветя.

Електрически цветя. Саймън се огледа наоколо, мръщейки се замислено. Хубав израз; може би трябваше да го запише. Тези дни изобщо не му оставаше време да работи върху текстовете на песните си; цял куп други неща поглъщаха времето му — турнета, рекламни появи, раздаване на автографи. Понякога му беше трудно да си спомни, че основната му работа е да прави музика.

И все пак. Това си беше готин проблем. Притъмняващото небе превърна прозореца в огледало. Саймън се усмихна на отражението си в стъклото. Разрошена коса, дънки, класическа тениска; виждаше и стаята зад себе си: цели акри дървен под, лъскава стомана и кожени мебели, а на стената — една-единствена елегантна картина в златна рамка. Шагал[1]. Любимата на Клеъри — меки розови, сини и зелени тонове, контрастиращи рязко с модерното излъчване на апартамента.

На кухненския плот имаше ваза с хортензии, подарък от майка му, с който го поздравяваше, че предишната седмица беше свирил със „Степин Рейзър“. „Обичам те — пишеше на бележката. — Гордея се с теб.“

Саймън примига насреща им. Хортензии; странно. Ако изобщо имаше любимо цвете, това бяха розите и майка му го знаеше. Той се извърна от прозореца и се вгледа по-внимателно във вазата. Действително бяха рози. Тръсна глава, за да я проясни. Бели рози. От самото начало си бяха бели рози. Точно така.

Чу потракване на ключове и вратата се отвори, пропускайки дребничко момиче с дълга червена коса и ослепителна усмивка.

— О, боже — каза Клеъри, полусмеейки се, полузапъхтяна. Затвори вратата зад себе си и се облегна на нея. — В лобито е същински зоопарк. Пресата, фотографи; тази вечер ще е истински подвиг, ако успеем да излезем.

Тя прекоси стаята, пускайки ключовете си на масата. Носеше дълга рокля — жълта коприна с щамповани пъстроцветни пеперуди, в червената й коса имаше шнола с формата на пеперуда. От нея се излъчваше топлота и обич и когато се приближи до него, вдигна ръце и той се наведе, за да я целуне.

Както правеше всеки път когато тя се прибереше у дома.

Миришеше на Клеъри — парфюми и тебешир, а по пръстите й имаше пъстри петна. Тя ги зарови в косата му, докато се целуваха, и го придърпа надолу, разсмивайки се, без да откъсва устни от неговите, когато той едва не изгуби равновесие.

— Ще се наложи да започнеш да носиш токчета, Фрей — заяви той, допрял устни до бузата й.

— Мразя токчета. Ще трябва или да го преглътнеш, или да ми купиш преносима стълба — отвърна тя и го пусна. — Освен ако не искаш да ме смениш с някоя наистина висока почитателка.

— Никога. — Той прибра кичур коса зад ухото й. — Нима една наистина висока почитателка ще знае всичките ми любими храни? Ще си спомня ли времето, когато спях в легло с формата на състезателна кола? Ще знае ли как най-безмилостно да ме бие на „Скрабъл“? Ще е съгласна ли да търпи Мат и Кърк, и Ерик?

— Една почитателка на драго сърце ще търпи Мат и Кърк, и Ерик. И дори нещо повече.

— Е, хайде сега. — Саймън се ухили широко. — Няма да се отървеш от мен толкова лесно.

— Все някак ще оцелея. — Тя свали очилата му и ги сложи на масата. Очите, които се вдигнаха към неговите, бяха тъмни и големи. Този път целувката беше по-гореща. Ръцете му се обвиха около нея и я придърпаха, докато тя прошепваше: — Обичам те; винаги съм те обичала.

— И аз те обичам — отвърна той. — Господи, обичам те, Изабел.

Усети как тя се вкамени в обятията му, а после по света наоколо плъзнаха черни линии, като пукнато стъкло. В ушите му отекна пронизителен вой и той политна назад, препъна се и започна да пропада, без да се удари в земята, премятайки се в мрака до безкрай.

— Не надничай, не надничай…

Изабел се разсмя.

— Не надничам.

— Върху очите й имаше длани — дланите на Саймън, тънки и гъвкави. Ръцете му бяха около нея и те вървяха заедно напред, смеейки се. Беше я сграбчил в мига, в който тя пристъпи през входната врата, обвивайки ръце около нея, докато торбите с покупките й тупваха на пода.

— Имам изненада за теб — каза той с широка усмивка. — Затвори очи. Не поглеждай. Не, сериозно. Не се шегувам.

— Мразя изненадите — запротестира Изабел. — Знаеш го.

Изпод крайчетата на дланите му виждаше ръба на килима. Самата тя го беше избрала — дебел, яркорозов и пухкав. Апартаментът им беше малък и уютен, истинска смесица от Изабел и Саймън: китари и мечове катана, класически плакати и електриковорозови покривки на леглата. Когато се преместиха да живеят заедно, Саймън беше взел котарака си, Йосарян — Изабел се бе възпротивила, ала всъщност тайничко й беше приятно: след като си тръгна от Института, Чърч й липсваше.

Розовият килим изчезна и токчетата й изчаткаха върху плочките по пода на кухнята.

— Окей — заяви Саймън и свали ръце. — Изненада!

— Изненада!

Кухнята беше пълна с хора: родителите й, Джейс, Алек и Макс, Клеъри, Джордан и Мая, Кърк, Мат и Ерик. Магнус държеше сребърен бенгалски огън и го размахваше, намигвайки й, така че навсякъде летяха искри и се приземяваха по каменните плотове и върху тениската на Джейс, от което той изскимтя. Клеъри държеше плакат, върху който с разкривени букви пишеше: ЧЕСТИТ РОЖДЕН ДЕН, ИЗАБЕЛ. Тя го вдигна високо и го развя.

Изабел се обърна обвинително към Саймън.

— Ти си го планирал!

— Естествено, че бях аз. — Той я придърпа към себе си. — Ловците на сенки може и да не ги е грижа за рождените дни, но не и мен. — Целуна я по ухото и прошепна: — Ти трябва да имаш всичко, Изи.

А след това я пусна и дойде ред на семейството й.

Последва същинска вихрушка от прегръдки, подаръци и торта — направена от Ерик, когото, оказа се, доста го биваше в сладкарството, и украсена от Магнус със светеща глазура, която беше по-вкусна, отколкото изглеждаше. Робърт беше обвил ръце около Мерис, а тя се облягаше на него и гледаше със задоволство и гордост как Магнус разрошва косата на Алек с една ръка, докато се мъчи да убеди Макс да си сложи парти шапка. Макс, с цялото самообладание на деветгодишен, отказваше категорично. Той отмахна нетърпеливо ръката на Магнус и каза:

— Изи, аз направих плаката. Видя ли плаката?

Изи погледна към написания на ръка плакат, който лежеше на масата, доволно омацан с глазура. Клеъри й намигна.

— Страхотен е, Макс. Благодаря ти.

— Щях да напиша кой рожден ден ти е, но Джейс каза, че след двайсет си просто стара, така че нямало значение.

Джейс, който тъкмо поднасяше вилицата към устата си, спря с ръка във въздуха.

— Така ли съм казал?

— Получаваш десетка за опита да ни накараш да се почувстваме древни. — Саймън отметна косата си назад, усмихвайки се на Изабел, и тя почувства как в гърдите я жегва болка — толкова много го обичаше, задето беше направил това за нея, задето тя винаги бе в мислите му. Не можеше да си спомни време, когато да не го е обичала или да не му е имала доверие, а той никога не й бе давал повод за обратното.

Изабел се плъзна от стола, на който седеше, и коленичи пред малкия си брат. Виждаше отражението им в стоманата на хладилника — нейната тъмна коса, подстригана до раменете (смътно си спомняше как преди години тя се спускаше до кръста й), и Макс, с очила и кестеняви къдрици.

— Знаеш ли на колко години съм? — попита тя.

— На двайсет и две — отвърна той с глас, който говореше, че не разбира защо изобщо му задава такъв глупав въпрос.

Двайсет и две, помисли си Изабел. Тя винаги беше седем години по-голяма от Макс. Макс изненадата. Макс, малкият брат, когото не бе очаквала.

Макс, който сега би трябвало да е на петнайсет.

Изабел преглътна, обзета от внезапен студ. Останалите все така бъбреха и се смееха наоколо, ала смехът й се струваше далечен и кънтящ, сякаш идваше от голямо разстояние. Виждаше Саймън — облегнат на кухненския плот, той бе скръстил ръце на гърдите си и я гледаше с непроницаеми тъмни очи.

— Мъничкият ми — прошепна тя. — Мъничкият ми Макс, моля те, моля те, остани.

— Винаги ще бъда на девет. — Макс докосна лицето й и пръстите му преминаха през нея, сякаш през дим. — Изабел? — каза той със затихващ глас, а после изчезна.

Изабел усети как коленете й омекват и се отпусна на земята. Наоколо нямаше смях, нямаше кухня с красиви плочки, само сива пепел и почернели скали. Тя вдигна ръце, за да спре сълзите си.

В Залата на съглашението висяха сини знамена, позлатени от герба с формата на пламък на рода Лайтууд. Четири дълги маси бяха подредени една срещу друга, а в средата се издигаше ораторска катедра, украсена с мечове и цветя.

Алек седеше на най-дългата маса, на най-високия стол. От лявата му страна беше Магнус, от дясната — цялото му семейство. Изабел и Макс; Робърт и Мерис; Джейс, а до него — Клеъри. Тук бяха и братовчедите Лайтууд, някои от които не беше виждал от дете. Те всички грееха от гордост, ала никой — повече от баща му.

— Синът ми — повтаряше той пред всеки, който бе готов да го слуша — сега беше хванал натясно консула, който тъкмо минаваше покрай масата им с чаша вино в ръка. — Синът ми спечели битката — ето го там, моят син. Кръвта на Лайтууд си казва думата; в нашия род винаги сме били бойци.

Консулът се разсмя.

— Запази го за речта си, Робърт — каза тя и смигна на Алек над ръба на чашата.

— О, господи, речта! — повтори Алек ужасено и закри лице в ръцете си.

Магнус го докосна лекичко по гръбнака с опакото на пръстите си, сякаш галеше котка. Джейс ги погледна и повдигна вежди.

— Сякаш никога досега не сме се намирали в стая, пълна с хора, които ни обясняват колко сме невероятни — подхвърли той и когато Алек го погледна накриво, се ухили широко. — А, значи, само на мен се е случвало.

— Не се заяждай с гаджето ми — предупреди го Магнус. — Знам магии, от които ушите ти ще се обърнат наопаки.

Джейс докосна разтревожено ушите си в същия миг, в който столът на Робърт простърга по пода и той се изправи на крака, потрепвайки с вилица по чашата си. Звукът отекна в стаята и ловците на сенки притихнаха, вдигнали очаквателно погледи към масата на семейство Лайтууд.

— Събрали сме се — започна Робърт и разпери ръце, — за да почетем сина ми, Александър Гидеон Лайтууд, който съвсем сам унищожи силите на Помрачените и надви в битка сина на Валънтайн Моргенстърн. Алек спаси живота на третия ни син, Макс. С гордост мога да заявя, че заедно със своя парабатай, Джейс Херондейл, синът ми е един от най-великите воини, които познавам. — Той се обърна и се усмихна на Алек и Магнус. — За да бъдеш велик воин, се иска повече от силна ръка — продължи той. — Нужен е голям ум и голямо сърце. Синът ми притежава и двете. Той е способен на огромна храброст и огромна любов. И именно затова бих искал да споделя с вас още една добра новина. От вчера синът ми е сгоден за своя партньор, Магнус Бейн…

Изригна хор от одобрителни възгласи. Магнус ги прие със скромно помахване с вилицата си, а Алек се свлече в стола си с пламнали бузи. Джейс го погледна замислено.

— Поздравления — каза той. — Някак си имам усещането за пропусната възможност.

— К-какво? — заекна Алек.

Джейс сви рамене.

— Винаги съм бил наясно, че си падаш по мен, а и аз си падах малко по теб. Реших, че трябва да знаеш.

— Какво? — повтори Алек.

Клеъри се изпъна в стола си.

— Чудех се — каза тя, — мислите ли, че има някакъв шанс вие двамата да… — Тя махна към Джейс и Алек. — Би било секси.

— Не — заяви Магнус. — Аз съм един много ревнив магьосник.

— Ние сме парабатаи — изтъкна Алек, когато си възвърна гласа. — Клейвът ще… искам да кажа… то е незаконно.

— О, я стига — подхвърли Джейс. — Клейвът би ти позволил да направиш каквото си поискаш. Виж, всички те обичат. — Той махна с ръка към стаята, пълна с ловци на сенки. Те надаваха одобрителни викове, докато Робърт говореше, а някои бършеха просълзените си очи. Някакво момиче на една от по-малките маси държеше плакат, на който пишеше АЛЕК ЛАЙТУУД, ОБИЧАМЕ ТЕ.

— Смятам, че трябва да си направите зимна сватба — каза Изабел, загледана с копнеж в украсата от бели цветя в средата на масата. — Нищо прекалено. Само пет-шестстотин души.

— Изабел — задави се Алек.

Тя сви рамене.

— Е, ти имаш много почитатели.

— О, за бога! — Магнус щракна с пръсти пред лицето на Алек. Черната му коса стърчеше на шипове, а златнозелените му очи пламтяха от раздразнение. — ТОВА НЕ СЕ СЛУЧВА.

— Какво? — зяпна Алек.

— То е просто халюцинация, предизвикана от навлизането ви в демонските царства. Вероятно демон, който се навърта край входа и се храни със сънищата на пътниците. Желанията имат голяма сила — добави той, разглеждайки отражението си в лъжицата. — Особено най-съкровените ни желания.

Алек се огледа наоколо.

— Това ли е най-съкровеното ми желание?

— Ами да. Баща ти се гордее с теб. Ти си героят на деня. Аз те обичам. И всички те одобряват.

Алек погледна към Джейс.

— Е, добре, ами онова с Джейс?

Магнус сви рамене.

— Не знам. Тази част си е чисто и просто странна.

— Значи, трябва да се събудя. — Алек сложи ръце на масата; пръстенът на семейство Лайтууд грееше върху пръста му.

Всичко изглеждаше толкова истинско, струваше му се истинско… само че не си спомняше нищо от онова, за което говореше баща му. Не помнеше как е надвил Себастиан, нито как е спечелил войната. Не помнеше как е спасил Макс.

— Макс — прошепна той.

Очите на Магнус потъмняха.

— Съжалявам — каза той. — Желанията на сърцето ни са оръжия, които може да бъдат използвани против нас. Бори се, Алек. — Той докосна лицето му. — Не това искаш наистина. Демоните не разбират човешките сърца. Виждат като през разкривено стъкло и ти показват онова, което искаш, ала изопачено и погрешно. Използвай го, за да се изтръгнеш от съня. Животът е пълен със загуби, Александър, но е по-добър от това.

— Господи — каза Алек и затвори очи.

Почувства как светът около него се пропуква, сякаш се опитваше да излезе от черупка. Гласовете наоколо заглъхнаха, заедно с усещането от стола под него, миризмата на храна, шума от ръкоплясканията и накрая — ръката на Магнус, докосваща лицето му.

Коленете му се удариха в земята. Той изохка и рязко отвори очи. Наоколо се разстилаше сив пейзаж. Воня на боклук нахлу в ноздрите му и той инстинктивно отскочи назад, в същия миг, в който нещо се извиси над него — надигнала се маса от безформен дим, рой жълти очи, увиснали в мрака. Те се впиха в него, докато той вадеше трескаво лъка си и опъваше тетивата.

Нещото изрева и се втурна напред, връхлитайки го като разбиваща се вълна. Стрелата на Алек полетя и потъна дълбоко в демона от пушек. Пронизващ писък раздра въздуха; създанието затуптя около стрелата, забита дълбоко в него, пипала от дим се мятаха необуздано, сякаш се мъчеха да достигнат небето…

А после демонът изчезна. Алек се изправи с усилие, слагайки нова стрела в тетивата, и се завъртя, оглеждайки местността, в която се намираше. Тя приличаше на снимките от повърхността на луната, които беше виждал — изровена и покрита с пепел, а над нея бе надвиснало опърлено небе, сиво и жълто, безоблачно. Ниско в него висеше оранжево слънце — отдавна изгаснал въглен.

Потискайки надигналата се паника, Алек изтича до върха на най-близкия хълм и се спусна от другата страна. Облекчението го заля като вълна. Между две възвишения от пепел и скали имаше падина и там видя Изабел, мъчеща се да се изправи. Алек се запрепъва надолу по стръмния хълм и я прегърна със свободната си ръка.

— Из.

Тя издаде звук, който подозрително приличаше на подсмърчане, и се отдръпна от него.

— Добре съм. — По лицето й имаше следи от сълзи и Алек се зачуди какво ли бе видяла. „Желанията на сърцето ни са оръжия, които може да бъдат използвани против нас.“

— Макс? — попита той.

Изабел кимна. Очите й грееха от неизплакани сълзи и гняв. Разбира се, че щеше да е гневна. Изабел мразеше да плаче.

— И аз — каза Алек, а после, чул звук от стъпки, се обърна рязко, бутвайки Изабел зад гърба си.

Оказа се Клеъри, а до нея — Саймън. И двамата изглеждаха потресени. Изабел излезе иззад брат си.

— Вие…?

— Добре сме — отвърна Саймън. — Ние… видяхме някои неща. Странни неща. — Отказваше да срещне погледа на Изабел и Алек се почуди какво ли си беше представил. Какви бяха мечтите и желанията на Саймън? Алек никога не се беше замислял за това.

— Беше демон — обясни той. — Такъв, който се храни със сънища и желания. Аз го убих. — Той погледна от тях към Изабел. — Къде е Джейс?

Клеъри пребледня под мръсотията по лицето си.

— Мислехме, че ще е с вас.

Алек поклати глава.

— Добре е. Щях да знам, ако не беше…

Ала Клеъри вече се беше обърнала и почти тичаше натам, откъдето беше дошла; след миг Алек я последва, останалите сториха същото. Тя се изкатери по склона, а после по още един. Алек си даде сметка, че търси високо място, откъдето щеше да вижда по-добре. Чуваше я да кашля; собствените му дробове сякаш бяха пълни с пепел.

Мъртво — помисли си той. — Всичко в този свят е мъртво и превърнато в пепел. Какво се е случило тук?

На върха на хълма имаше каменна грамада — кръг от гладки скали, като пресъхнал кладенец. На ръба й седеше Джейс и се взираше надолу.

— Джейс! — Клеъри спря рязко пред него, коленичи и го улови за раменете. Той я погледна с празни очи. — Джейс — повтори тя настоятелно. — Джейс, ела на себе си. Това не истина. Демон е. Демон, който ни кара да виждаме нещата които искаме. Алек го уби. Окей? Не е истина.

— Знам. — Джейс вдигна глава и погледът му подейства на Алек като удар. Джейс имаше вид, сякаш бе изгубил кръв, макар че очевидно не беше ранен.

— Какво видя? — попита Алек. — Макс?

Джейс поклати глава.

— Нищо не видях.

— Няма значение. Каквото и да си видял, няма значение. — Клеъри се приближи още мъничко и докосна лицето му; Алек съвсем ясно си припомни пръстите на Магнус върху бузата си. Магнус, който му казваше, че го обича. Магнус, който може би вече не беше между живите. — Аз видях Себастиан — продължи Клеъри. — Бях в Идрис. Имението Феърчайлд не беше разрушено. Майка ми беше с Люк. Аз… щеше да има сватба. — Тя преглътна. — Имах и по-малка сестричка. Беше кръстена на Валънтайн. Той беше герой. Себастиан също беше там, ала беше нормален. Добър. Обичаше ме. Като истински брат.

— Това е адски странно. — Саймън се доближи до Изабел и сега двамата стояха рамо до рамо.

Джейс протегна ръка и внимателно я прокара по една от къдриците на Клеъри, оставяйки я да се обвие около пръстите му. Алек си спомни първия път, когато си даде сметка, че Джейс е влюбен в нея. Гледаше своя парабатай от другия край на стаята, гледаше как очите му следят движенията й. Спомни си как си бе помислил: „Той вижда само нея“.

— Всички имаме мечти — каза Клеъри. — То не означава нищо. Нали помниш какво казах по-рано? Трябва да се държим заедно.

Джейс я целуна по челото и стана, протягайки й ръка. След един миг Клеъри я пое и се изправи до него.

— Нищо не видях — меко повтори той. — Окей?

Клеъри се поколеба. Очевидно не му вярваше, ала също толкова очевидно бе, че не иска да настоява.

— Неприятно ми е да повдигам този въпрос — обади се Изабел, — обаче някой да видя начин за връщане?

Алек си помисли как се бе втурнал през пустите възвишения, търсейки останалите, обхождайки хоризонта с очи.

— Според мен — каза той, — няма път за връщане. Не и оттук. Не и по тунела. Мисля, че той се затвори след нас.

— Значи, това е еднопосочно пътуване. — Гласът на Клеъри трепереше съвсем леко.

— Не е задължително — рече Саймън. — Трябва да се доберем до Себастиан — това го знаехме от началото. А стигнем ли веднъж там, Джейс може да опита онова с небесния огън, каквото и да е то… не се засягай…

— Не съм се засегнал — увери го Джейс и погледна към небето.

— А след като спасим пленниците — добави Алек, — Магнус ще ни помогне да се приберем. Или пък може да открием как Себастиан идва и си тръгва от тук; не може да няма друг начин.

— На това му се казва оптимизъм — обади се Изабел. — Ами ако не успеем да спасим пленниците или да убием Себастиан?

— Тогава той ще ни убие — каза Джейс. — И няма да има значение, че не знаем как да се върнем.

Клеъри изпъна крехките си рамене.

— Ами тогава най-добре да отидем да го намерим, не е ли така?

Джейс извади стилито от джоба си и свали гривната на Себастиан от китката си. Сключи пръсти около нея и нарисува проследяваща руна върху опакото на дланта си. Мина един миг, после друг; по лицето на Джейс като облак пробяга изражение на напрегната съсредоточеност. Най-сетне той вдигна глава.

— Не е много далеч. Един, може би два дни пеша.

Той отново плъзна гривната около китката си. Алек погледна многозначително първо нея, а после Джейс.

„Ако не мога да склоня Небето, ще вдигна Ада.“

— Така няма да я изгубя — каза Джейс и когато Алек не отговори, той сви рамене и пое надолу по хълма. — Да вървим — извика през рамо. — Чака ни дълъг път.

[1] Прочут руско-френски художник от двайсети век, представител на ранния модернизъм. — Б.пр. ↑

15

СЯРА И СОЛ

— Моля те, не ми откъсвай ръката — каза Магнус. — Аз си харесвам тази ръка. Имам нужда от нея.

— Хмпф! — отвърна Рафаел, който беше коленичил до него, сложил ръце върху веригата, която свързваше оковата около дясната ръка на Магнус и халката от адамас, забита дълбоко в пода. — Просто се опитвам да помогна. Той дръпна силно веригата; Магнус изскимтя от болка и го погледна яростно. Рафаел имаше тънки, момчешки ръце, но това впечатление беше измамно — притежаваше вампирска сила и в момента я използваше, за да изтръгне веригите на Магнус от земята.

Намираха се в кръгла килия, чийто под беше направен от гранитни, припокриващи се плочи. От вътрешната страна на стените имаше каменни пейки. Не се виждаше врата, макар да имаше прозорци — тесни като амбразури. В тях нямаше стъкла и от дълбочината им можеше да се види колко плътни са стените — най-малко трийсет сантиметра.

Магнус се беше събудил в тази стая, заобиколен от тъмни нефилими в червено бойно облекло, които прикрепваха веригите му към пода. Преди вратата да хлопне с дрънчене зад гърба им, той беше успял да зърне Себастиан в коридора отвън, ухилил се насреща му като мъртвешка глава.

Сега Люк стоеше пред един от прозорците и се взираше навън. Никой от тях не беше получил чисти дрехи, така че той все още бе облечен в официалния панталон и ризата, които носеше на вечерята в Аликанте. По предницата на ризата му имаше ръждиви петна и Магнус все трябваше да си напомня, че са от вино. Люк имаше измъчен вид, косата му беше разрешена, едното стъкло на очилата му беше пукнато.

— Виждаш ли нещо? — попита Магнус, докато Рафаел минаваше от другата му страна, за да опита дали няма да му е по-лесно да се справи с лявата верига.

Магнус бе единственият, когото бяха оковали. Когато дойде на себе си, Люк и Рафаел вече бяха будни: Рафаел се беше излегнал на една от пейките, а Люк викаше името на Джослин, докато не прегракна.

— Не — отвърна Люк кратко. Рафаел повдигна вежди. Изглеждаше много млад с разрешената си коса, прехапал долната си устна и стиснал веригата така, че кокалчетата му бяха побелели. Оковите бяха достатъчно дълги, та Магнус да може да седне, но не и да се изправи на крака. — Само мъгла. Сиво-жълта мъгла. Може би планини в далечината. Трудно е да се каже.

— Мислиш ли, че все още сме в Идрис? — попита Рафаел.

— Не — кратко отвърна Магнус. — Не сме в Идрис. Чувствам го в кръвта си.

Люк го погледна.

— Къде сме?

Магнус усещаше огъня във вените си, началото на треската. От нея нервните му окончания изтръпваха, устата му пресъхваше, гърлото го болеше.

— В Едом — отвърна той. — Демонско измерение.

Рафаел пусна веригата и изруга на испански.

— Не мога да те освободя — каза той с видимо раздразнение. — Защо слугите на Себастиан са оковали само теб, но не и нас?

— Защото Магнус се нуждае от ръцете си, за да прави магии — обясни Люк.

Рафаел погледна учудено към Магнус, който размърда вежди насреща му.

— Не го ли знаеше, вампире? Мислех, че досега си го разбрал — достатъчно дълго си живял.

— Може би. — Рафаел приседна на петите си. — Ала никога не съм имал много вземане-даване с магьосници.

Магнус му хвърли поглед, който казваше: „И двамата знаем, че това не е вярно“. Рафаел извърна очи.

— Наистина жалко — рече Магнус. — Ако Себастиан си бе научил урока, щеше да знае, че не мога да правя магии тук. Няма никаква нужда от тези. — Той раздрънка веригите като призрака на Марли[1].

— Ето къде се е криел Себастиан през цялото това време — каза Люк. — Затова не можехме да го проследим. Това е оперативният му щаб.

— Или пък — подметка Рафаел, — е просто място, където ни е захвърлил, за да умрем и изгнием.

— Не би си дал труда — отвърна Люк. — Ако ни искаше мъртви, вече щяхме да сме мъртви. И тримата. Замисля нещо по-голямо. Винаги е така. Само не знам защо… — Той не довърши и се загледа в ръцете си; изведнъж Магнус си го спомни много по-млад, с развяваща се коса, разтревожено лице, неспособен да скрива чувствата си.

— Няма да я нарани — увери го Магнус. — Джослин имам предвид.

— Би могъл — каза Рафаел. — Той е много луд.

— И защо не би я наранил? — попита Люк; звучеше така, сякаш в него бе стаен страх, който заплашваше да изригне. — Защото му е майка? Не действа така. Себастиан не действа така.

— Не защото му е майка — обясни Магнус. — А защото е майка на Клеъри. Тя е коз в ръцете му и той няма да се лиши от него толкова лесно.

Вървяха от часове и Клеъри беше изтощена.

Неравната земя затрудняваше ходенето. Хълмовете не бяха високи, ала бяха покрити с шист и остри камъни и по тях нямаше пътеки. Понякога на пътя им се изпречваха равнини от лепкав катран и краката им затъваха почти до глезените, забавяйки стъпките им.

Поспряха, за да пийнат вода и да си сложат руни за сила и сигурна крачка. Мястото беше сухо, пълно с дим и пепел; тук-таме през опожарената земя бавно се влачеше ярка река от лава. Лицата им вече бяха изцапани с пръст и сажди, бойното им облекло — също.

— Пестете водата — предупреди ги Алек, докато затваряше пластмасовата си бутилка. Бяха спрели в сянката на една неголяма планина. Назъбеният й връх беше увенчан с падини и възвишения, които приличаха на корона. — Не знаем колко дълго ще пътуваме.

Джейс докосна гривната около китката си, а после проследяващата руна. Веждите му се сбърчиха.

— Руните, които си сложихме току-що — каза той. — Някой да ми покаже неговата.

С нетърпелив звук Изабел протегна китката си, където малко по-рано Алек беше нарисувал руна за бързина. И примига.

— Избледнява — каза тя; в гласа й внезапно се прокрадна несигурност.

— Моята проследяваща руна също. Както и останалите. — Джейс погледна кожата си. — Мисля, че тук руните избледняват по-бързо. Ще трябва да внимаваме с използването им. Проверявайте, за да сте сигурни кога трябва да бъдат повторени.

— Руните ни за скорост изчезват. — Изабел звучеше подразнено. — Това може да означава цял ден повече ходене. Себастиан може да прави какво ли не с пленниците.

Алек потръпна.

— Няма да го стори — заяви Джейс. — Те са неговата застраховка, че Клейвът ще ни предаде в ръцете му. Няма да им стори нищо, освен ако е сигурен, че това няма да се случи.

— Бихме могли да вървим през цялата нощ — предложи Изабел. — Ще си слагаме руни за будност.

Джейс се огледа наоколо. Под очите му, както и по бузите и челото имаше размазана чернилка, където беше потъркал ръка. От жълто небето постепенно бе станало тъмнооранжево, осеяно с черни облаци. Клеъри предположи, че вероятно скоро ще се спусне нощ. Зачуди се дали тук дните и нощите бяха същите, или въртенето на тази планета бе по-особено и часовете — различни.

— Когато руните за будност изчезнат, човек рухва — отвърна Джейс. — Ще се изправим срещу Себастиан, все едно страдаме от махмурлук… което изобщо не е добра идея.

Алек също огледа мъртвия пейзаж.

— Значи, ще се наложи да намерим място, където да си починем. Да поспим. Нали така?

Клеъри не чу какво му отговори Джейс. Тя вече се отдалечаваше, препъвайки се нагоре по един стръмен хребет. Усилието я накара да се закашля; въздухът беше ужасен, натежал от пепел и дим, ала тя нямаше желание да остане и да слуша спор. Беше изтощена, главата й туптеше и в ума си отново и отново виждаше майка си. Майка си и Люк, които стояха на балкона, уловени за ръце, и я гледаха с обич.

Успя да се довлече до върха на хребета и спря. От другата страна той се спускаше рязко към плато от сиви скали, което се простираше до хоризонта, осеяно тук-там с купчини шлака и шист. Слънцето се бе снишило в небето, макар че все още имаше същия изгорен оранжев цвят.

— Какво гледаш? — разнесе се глас до лакътя й и когато се обърна, видя Саймън до себе си. Той не беше толкова мръсен, колкото останалите (мръсотията като че ли никога не полепваше по вампирите), но косата му беше пълна с прах.

Клеъри посочи тъмните дупки, зейнали в склона на близкия хълм като рани от куршум.

— Мисля, че са входове на пещери — каза тя.

— Изглежда като нещо от World of Warcraft, нали? — Саймън посочи пустошта наоколо и пепеливото небе. — Само дето не можеш да се махнеш, като го изключиш.

— От много време насам не мога да го изключа. — В далечината Клеъри виждаше Джейс и двамата Лайтууд, които продължаваха да спорят.

— Добре ли си? — попита Саймън. — Така и не сме имали възможност да поговорим, откакто се случи онова с майка ти и Люк…

— Не — отвърна Клеъри. — Не съм добре. Ала трябва да продължа. Ако продължа, успявам да не мисля за него.

— Съжалявам. — Саймън напъха ръце в джобовете си и наведе глава. Вятърът се заигра с кестенявата му коса и един кичур падна на челото му, там, където някога беше Знакът на Каин.

— Шегуваш ли се? Аз съм тази, която съжалява. За всичко. За това, че те превърнаха във вампир, за Знака на Каин…

— Той ме защитаваше — възрази Саймън. — Беше чудо. Нещо, което само ти можеше да направиш.

— Точно от това се страхувам — прошепна Клеъри.

— От какво?

— Че вече не са ми останали чудеса — отвърна тя, а после стисна устни, когато другите се присъединиха към тях.

Джейс погледна с любопитство първо единия, а после другия, сякаш се чудеше за какво са говорили.

Изабел плъзна очи по равнината, по безбрежната пустош пред тях, задавяна от пушек.

— Видяхте ли нещо?

— Какво ще кажете за онези пещери? — Саймън посочи тъмните отвори, зейнали в планинския склон. — Те са убежище…

— Чудесна идея — каза Джейс. — Намираме се в демонско измерение, един бог знае какво живее там, а ти искаш да се напъхаме в тясна, тъмна дупка и…

— Добре де — прекъсна го Саймън. — Беше просто предложение. Не е нужно да се ядосваш.

Джейс, който очевидно беше в гадно настроение, го изгледа студено.

— Не се ядосвам, вампире…

Внезапно един черен облак се откъсна от небето и се стрелна надолу, по-бързо, отколкото погледите им бяха в състояние да проследят. Клеъри зърна за един ужасяващ миг крила и зъби, и дузина червени очи, а после Джейс бе понесен във въздуха, стиснат здраво от хищните нокти на един демон.

Изабел изпищя. Ръката на Клеъри се спусна към колана й, ала демонът вече се бе издигнал в небето — вихрушка от кожести криле, надаваща пронизителен победоносен писък. Джейс беше съвършено безмълвен; ботушите му се полюшваха безжизнено. Мъртъв ли беше?

Пред очите на Клеъри се спусна бяла пелена; тя се завъртя рязко към Алек, който вече бе вдигнал лъка си, заредил стрела в тетивата.

— Застреляй го! — изпищя тя.

Алек се въртеше като танцьор, обхождайки небето с поглед.

— Не мога да се прицеля; прекалено тъмно е… може да улуча Джейс…

Камшикът на Изабел изскочи от ръката й, проблясваща струна, която се издигаше високо, високо, невъзможно високо. Светлината й огря облачното небе и Клеъри чу как демонът отново изпищя, този път — от болка. Създанието се въртеше във въздуха, премяташе се през глава, стиснало здраво Джейс. Ноктите му бяха потънали дълбоко в гърба на жертвата му… или пък Джейс се държеше за него? На Клеъри й се стори, че вижда проблясването на серафимска кама, а може и да беше просто блещукането на камшика, докато се извисяваше нагоре, преди да се върне на земята в лъскава купчинка.

Алек изруга и пусна стрелата си. Тя се понесе нагоре, пронизвайки мрака; миг по-късно огромна черна маса политна надолу и се сгромоляса на земята с тътен, който вдигна облак ситна пепел.

Всички зяпнаха. Проснат пред тях, демонът беше огромен, почти колкото кон; имаше тъмнозелено, подобно на костенурка тяло; отпуснати кожести криле; шест прилични на стоножки крайника с остри нокти и дълъг врат, който завършваше с кръг от очи и нащърбени, неравни зъби. Стрелата на Алек стърчеше от тялото му.

Джейс беше коленичил на гърба му с оръжие в ръка. Заби го яростно в тила на създанието, после отново и отново, така че във въздуха избликнаха малки фонтани от черна демонска кръв и опръскаха лицето и дрехите му. От демона се откъсна пронизителен, клокочещ звук и той се отпусна безжизнено, а многобройните му червени очи угаснаха.

Джейс се смъкна от гърба му задъхан. Серафимската му кама вече бе започнала да се изкривява от скверната кръв; той я захвърли настрани и изгледа приятелите си, които го бяха зяпнали слисано.

— Ето това — заяви той — ме ядоса.

Алек издаде звук, който беше нещо средно между стон и ругатня, и свали лъка си. Черната му коса беше залепнала за челото от пот.

— Не е нужно всички да изглеждате толкова разтревожени — каза той. — Бях си съвсем добре.

Клеъри, на която й се виеше свят от облекчение, ахна:

-Добре? Ако идеята ти за „добре“ изведнъж включва да се превърнеш в закуска за летяща костенурка на смъртта, значи, с теб ще трябва сериозно да си поговорим, Джейс Лайтууд…

— Не изчезна — прекъсна я Саймън, който имаше също толкова потресен вид, колкото и останалите. — Демонът. Не изчезна, когато го уби.

— Не — каза Изабел. — Което означава, че това е родното му измерение. — Тя беше отметнала глава назад и оглеждаше небето. На врата й Клеъри видя да проблясва току-що положена руна за виждане надалече. — И очевидно тези демони могат да излизат през деня. Вероятно защото слънцето тук е почти угаснало. Трябва да се махнем от това място.

Саймън се прокашля шумно.

— Какво казвахте за онези пещери и как било ужасна идея да потърсим убежище в тях?

— Всъщност — изтъкна Алек — това беше само Джейс. — На мен ми се струва отлична идея.

Джейс ги изгледа свирепо и потърка лице, при което успя да размаже демонска кръв върху бузата си.

— Е, нека проверим пещерите. Ще намерим някоя по-малка и ще я огледаме основно, преди да си отдъхнем. Аз ще поема първия пост.

Алек кимна и пое към входа на най-близката пещера, следван от останалите. Клеъри вървеше до Джейс, който мълчеше, потънал в мисли; под надвисналите над тях облаци косата му проблясваше с убит златен цвят, гърбът на якето му беше раздран там, където ноктите на демона се бяха забили в него. Изведнъж крайчецът на устата му подскочи.

— Какво? — попита Клеъри. — Нещо смешно ли има?

— „Летяща костенурка на смъртта“? Само ти.

— „Само аз“? Това хубаво ли е, или лошо? — попита Клеъри тъкмо когато стигнаха входа на пещерата, зейнал пред тях като огромна, тъмна паст.

Дори и в сенките, усмивката му грееше.

— Съвършено е.

Бяха направили само няколко крачки в тунела, когато пътят им беше препречен от метална врата. Алек изруга и погледна през рамо. Входът на пещерата беше съвсем наблизо и през него Клеъри виждаше оранжево небе и тъмни, кръжащи очертания.

— Не… това е добре. — Джейс се приближи до вратата. — Вижте. Руни.

И наистина — в метала бяха вдълбани руни; някои от тях Клеъри познаваше, други — не. И въпреки това те й говореха, нашепваха й за закрила и отблъсване на демонични сили.

— Това са руни за защита — каза тя. — Защита от демони.

— Много добре. — Саймън погледна неспокойно през рамо. — Защото демоните идват… и то бързо.

Джейс хвърли поглед назад, а после улови вратата и дръпна. Ключалката се строши, посипвайки люспи ръжда. Джейс дръпна втори път, още по-силно, и вратата се отвори. Ръцете му проблясваха с потискана светлина; там, където го беше докоснал, металът изглеждаше изгорен.

Той потъна в мрака от другата страна и останалите го последваха — Изабел, посягаща да извади магическата си светлина, Саймън и накрая Алек, който затръшна вратата зад тях. Клеъри поспря за миг, за да добави заключваща руна — за по-сигурно.

Магическата светлина на Изи лумна, огрявайки тунел, който криволичеше и потъваше в мрак пред тях. Стените бяха гладки, мраморен гнайс, в който бяха вдълбани още руни за защита, святост и закрила. Подът беше от излъскан камък и по него се вървеше леко. Докато навлизаха в планината, въздухът ставаше все по-свеж; заразата на демони и мъгла постепенно оставаше назад и ето че Клеъри дишаше така леко, както не бе дишала от пристигането им в това царство.

Най-сетне се озоваха в просторно кръгло помещение, очевидно дело на човешки ръце. С масивния си сводест таван то приличаше на вътрешността на катедрален купол. В средата имаше отдавна изстинало огнище. В тавана бяха вградени скъпоценни камъни, които грееха меко и изпълваха мястото с мъждива светлина. Изабел свали руническия си камък и го остави да угасне в ръката й.

— Мисля, че това е било скривалище — каза Алек приглушено. — Нещо като последна барикада, където, който и да е живял тук някога, да е в безопасност от демоните.

— Който и да е живял тук някога, е владеел магията на руните — обади се Клеъри. — Не познавам всичките, но мога да усетя какво означават. Това са свещени руни, като тези на Разиел.

Джейс свали раницата от гърба си и я пусна на пода.

— Тази нощ ще спим тук.

По лицето на Алек се изписа съмнение.

— Сигурен ли си, че е безопасно?

— Ще претърсим тунелите. Клеъри, ти идваш с мен. Изабел, Саймън — вие се заемете с източния коридор. — Джейс се намръщи. — Е, ще го наречем източния коридор. Да се надяваме, че това действа и в демонските царства. — Той потупа руната компас върху ръката си — един от първите знаци, които получаваше всеки ловец на сенки.

Изабел пусна раницата си на земята, извади две серафимски ками и ги пъхна в калъфите на гърба си.

— Добре.

— Аз идвам с вас — заяви Алек, поглеждайки Изабел и Саймън подозрително.

— Ако настояваш — отвърна Изабел с престорено безразличие. — Трябва обаче да те предупредя, че ще се целуваме в тъмното. Страстни, влажни целуваници.

Саймън изглеждаше стреснат.

— Ще… — започна той, ала Изабел го настъпи с всичка сила по палеца на крака и той млъкна.

— Целуваници? — повтори Клеъри. — Това дума ли е?

Алек имаше вид, сякаш му е прилошало.

— Е, предполагам, че бих могъл да остана тук.

Джейс се ухили и му подхвърли едно етили.

— Запали огън — каза той. — Изпечи пай или нещо такова. От лов на демони страшно се огладнява.

Алек заби стилито в пясъка на огнището и започна да рисува руната за огън, като в същото време си мърмореше как на Джейс нямало да му хареса, ако една сутрин се събуди и види, че цялата му глава е обръсната.

Джейс отправи широка усмивка на Клеъри. Под демонската кръв и неговата собствена, тя беше бледо подобие на обичайната му пакостлива усмивка, ала все пак беше по-добре от нищо. Клеъри извади Хеосфорос. Саймън и Изабел вече бяха изчезнали във вътрешността на източния тунел; двамата с Джейс се обърнаха към другия, който се спускаше плавно надолу. Докато се отдалечаваха, Клеъри чу как Алек извика след тях:

— И веждите ти!

Джейс се изкиска сухо.

Мая не беше сигурна какво си беше представяла, че я очаква като глава на глутницата, но определено не беше това.

Беше се настанила на голямото бюро в лобито на участъка, а Бат седеше на въртящия се стол зад нея и търпеливо й обясняваше различните страни на управлението на глутницата: как се свързваха с останалите членове на Претор Лупус в Англия, как си разменяха съобщения с Идрис и дори как се оправяха с поръчките в ресторанта „Нефритения вълк“. И двамата вдигнаха глави, когато вратата се отвори рязко и в стаята влезе синьокожа магьосница в униформа на медицинска сестра, следвана от висок мъж в дълго черно палто.

— Катарина Лос — представи я Бат. — Мая Робърте, новият лидер на глутницата ни…

Катарина му махна, за да замълчи. Тя беше много синя, почти сапфирено, и имаше лъскава бяла коса, вдигната на кок. По медицинската й униформа имаше камиончета.

— Това е Малкълм Фейд. — Тя посочи високия мъж зад себе си. — Върховен магьосник на Лос Анджелис.

Малкълм Фейд кимна. Имаше ъгловати черти, коса с цвят на хартия и лилави очи. Наистина лилави, с цвят, който не можеше да имат очите на никой човек. Беше привлекателен, помисли си Мая, ако си падаш по този тип.

— Магнус Бейн е изчезнал! — обяви той, сякаш беше заглавието на книжка с картинки.

— Както и Люк — мрачно добави Катарина.

— Изчезнали? — повтори Мая. — Какво искате да кажете с това, че са изчезнали?

— Е, не точно изчезнали. Отвлечени — обясни Малкълм и Мая изпусна химикалката, която държеше. — Кой знае къде би могло да са? — Звучеше така, сякаш всичко това беше страшно вълнуващо и той беше нещастен, че не играе по-голяма роля в него.

— Себастиан Моргенстърн ли е отговорен? — обърна се Мая към Катарина.

— Себастиан е пленил всички представители на долноземците. Мелиорн, Магнус, Рафаел и Люк. Както и Джослин. Казва, че няма да ги освободи, освен ако Клейвът не се съгласи да му предаде Клеъри и Джейс.

— А ако откажат? — попита Лейла.

Драматичната поява на Катарина беше накарала останалите от глутницата да наизлязат — те влизаха в стаята един по един, спускаха се по стълбището и се скупчваха край бюрото по типичния за върколаците начин.

— Себастиан ще убие представителите — отвърна Мая. — Нали?

— Клейвът несъмнено си дава сметка, че ако допуснат да го направи, долноземците ще въстанат — каза Бат. — Би било равносилно на това, да заявят, че животът на четирима долноземци струва по-малко от безопасността на двама ловци на сенки.

Не просто двама ловци на сенки, помисли си Мая. Джейс беше различен и язвителен, а Клеъри може и да беше резервирана в началото, но те се бяха били за нея и заедно с нея; спасили бяха живота й, а тя — техните.

— Да му предадем Джейс и Клеъри, би означавало да ги убием — каза тя. — При това — без никаква истинска гаранция, че ще си получим Люк обратно. Себастиан лъже.

Очите на Катарина припламнаха.

— Ако Клейвът не се опита да направи поне някакво усилие да върне Магнус и останалите, ще изгубят не само долноземците в Съвета. Ще изгубят Съглашението.

Мая помълча за миг; ясно усещаше, че всички са приковали погледи в нея. Останалите вълци чакаха да видят реакцията й. Реакцията на своя лидер.

Тя изпъна рамене.

— Какво казват магьосниците? Какво правят? Ами елфите и Децата на нощта?

— Повечето от долноземците не знаят — отвърна Малкълм. — Така се случи, че аз имам информатор. Споделих информацията с Катарина заради Магнус. Реших, че тя трябва да научи. Искам да кажа, такива неща не стават всеки ден. Отвличания! Откупи! Любов, разделена от трагедия!

— Замълчи, Малкълм — каза Катарина. — Ето защо никой не те взема на сериозно. — Тя се обърна към Мая. — Виж, повечето от долноземците, естествено, знаят, че ловците на сенки си събраха нещата и се изнесоха в Идрис. Не знаят обаче защо. Чакат новини от своите представители. Новини, които, разбира се, не са дошли.

— Ала това не може да продължи още дълго — рече Мая. — Долноземците ще научат.

— О, ще научат, вярно е. — Малкълм изглеждаше така, сякаш наистина се мъчи да е сериозен. — Но нали знаеш колко са потайни ловците на сенки. Всички знаят за Себастиан Моргенстърн и за тъмните нефилими, естествено, но нападенията над Институтите изобщо не са се разчули.

— Магьосниците от Спираловидния лабиринт работят над лек за ефекта на Пъкления бокал, ала дори те не си дават сметка колко спешна е ситуацията, нито какво се случва в Идрис — обясни Катарина. — Боя се, че ловците на сенки сами ще се заличат от лицето на земята с тяхната потайност. — Катарина изглеждаше още по-синя отпреди; цветът й като че ли се променяше с настроението й.

— Тогава защо идвате при нас? — попита Мая.

— Защото Себастиан вече ви отправи съобщението чрез нападението над Претор Лупус — отвърна Катарина. — Освен това знаем, че си близка с ловците на сенки… децата на инквизитора и самата сестра на Себастиан например. Знаеш за случващото се колкото и ние, ако не и повече.

— Не знам чак толкова — призна Мая. — Заради магическите бариери около Идрис размяната на съобщения никак не е лесна.

— Ние можем да направим нещо по този въпрос — каза Катарина. — Нали, Малкълм?

— Хм? — Малкълм обикаляше безцелно из участъка, като спираше ту тук, ту там, за да зяпне неща, които за Мая бяха съвсем прозаични (стълбищен парапет, пукната плочка на стената, стъкло на прозореца), сякаш му разкриваха някакви тайни. Глутницата го наблюдаваше объркано.

Катарина въздъхна.

— Не му обръщай внимание — прошепна тя на Мая. — Доста е могъщ, но в началото на миналия век му се е случило нещо и оттогава не е съвсем наред. Не е опасен.

— Да помогнем? Разбира се, че можем да помогнем. — Малкълм се обърна, за да ги погледне. — Трябва да изпратите съобщение? Винаги може да използвате пощенски котенца.

— Искаш да кажеш гълъби — поправи го Бат. — Пощенски гълъби.

Малкълм поклати глава.

— Пощенски котенца. Толкова са сладки. Никой не може да го отрече. Ще ви оправят и проблема с мишките.

— Нямаме проблем с мишките — заяви Мая. — Имаме проблем с един мегаломан. — Тя погледна към Катарина. — Себастиан е решен да посее раздор между долноземците и ловците на сенки. Отвличането на представителите, нападението над Претор Лупус. Няма да спре дотук. Много скоро всички долноземци ще научат какво става. Въпросът е на чия страна ще застанат?

— Безстрашно ще застанем наравно с вас! — оповести Малкълм, но се сви под мрачния поглед на Катарина. — Е, безстрашно ще застанем близо до вас. Или поне не много далеч.

Мая го изгледа мрачно.

— С други думи — никакви гаранции?

Малкълм сви рамене.

— Магьосниците са независими. И е трудно да се добереш до тях. Като котки, но с по-малко опашки. Е, има известна доза опашки. Самият аз нямам…

— Малкълм — каза Катарина.

— Много е просто — заяви Мая. — Или нефилимите ще победят, или Себастиан. И стори ли го, ще се заеме с нас. С всички долноземци. Единственото, което Себастиан иска, е да превърне земята в пустиня от пепел и кости. Никой от нас няма да оцелее.

Малкълм придоби леко разтревожен вид, макар и далеч не толкова, колкото би трябвало, помисли си Мая. От него се излъчваше невинна, детинска жизнерадост; не притежаваше и следа от мъдрата пакостливост на Магнус. Тя се зачуди на колко ли е години.

— Не мисля, че бихме могли да проникнем в Идрис, за да се бием заедно с тях, както направихме преди — продължи Мая. — Но можем да се опитаме да извадим истината наяве. Да се обърнем към долноземците, преди Себастиан да го е направил. Той ще се опита да ги привлече на своя страна — трябва да ги накараме да разберат какво би означавало да се съюзят с него.

— Унищожението на този свят — каза Бат.

— В много градове има върховни магьосници — отвърна Катарина. — Те сигурно ще обмислят проблема. Ала както Малкълм каза, ние сме саможиви. Малко е вероятно елфите да говорят с когото и да било от нас; те никога не го правят…

— А кой го е грижа как ще постъпят вампирите? — изплющя гласът на Лейла. — Те, така или иначе, се обръщат срещу своите.

— Не — отговори Мая след миг. — Не, те могат да бъдат лоялни. Трябва да се срещнем с тях. Крайно време е лидерите на нюйоркската глутница и нюйоркския вампирски клан да се съюзят.

През стаята премина слисан шепот. Върколаци и вампири не преговаряха, освен ако не бяха събрани от по-мощна външна сила, като Клейва.

Мая протегна ръка към Бат.

— Хартия и химикалка — каза и той й ги подаде. Тя надраска набързо една бележка, откъсна листа и го връчи на едно от по-малките вълчета. — Отнеси го на Лили в хотел „Дюмор“. Кажи й, че искам да се срещна с Морийн Браун. Може да избере неутрално място; ние ще го потвърдим преди срещата. Кажи им, че трябва да стане възможно най-скоро. Животът и на техния, и на нашия представител може би зависи от това.

— Искам да ти бъда сърдита — каза Клеъри.

Двамата с Джейс вървяха по криволичещия тунел, водени от магическата й светлина, която Джейс бе вдигнал високо. Клеъри си спомни първия път, когато той бе сложил един от гладките, издялани камъни в ръката й. „Всеки ловец на сенки трябва да има свой рунически камък.“

— О? — Джейс й хвърли предпазлив поглед. Земята под краката им беше излъскана и гладка; стените на коридора се извиваха изящно навътре. На всеки няколко крачки в камъка беше вдълбана нова руна. — И защо?

— Задето рискува живота си. Само че ти всъщност не го направи. Просто си стоеше там и демонът те грабна. Е, да, държеше се отвратително със Саймън.

— Ако всеки път, когато се държа гадно със Саймън, ме грабваше някой демон, да съм умрял още в деня, когато те срещнах.

— Просто… — Клеъри поклати глава. Погледът й се мержелееше от изтощение; до болка копнееше за майка си, за Люк. За дома. — Не знам как стигнах дотук.

— Вероятно бих могъл да се върна по стъпките ни — каза Джейс. — Право напред по коридора на елфите, наляво при унищоженото село, надясно при взривената равнина на прокълнатите, остър обратен завой при купчината мъртви демони…

— Знаеш какво имам предвид. Не знам как стигнах дотук. Животът ми беше най-обикновен. Аз бях най-обикновена…

— Никога не си била обикновена. — Гласът на Джейс беше съвсем тих.

Клеъри се запита дали някога ще престане да се замайва от начина, по който от шеговит той внезапно ставаше сериозен и обратното.

— Исках да бъда. Исках да имам нормален живот. — Тя плъзна поглед по себе си — прашни ботуши, изпоцапано бойно облекло, оръжия, проблясващи на колана й. — Да отида в художествена академия.

— Да се омъжиш за Саймън? Да имаш шест деца? — В гласа на Джейс се беше прокраднало напрежение. Тук коридорът правеше остър десен завой и той изчезна зад него. Клеъри ускори крачка, за да го настигне…

… и ахна. Бяха се озовали в огромна пещера, изпълнена наполовина от подземно езеро. Разстлана в сенките пред тях, тя беше красива, първото красиво нещо, което Клеъри виждаше, откакто бяха пристъпили в демонското царство. Каменният таван беше набразден от вълни, изваяни от водата, процеждала се с години по него, и грееше с наситеното синьо сияние на биолуминесцентен мъх. Водата отдолу бе също така синя — дълбока, искряща дрезгавина, с колони от кварц, които се издигаха тук-там като кристални стълбове.

Пътеката отвеждаше до неголям плаж от ситен като прашец и мек почти като пепел пясък, който се спускаше към водата. Джейс го прекоси и като коленичи, потопи ръце във водата. Клеъри се приближи зад него, вдигайки малки облачета пясък с ботушите си, и също коленичи, докато той плискаше лицето и врата си, търкайки петната от черна демонска кръв.

— Внимавай… — Клеъри улови ръката му. — Водата може да е отровна.

Джейс поклати глава.

— Не е. Погледни под повърхността.

Езерото беше кристално бистро и дъното му се виждаше съвсем ясно — гладко, с вдълбани по него руни, които излъчваха меко сияние. Руни, които говореха за чистота, изцеление и закрила.

— Съжалявам. — Гласът на Джейс я изтръгна от унеса й. Косата му беше мокра, залепнала по острите извивки на скулите и слепоочията. — Не трябваше да казвам онова за Саймън.

Клеъри натопи ръце във водата и движението на пръстите й изпрати вълнички по повърхността на езерото.

— Искам да знаеш, че не бих си пожелала друг живот — каза тя. — Този живот те доведе при мен.

Загреба вода в шепи и я поднесе към устата си. Тя бе студена и сладка, и възвърна мъничко от намаляващата й енергия.

Джейс я дари с една от истинските си усмивки, не просто леко извиване на устните.

— Да се надяваме, че не само мен.

Клеъри търсеше точните думи.

— Този живот е истински. Другият беше лъжа. Сън. Просто…

— Вече не рисуваш — каза той. — Не и откакто започна да тренираш. Не и сериозно.

— Не — тихичко отвърна Клеъри, защото беше вярно.

— Понякога се чудя — рече Джейс. — Баща ми… Валънтайн, имам предвид… той обичаше музиката. Научи ме да свиря. Бах, Шопен, Равел. Спомням си как веднъж го попитах защо всички композитори са мундани. Нямаше ловци на сенки, писали музика. Той отвърна, че в душите на мунданите се крие творческа искра, а искрата в нашите души била воинска. И двете не можели да съществуват на едно и също място, така както пламъкът не може да бъде разделен.

— Значи, смяташ, че ловецът на сенки у мен… пропъжда твореца? — попита Клеъри. — Ала майка ми рисуваше… искам да кажа, рисува.

Тя преглътна болката от това, че дори за миг беше помислила за Джослин в минало време.

— Валънтайн каза, че това е дарът, който Небето дало на мунданите — артистичност и умението да творят. Че това ги правело достойни да бъдат закриляни. Не знам дали в думите му има някаква истина — добави Джейс. — Но ако у хората наистина се крие искра, то твоята гори по-ярко от всяка друга, която съм виждал. Ти можеш да се биеш и да рисуваш. И ще го правиш.

Клеъри импулсивно се наведе и го целуна. Устните му бяха хладни; имаха вкус на сладка вода и на Джейс и тя щеше да се отдаде още по-силно на целувката, ако между тях не бе преминало остро парване, като статично електричество. Клеъри приседна назад, устните й щипеха.

— Ау! — каза печално. Джейс имаше дълбоко нещастен вид; тя протегна ръка и докосна влажната му коса. — По-рано, при вратата. Видях от ръцете ти да излизат искри. Небесният огън…

— Тук не мога да го контролирам, не и както правех у дома. В този свят има нещо, което сякаш го тегли по-близо до повърхността. — Джейс сведе очи към ръцете си, чието сияние постепенно отслабваше. — Мисля, че и двамата трябва да внимаваме. Това място ще ни повлияе по-силно, отколкото на останалите. По-висока концентрация на ангелска кръв.

— Значи, ще внимаваме. Ти можеш да го контролираш. Спомни си упражненията, които правехте с Джордан…

— Джордан е мъртъв — сковано каза Джейс и стана, отупвайки пясъка от дрехите си. След това подаде ръка на Клеъри, за да й помогне да се изправи. — Хайде. Да се връщаме при Алек, преди да е решил, че Изабел и Саймън правят секс някъде из пещерите, и да откачи.

— Нали ти е ясно, че според останалите в момента с теб правим секс — каза Саймън. — Сигурно се побъркват.

— Хмпф — отвърна Изабел. Светлината на руническия й камък отскачаше от покритите с руни каменни стени. — Сякаш бихме правили секс в пещери, обградени от цели орди демони. Това е реалността, Саймън, не болното ти въображение.

— Държа да отбележа, че имаше време в живота ми, когато мисълта, че един ден ще правя секс, ми се струваше по-вероятна от тази, да бъда обграден от демонски орди. — Той се провря покрай купчина камъни. Мястото му напомняше за пещерите Лурей във Вирджиния, които беше посетил заедно с майка си и Ребека, докато беше в средното училище. С вампирското си зрение виждаше слюдата, проблясваща в скалите; не му трябваше магическа светлина, за да намира пътя си, но предполагаше, че Изабел има нужда от нея, затова не каза нищо.

Изабел промърмори нещо; не беше сигурен какво, но имаше чувството, че далеч не е ласкателно.

— Изи — каза той. — Има ли причина да си ми толкова ядосана?

Следващите й думи се изляха в задъхан порой, който прозвуча като „нетрябвашестук“. Дори с острия си вампирски слух, Саймън не разбра нищо.

— Какво?

Тя се обърна рязко към него.

— Не трябваше да си тук! — Гласът й отекна в тунела, отскачайки от каменните стени. — Оставихме те в Ню Йорк, за да си в безопасност…

— Не искам да съм в безопасност. Искам да бъда с теб.

— Искаш да бъдеш с Клеъри.

Саймън се закова на място. Сега и двамата бяха спрели и се гледаха през тунела; Изабел беше сложила ръце на хълбоците си.

— За това ли било всичко? Клеъри?

Изабел мълчеше.

— Не обичам Клеъри по този начин — каза Саймън. — Тя беше първата ми любов, първото ми увлечение. Ала това, което изпитвам към теб, е съвършено различно… — Той вдигна ръка, когато я видя да поклаща глава. — Ако искаш от мен да избирам между теб и най-добрата ми приятелка, тогава — да, няма да избирам. Защото никой, който ме обича, не би ме принудил да направя един толкова безсмислен избор. Би било същото, като да поискам от теб да избереш мен или Алек. Дразни ли ме, когато виждам Джейс и Клеъри заедно? Ни най-малко. По техния си невероятно странен начин те страшно си подхождат. Мястото им е един до друг. Моето място не е до Клеъри, не и по този начин. Мястото ми е до теб.

— Наистина ли го мислиш? — Изабел беше пламнала; бузите й горяха.

Той кимна.

— Ела тук — каза тя и Саймън я остави да го притегли към себе си, докато телата им не се докоснаха; коравата стена зад гърба й караше Изабел да се притиска плътно в него. Той усети как ръката й се пъхва под тениската му и топлите й пръсти плъзват нежно по гръбнака му. Дъхът й развълнува косата му, развълнува се и тялото му само от това, че бе така близо до нея.

— Изабел, оби…

Тя го плесна през ръката, ала жестът й не беше сърдит.

— Не сега.

Саймън зарови лице в шията й, в сладкото ухание на кожата и кръвта й.

Ами кога?

Изабел се дръпна рязко, оставяйки у Саймън неприятното усещане, че са му свалили лепенка най-безцеремонно.

— Чу ли това?

Тъкмо се канеше да поклати глава, когато действително го чу — нещо, което звучеше като шумолене и плач, долитащо откъм онази част на тунела, която все още не бяха изследвали. Изабел се затича, а лъчите на магическата й светлина подскачаха между стените; ругаейки това, че ловците на сенки си оставаха преди всичко ловци на сенки, Саймън я последва.

Тунелът правеше само още един завой, преди да свърши пред останките на строшена метална врата. От другата страна имаше каменно плато, което се спускаше към опустошена земя. То беше неравно, покрито със скали и купчини ерозирали камъни. Там, където то се срещаше с пясъка под тях, пустинята започваше отново, осеяна тук-таме с черни, разкривени дървета. Облаците се бяха поразпръснали и когато вдигна глава, Изабел не можа да сдържи ахването си.

— Погледни луната.

Саймън погледна… и зяпна. Не беше толкова луна, колкото луни, сякаш самата луна се бе пръснала на три парчета. Те се рееха, нащърбени, като зъби на акула, разхвърляни из небето. На мъждивата светлина, която се излъчваше от тях, вампирското зрение на Саймън различи кръжащите движения на същества. Някои от тях приличаха на летящото създание, което беше грабнало Джейс по-рано; други определено приличаха на насекоми. Всичките бяха отвратителни.

— Какво виждаш? — попита Изабел, тъй като прекрасно знаеше, че дори с руната за виждане надалече зрението й не може да се мери с това на Саймън, особено тук, където знаците избледняваха толкова бързо.

— Демони. Много. Повечето от тях — летящи.

Тонът на Изабел беше мрачен:

— Значи, могат да излизат през деня, но са по-активни нощем.

— Да. — Саймън напрегна очи. — Не е само това. Пред нас има каменно плато, което продължава на известно разстояние, а после се спуска рязко надолу. От другата му страна има нещо — нещо, което блещука.

— Езеро, може би?

— Може би — каза Саймън. — Изглежда почти като…

— Като какво?

— Като град — отвърна той неохотно. — Като демонски град.

— О! — Пред очите на Саймън Изабел осъзна значението на думите му и пребледня, а после, нали си беше Изи, изпъна рамене и кимна, извръщайки се от съсипаните останки на един свят. — Да се връщаме и да кажем на другите.

Издялани от гранит звезди висяха на сребърни вериги от тавана. Джослин лежеше върху каменната постеля, която й служеше за легло, и се взираше в тях.

Беше крещяла до прегракване, дращила бе с нокти по вратата (дебела, направена от дъб, със стоманени панти и резета), докато ръцете й се обляха в кръв, претърсила бе нещата си за стили и бе блъскала с юмруци по стената толкова силно, че сега имаше синини.

Нищо не се случи. Не че очакваше нещо друго. Ако Себастиан приличаше поне малко на баща си (а Джослин предполагаше, че той много прилича на него), несъмнено се сещаше за всичко.

И освен това бе изобретателен. Беше открила парчетата от стилито си на купчинка в един от ъглите, строшено и неизползваемо. Все още беше със същите дрехи, които носеше на онази пародия на официална вечеря у Мелиорн, но й бяха взели обувките. Косата й беше отрязана точно под раменете, краищата й — нащърбени, сякаш беше накълцана с тъп бръснач.

Дребни, колоритни жестокости, които говореха за ужасна, търпелива природа. Също като Валънтайн, Себастиан умееше да чака, докато получи онова, което иска, но щеше да направи така, че чакането да боли.

Вратата изтрака и се отвори. Джослин скочи на крака, ала Себастиан вече беше в стаята, вратата — затворена и заключена сигурно зад гърба му. Широка усмивка изви устните му.

— Събуди ли се най-сетне, майко?

— Отдавна съм будна. — Джослин предпазливо изнесе единия си крак назад, така че да има равновесие и сигурна опора, за да се оттласне.

Себастиан изсумтя.

— Не си прави труда. Нямам никакво намерение да те нападам.

Тя не отговори, просто го гледаше как пристъпи по-близо до нея. Светлината, струяща през тесните прозорци, беше достатъчно ярка, за да се отрази от бледата му коса и да огрее равнините на лицето му. Джослин не виждаше нищичко от себе си там. Само Валънтайн. Лицето на Валънтайн, неговите черни очи, жестовете на танцьор или убиец. Единствено фигурата му, висока и стройна, беше нейната.

— Върколакът ти е в безопасност — каза той. — Засега.

Джослин решително не обърна внимание на сърцето си, което прескочи един удар. Не позволявай по лицето ти да си проличи каквото и да било. Чувствата са слабост — това беше урокът на Валънтайн.

— Клеъри — продължи Себастиан — също е в безопасност. Ако изобщо те е грижа, разбира се. — Той обикаляше около нея с премерена, замислена крачка. — Никога не съм бил съвсем сигурен. В крайна сметка майка, която е достатъчно безсърдечна, за да изостави едно от децата си…

— Ти не беше мое дете — избъбри Джослин, а после рязко запуши устата си.

Не се огъвай — помисли си. — Не показвай слабост. Не му давай онова, което иска.

— И все пак задържа кутията — каза той. — Знаеш коя кутия имам предвид. Оставих я в кухнята на Аматис за теб — малък подарък, нещо, което да ти напомня за мен. Как се почувства, когато я намери? — Той се усмихна и в усмивката му нямаше нищичко и от Валънтайн. Валънтайн беше човешко същество; чудовищно човешко същество. Себастиан беше нещо съвсем различно. — Знам, че всяка година я вадеше и ридаеше над нея — продължи той. — Защо?

Джослин не отвърна и Себастиан протегна ръка зад рамото си, за да докосне дръжката на Моргенстърновия меч, препасан през гърба му.

— Съветвам те да отговаряш. Окото ми няма да мигне да ти отрежа пръстите един по един и да ги използвам, за да поръбя един много малък килим.

Джослин преглътна.

— Плачех над кутията, защото ми бяха отнели детето.

— Дете, за което никога не те е било грижа.

— Не е вярно. Преди да се родиш, аз те обичах. Обичах мисълта за теб. Обичах те, когато усещах биенето на сърцето ти вътре в мен. А после ти се роди и беше…

— Чудовище?

— Душата ти беше мъртва — каза тя. — Видях го в очите ти, когато те погледнах. — Джослин скръсти ръце на гърдите си, потискайки тръпката, заплашваща да разтърси тялото й. — Защо съм тук?

Очите на Себастиан припламнаха.

— Ти ми кажи, след като ме познаваш толкова добре, майко.

— Мелиорн ни упои. Ако се съди по действията му, елфите са твои съюзници. При това — от известно време. Вярват, че ти ще победиш във войната с ловците на сенки, и искат да са на страната на победителя; освен това тяхната неприязън към нефилимите е по-отдавнашна и по-силна, отколкото на когото и да било друг от долноземците. Помогнали са ти да нападнеш Институтите; попълнили са редиците ти, докато си набирал нови ловци на сенки с Пъкления бокал. Накрая, когато станеш достатъчно могъщ, ти ще ги предадеш и ще ги унищожиш, защото дълбоко в себе си ги презираш. — Последва дълга пауза, в която тя го гледаше хладнокръвно. — Права ли съм?

Видя пулса на шията му, когато той преглътна, и разбра, че е права.

— Кога се досети за всичко това? — процеди той през зъби.

— Нямаше нужда да се досещам. Аз те познавам. Познавах баща ти, а ти си като него, ако не в природата си, то във възпитанието.

Себастиан все още се взираше в нея с бездънни, черни очи.

— Ако не си мислила, че съм мъртъв — каза той, — ако си знаела, че съм жив, щеше ли да ме потърсиш? Щеше ли да ме задържиш?

— Да — отговори Джослин. — Щях да се опитам да те отгледам, да те науча на добро, да те променя. Обвинявам се за това. Винаги съм се обвинявала.

— Щеше да ме отгледаш? — Себастиан примига, почти сънливо. — Щяла си да ме отгледаш, въпреки че си ме ненавиждала?

Тя кимна.

— Мислиш ли, че тогава щях да съм различен? Да приличам повече на нея?

На Джослин й отне един миг, докато разбере.

— Клеъри. Имаш предвид Клеъри. — Причиняваше й болка да изрича името на дъщеря си; Клеъри й липсваше толкова много и в същото време се боеше за нея. Себастиан я обичаше; ако изобщо имаше някого, когото Себастиан обича, това беше сестра му, а ако имаше някой, който знае колко опасно е да бъдеш обичан от човек като Себастиан, това беше Джослин.

— Никога няма да разберем — каза тя най-сетне. — Валънтайн ни лиши от тази възможност.

— Трябвало е да ме обичаш. — Думите му прозвучаха почти сприхаво. — Аз съм твой син. Би трябвало да ме обичаш и сега, независимо какъв съм, независимо дали съм като нея, или не…

— Така ли? — прекъсна го Джослин. — А ти, ти обичаш ли ме? Само защото съм ти майка?

— Ти не си ми майка — заяви той, изкривил устни. — Ела. Погледни. Нека ти покажа на какво съм способен, благодарение на истинската ми майка.

Себастиан извади едно стили от колана си и Джослин усети как нещо я жегна за миг — понякога забравяше, че е ловец на сенки и може да използва оръдията на ловците на сенки. Той започна да рисува върху каменната стена. Руни, които Джослин разпознаваше. Нещо, което всички ловци на сенки можеха да направят. Камъкът стана прозрачен и тя събра сили, за да посрещне онова, което лежеше зад стените.

Вместо това видя стаята на консула в Гард. Джия седеше зад огромното си писалище, покрито с купчини папки. Изглеждаше изтощена, в черната й коса имаше много бели кичури. Пред нея лежеше отворена папка и Джослин зърна снимки на някакъв плаж — пясък, синьо-сиво небе.

— Джия Пенхалоу — каза Себастиан.

Джия вдигна рязко глава. Изправи се на крака, при което папката падна и съдържанието й се разпиля по пода.

— Кой е там?

— Не ме ли позна? — В гласа на Себастиан се долавяше насмешка.

Джия настойчиво се взираше напред. Очевидно бе, че каквото и да гледаше, образът не беше ясен.

— Себастиан — ахна тя. — Все още не са минали два дни.

Джослин мина покрай Себастиан.

— Джия, не слушай нищо от това, което казва. Той е лъжец…

— Твърде рано е — продължи Джия, сякаш тя не бе казала нищо, и Джослин с ужас си даде сметка, че Джия не може нито да я чуе, нито да я види. Сякаш нея изобщо я нямаше. — Може би нямам отговор за теб, Себастиан.

— О, мисля, че имаш — възрази той. — Не е ли така?

Джия изпъна рамене.

— Щом настояваш — заяви тя ледено. — Клейвът обсъди искането ти. Няма да ти дадем нито Джейс Лайтууд, нито Клариса Феърчайлд…

— Клариса Моргенстърн. — Едно мускулче върху бузата на Себастиан играеше. — Тя е моя сестра.

— Наричам я с името, което предпочита, така както правя и с теб — каза Джия. — Няма да изтъргуваме собствената си кръв с теб. Не защото смятаме, че е по-ценна от тази на долноземците. Не защото не искаме да си върнем пленниците. А защото не можем да поощряваме твоята тактика на сплашване.

— Сякаш се нуждая от одобрението ви — изсмя се той презрително. — Разбираш какво означава това, нали? Бих могъл да ви изпратя главата на Люк Гароуей, набучена на кол.

Джослин имаше чувството, че някой е забил юмрук в корема й.

— Би могъл — съгласи се Джия. — Ала нараниш ли който и да било от пленниците, това ще означава война до смърт. А вярваме, че ти имаш точно толкова причини да се боиш от една война с нас, колкото и ние — от война с теб.

— И се заблуждавате дълбоко — каза Себастиан. — Освен това смятам, че ако се поогледате, ще откриете, че няма никакво значение това, че сте решили да не ми предадете Джейс и Клеъри, грижливо опаковани като ранен коледен подарък.

— Какво имаш предвид? — В гласа на Джия се прокраднаха остри нотки.

— О, несъмнено би ми било удобно, ако бяхте решили да ми ги предадете. — По-малко грижи за мен. По-малко грижи за всички ни. Ала, виждаш ли, вече е твърде късно — тях ги няма.

Той завъртя стилито и прозорецът, който бе отворил към Аликанте, се затръшна пред слисаното лице на Джия. Стената отново се превърна в гладък камък.

— Е — заяви Себастиан, прибирайки стилито в колана с оръжията си. — Това беше интересно, не мислиш ли?

Джослин преглътна със сухо гърло.

— Ако Джейс и Клеъри не са в Аликанте, къде са тогава? Къде са, Себастиан?

Той я погледа в продължение на един миг, а после избухна в смях — чист и студен като ледена вода. Все още се смееше, когато отиде до вратата и излезе навън, оставяйки я да хлопне зад гърба му.

[1] Герой от „Коледна приказка“ на Чарлс Дикенс. — Б.пр. ↑

16

УЖАСИТЕ НА ЗЕМЯТА

Над Аликанте се беше спуснала нощ и звездите грееха като ярки стражи, карайки демонските кули и полузамръзналата вода в каналите да сияят. Ема седеше на перваза в стаята на близнаците, зареяла поглед над града.

Винаги си бе мислила, че когато посети Аликанте за първи път, ще бъде с родителите си; че майка й ще й покаже местата, които бе познавала като малка — вече затворената Академия, в която беше учила майка й, къщата на баба й и дядо й. Че баща й ще й покаже паметника на семейство Карстерс, за който винаги говореше с такава гордост. Никога не си бе представяла, че когато за първи път зърне демонските кули на Аликанте, сърцето й ще прелива от скръб, която сякаш заплашваше да я задуши.

През таванските прозорци струеше лунна светлина и огряваше близнаците. Тиберий беше прекарал целия ден в пристъп на гняв: риташе пречките на бебешкото креватче, когато му казаха, че не може да излезе от къщата, пищеше за Марк, когато Джулиън се опита да го успокои, и най-сетне заби юмрук в една стъклена кутия за бижута. Беше прекалено малък за целителни руни, така че Ливи го прегърна, за да го задържи неподвижен, докато Джулиън извади с пинсета парченцата стъкло от окървавената ръка на брат си и я превърже внимателно.

Накрая Тай беше рухнал в леглото си, макар и да не заспа, докато Диви, спокойна както винаги, не легна до него, покривайки превързаната му ръка със своята. Сега спеше, с глава върху възглавницата, обърнат към сестра си. Само когато Тай беше потънал в сън, човек можеше да види колко необикновено красиво дете е, с тъмните си къдрици като от картина на Ботичели и деликатни черти, от които изтощението беше изгладило следите от гняв и отчаяние.

Отчаяние, помисли си Ема. Това наистина беше правилната дума за самотността в писъците на Тави, за празнотата, която се криеше в гнева на Тай, и плашещото спокойствие на Ливи. Никое десетгодишно дете не биваше да изпитва отчаяние, ала Ема предполагаше, че няма друг начин да бъдат описани думите, които пулсираха във вените й всеки път, щом се сетеше за родителите си, всеки удар на сърцето й — печална литания: няма ги, няма ги, няма ги.

— Хей. — Тихият глас, долетял откъм вратата, я накара да вдигне глава. На прага стоеше Джулиън. Собствените му тъмни къдрици, малко по-светли от тези на Тай, бяха разрошени, лицето му беше бледо и уморено на лунната светлина. Изглеждаше ужасно слаб, тънки китки стърчаха от ръкавите на пуловера му. В ръцете си държеше нещо пухкаво. — Те…

Ема кимна.

— Да. Спят.

Джулиън се загледа в леглото на близнаците. Сега, когато беше по-близо до нея, Ема виждаше кървавия отпечатък от ръката на Тай върху му — не беше имал време да се преоблече. В ръцете си стискаше голяма плюшена пчела, която Хелън беше взела от Института, когато Клейвът се върна, за да го претърси. Тиберий я имаше, откакто Ема помнеше. Преди да заспи, крещеше, че си я иска. Джулиън прекоси стаята и се наведе, за да я сложи до гърдите на малкия си брат, а после разплете нежно една от къдриците му, преди да се отдръпне.

Ема улови ръката му и той й позволи да го стори. Кожата му беше студена, сякаш я беше протегнал през прозореца в нощния въздух навън. Ема обърна дланта му и прокара пръст от китката към лакътя му. Беше нещо, което правеха от съвсем малки, когато не искаха да ги хванат, че си говорят по време на уроците. През годините толкова се бяха усъвършенствали, че можеха да напишат дълги съобщения върху дланите и ръцете на другия, и дори върху раменете, през тениските си.

Я-Д-Е Л-И?, написа тя.

Джулиън поклати глава, все така загледан в Диви и Тай. Косата му стърчеше на всички страни, сякаш беше заравял пръсти в нея. Ема почувства лекия допир на ръката му над лакътя си.

Н-Е С-Ъ-М Г-Л-А-Д-Е-Н.

— Е, толкова по-зле — заяви Ема и слезе от перваза. — Ела.

Тя го изкара от стаята, на площадката отвън — неголямо пространство със стръмни стъпала, които се спускаха към основната част от къщата. Семейство Пенхалоу ясно бяха заявили, че децата можеха да си вземат храна винаги когато поискат, ала нямаше точно определени часове за хранене и със сигурност семейството не сядаше заедно на масата. Всичко се изяждаше набързо на тавана; Тави и даже Дру целите се изпоцапваха и само Джулс отговаряше за разчистването след това, за изпирането на дрехите им и дори за това, да се увери, че изобщо са яли.

В мига, в който вратата се затвори зад гърба им, Джулиън се свлече безсилно до стената и затвори очи, отметнал глава назад. Слабичките му гърди се повдигаха и спускаха учестено под тениската. Ема остана настрани, несигурна какво да направи.

— Джулс?

Той я погледна. На слабата светлина, очите му бяха тъмни, обрамчени от гъсти мигли. Ема усещаше, че се мъчи да не заплаче.

Джулиън беше част от най-ранните й спомени. Родителите им ги бяха оставяли заедно в креватчетата им като бебета; веднъж тя беше успяла да изпълзи навън и си бе прехапала устната, когато се ударила в пода. Не заплакала, но пък Джулиън се разпищял при вида на кръвта й, докато родителите им не пристигнали тичешком. Заедно бяха проходили: Ема първа, както винаги, а Джулиън — след нея, стиснал решително ръката й. Бяха започнали обучението си по едно и също време, заедно бяха получили първите си руни — тази с окото върху дясната ръка при него и върху лявата при нея. Джулиън мразеше да лъже, но ако Ема беше загазила, го правеше заради нея.

Сега бяха изгубили родителите си заедно. Майката на Джулиън беше умряла преди две години и да гледа как семейство Блекторн преживява тази загуба, беше ужасно, ала това беше нещо съвсем друго. Беше съсипващо и Ема имаше чувството, че усеща как нещо се троши, как се пръсва на парчета, а после отново зараства, по един нов, различен начин. Те се превръщаха в нещо друго, тя и Джулиън, нещо повече от най-добри приятели и все пак — не и семейство.

— Джулс — повтори тя и улови ръката му. За миг тя просто остана да лежи в нейната, неподвижна и студена; после той стисна китката й с всичка сила.

— Не знам какво да правя. Не мога да се грижа за тях. Тави е още бебе, Тай ме мрази…

— Той е твой брат. И е само на десет години. Не те мрази.

Джулиън си пое накъсано дъх.

— Може би.

— Ще измислят нещо — каза Ема. — Чичо ти е преживял нападението в Лондон. Когато всичко това свърши, ще се преместите при него и той ще се грижи за теб и за останалите. Отговорността вече няма да е твоя.

Джулиън сви рамене.

— Почти не си спомням чичо Артър. Той ни изпраща книги на латински; понякога идва от Лондон за Коледа. Единственият от нас, който разбира латински, е Тай и той го научи само за да ни дразни.

— Е, значи, не го бива с подаръците. Но си е спомнял за вас на Коледа. Достатъчно държи на вас, за да се погрижи за всички ви. Няма да се наложи да ви изпратят в някой произволен Институт или пък в Идрис…

Джулиън се обърна, за да я погледне.

— Не мислиш, че ще стане така, нали? — попита той. — Защото няма. Ти ще останеш с нас.

— Не е задължително. — Ема имаше чувството, че нещо стяга сърцето й. При мисълта да се раздели с Джулс, Ливи, Дру, Тави — и дори Тай — се чувстваше зле и изгубена, сякаш бе захвърлена насред океана, съвсем сама. — Зависи от чичо ти, нали така? Дали ще ме иска в Института. Дали ще иска да ме приеме в семейството.

Гласът на Джулиън беше суров. Джулиън рядко беше такъв, но когато това се случеше, очите му ставаха почти черни и той целият се разтреперваше, сякаш замръзваше от студ.

— Не зависи от него. Ти ще останеш с нас.

— Джулс… — започна Ема и се вкамени, когато откъм долния етаж долетяха гласове. Джия и Патрик Пенхалоу минаваха по коридора под тях. Ема и сама не бе сигурна защо е неспокойна — бяха разрешили да ходят навсякъде из къщата, ала от мисълта, че консулът може да ги залови вън от стаите им толкова късно през нощта, се почувства неловко.

— … малкото злорадо копеле беше право, разбира се — тъкмо казваше Джия. Звучеше раздразнено. — Изчезнали са не само Джейс и Клеъри, но също и Изабел, и Алек. Семейство Лайтууд направо са обезумели.

— Е, строго погледнато, Алек е възрастен — отекна дълбокият глас на Патрик. — Да се надяваме, че ще се грижи за останалите.

В отговор Джия издаде приглушен нетърпелив звук. Ема се приведе напред, мъчейки се да я чуе.

— … можеха поне да оставят бележка. Очевидно са били побеснели, когато са избягали.

— Вероятно са решили, че ще ги предадем на Себастиан.

Джия въздъхна.

— Каква ирония само, като се има предвид колко се борихме против това. Предполагаме, че Клеъри е отворила Портал, за да се махнат от тук, но как са направили така, че да не можем да ги проследим, нямаме представа. Не ги откриваме никъде върху картата. Сякаш са изчезнали от лицето на земята.

— Точно като Себастиан — каза Патрик. — Не е ли логично да се предположи, че са там, където е и той? Че ги прикрива мястото, а не руни или някаква магия?

Ема се наведе още повече, но остатъкът от думите заглъхна в далечината. Стори й се, че ги чува да споменават Спираловидния лабиринт, но не беше сигурна. Когато се изправи, видя, че Джулиън я гледа.

— Ти знаеш къде са — каза той, — нали?

Ема сложи пръст върху устните си и поклати глава. Не питай.

Джулиън се засмя.

— Само ти. Как… Не, не ми казвай, дори не искам да знам. — Той я погледна изпитателно, както правеше понякога, когато се опитваше да разбере дали лъже, или не. — Знаеш ли какво? Има нещо, което би им попречило да те отпратят от Института. Ще бъдат принудени да ти позволят да останеш.

Ема повдигна вежди.

— Е, да го чуем, гений такъв.

— Бихме могли… — Джулс спря, преглътна и започна отново. — Бихме могли да станем парабатаи.

Каза го срамежливо, полуизвърнал лице от нея, така че сенките скриваха изражението му.

— Тогава няма да могат да ни разделят — добави. — Никога.

Ема усети как сърцето й се преобърна.

— Джулс, парабатайската връзка е сериозно нещо. То… то е завинаги.

Той я погледна; изражението му беше открито и прямо. У Джулс нямаше никакво хитруване, никаква тъмнина.

— Нима ние не сме завинаги? — попита той.

Ема се замисли. Не можеше да си представи живота си без Джулиън. Това би било същинска черна дупка от ужасяваща самота — никой, който да я разбира така, както той; никой, който да схваща шегите й като него; никой, който да я защитава като него… да защитава не нея физически, а чувствата й, сърцето й. Никой, заедно с когото да бъде щастлива или ядосана, или с когото да си разменя абсурдни идеи. Никой, който да довършва изреченията й, да вади краставицата от салатата й, защото тя я мразеше, да изяжда коричките на препечените й филийки или да намира ключовете й, когато тя ги изгубеше.

— Аз… — започна Ема и в този миг откъм спалнята долетя силен трясък.

Двамата с Джулс си размениха ужасени погледи, преди да се втурнат обратно в стаята на Тай и Ливи и да заварят Ливия, седнала в леглото с объркан, сънлив вид. Тай беше до прозореца с ръжен в ръка. В средата на прозореца зееше дупка и по пода блестяха натрошени стъкла.

— Тай! — каза Джулиън, видимо ужасен от парчетата стъкло, разпилени около босите крака на брат му. — Не мърдай. Ще донеса метла…

Тай ги изгледа сърдито изпод рошавата си тъмна коса. В дясната си ръка стискаше нещо. Ема присви очи на лунната светлина… възможно ли беше да е жълъд?

— Това е съобщение. — Тай пусна ръжена, който държеше. — Феите често избират предмети от природата, в които да изпратят съобщенията си — жълъди, листа, цветя.

— Да не искаш да кажеш, че това е съобщение от феите? — В гласа на Джулиън се долавяше съмнение.

— Не ставай глупав — каза Тиберий. — Естествено, че не е от феите. Това е съобщение от Марк. И е адресирано до консула.

Тук трябва да е ден — помисли си Люк, защото Рафаел се беше свил в един ъгъл на каменната стая; тялото му си оставаше напрегнато дори насън, тъмните му къдрици бяха разпилени по ръката му. Трудно бе да прецени човек, при положение че през прозореца не се виждаше нищо друго, освен гъста мъгла.

— Трябва да се нахрани. — Магнус гледаше Рафаел с напрегната нежност, която учуди Люк. Досега той беше убеден, че магьосникът и вампирът не се обичат особено. Откакто ги познаваше, макар и учтиви, те се държаха настрани един от друг, всеки — в своята сфера на власт сред нюйоркските долноземци.

— Вие се познавате — осъзна Люк изведнъж. Все още се облягаше на стената до тесния каменен прозорец, сякаш гледката отвън — облаци и жълтеникава отрова — можеше да му каже каквото и да било.

Магнус повдигна едната си вежда, както правеше когато му зададяха някой очевидно глупав въпрос.

— Имам предвид — уточни Люк, — познавали сте се. Преди.

— Преди какво? Преди ти да се родиш? Нека си изясним едно нещо, върколако — почти всичко в живота ми се е случило, преди ти да се родиш. — Очите на Магнус се задържаха върху спящия Рафаел; въпреки острия тон, изражението му беше почти нежно. — Преди петдесет години в Ню Йорк при мен дойде жена, която ме помоли да спася сина й от един вампир.

— И вампирът беше Рафаел?

— Не — отвърна Магнус. — Синът й беше Рафаел. Не успях да го спася. Беше твърде късно. Вече беше превърнат. — Той въздъхна и изведнъж Люк зърна в очите му невъобразимата му възраст, мъдростта и мъката, събирани с векове. — Вампирът беше убил всичките му приятели, но не и Рафаел. Не знам защо бе избрал да го превърне. Видял е нещо у него. Воля, сила, красота. Не знам. Той беше дете, когато го намерих, ангел на Караваджо[1], нарисуван с кръв.

— Все още изглежда като дете — каза Люк. Рафаел открай време му напомняше за момче от църковния хор, поело по лош път, с миловидното си младежко лице и черни очи, по-стари от луната.

— Не и за мен. — Магнус въздъхна. — Надявам се да преживее това. Нюйоркските вампири се нуждаят от някой със здрав разум, който да ръководи клана им, а това определено не е Морийн.

— Надяваш се Рафаел да преживее това? — повтори Люк. — Хайде де… колко хора е убил?

Магнус обърна студен поглед към него.

— Ръцете на кой измежду нас не са оцапани с кръв? Какво направи ти, Лушън Греймарк, за да си спечелиш глутница — две глутници — върколаци?

— Онова беше различно. То беше необходимо.

— Какво правеше, докато беше част от Кръга на Валънтайн? — продължи Магнус.

Този път Люк не отговори. Мразеше да мисли за онези дни. Дни на кръв и сребро. На Валънтайн до него, повтаряйки му, че всичко е наред, заглушавайки съвестта му.

— Сега се тревожа за семейството си — каза той. — Тревожа се за Клеъри и Джослин, и Аматис. Не мога да се тревожа и за Рафаел. А ти… мислех, че ще се тревожиш за Алек.

Дъхът на Магнус изскочи през стиснати зъби.

— Не искам да говоря за Алек.

— Добре. — Люк не каза нищо повече; просто си стоеше, облегнат на студената каменна стена и гледаше как Магнус си играе с оковите си. Миг по-късно магьосникът отново проговори:

— Ловците на сенки. Те се промъкват в кръвта ти, влизат ти под кожата. Бил съм с вампири, върколаци, феи, магьосници като мен… и с хора, толкова много крехки хора. Ала винаги съм си казвал, че няма да отдам сърцето си на нефилим. Стигал съм много близо до това, да ги обикна, бил съм очарован от тях… понякога цели поколения: Едмънд и Уил, и Джеймс, и Люси… онези, които спасих, и онези, които не можах. — За миг гласът му изневери и Люк, който го гледаше слисано, си даде сметка, че никога не бе виждал Магнус Бейн да разкрива пред него толкова много от най-съкровените си чувства. — Обичах и Клеъри, защото я гледах как расте. Ала никога не съм се влюбвал в ловец на сенки, не и докато не срещнах Алек. Защото в техните вени тече ангелска кръв, а любовта на ангелите е нещо възвишено и свято.

— Толкова лошо ли е това? — попита Люк.

Магнус сви рамене.

— Понякога всичко се свежда до един избор. Между това, да спасиш един човек и да спасиш целия свят. Виждал съм го да се случва и съм достатъчно себичен, за да искам онзи, който ме обича, да избере мен. Ала нефилимите винаги ще избират света. Погледна ли Алек и започвам да се чувствам като Луцифер в „Изгубеният рай“. „Посрамен, дяволът се стресна и усети как страшна добротата е.“[2] Имал го е предвид в смисъл на вдъхваща страхопочитание. А страхопочитанието може и да е нещо хубаво, но за любовта то е отрова. Любовта трябва да бъде между равни.

— Алек е просто момче — каза Люк. — Той… не е съвършен. А ти не си паднал.

— Всички сме паднали — заяви Магнус и като се уви в оковите си, потъна в мълчание.

— Шегуваш се! — каза Мая. — Тук? Сериозно?

Бат потърка тила си, разрошвайки късата си коса.

— Това виенско колело ли е?

Мая се обърна бавно. Намираха се в огромния, потънал в мрак магазин за играчки на Четирийсет и втора улица. През прозореца се виждаше как неоновото сияние отвън осветява нощта в синьо, червено и зелено. Магазинът се издигаше нагоре — етаж над етаж, пълни с играчки. Ярки пластмасови супергерои, плюшени мечета, лъскави розови барбита. Виенското колело се извисяваше над тях, на всеки метален прът се поклащаше пластмасова кабинка, украсена с ваденки. Мая смътно си спомняше как, когато бяха на десет години, майка й бе довела нея и брат й, за да се повозят. Даниъл се бе опитал да бутне Мая през ръба и я беше разплакал.

— Това е… лудост — прошепна тя.

— Мая. — Беше един от по-младите вълци, възслаб и нервен, с коса на расти. Мая се бе опитала да ги излекува от навика да я наричат „лейди“, „госпожо“ или каквото и да било друго освен Мая, макар и да беше начело на глутницата само временно. — Претърсихме мястото. И да е имало охрана, някой вече се е погрижил за тях.

— Страхотно. Благодаря ти. — Мая погледна към Бат, който сви рамене. Около петнайсетина вълци от глутницата бяха дошли с тях и сега изглеждаха съвсем не на място насред куклите, изобразяващи принцеси на „Дисни“, и плюшените еленчета. — Можеш ли да…

Виенското колело изведнъж се раздвижи, като стенеше и скърцаше пронизително. Мая отскочи назад и едва не събори Бат, който я улови за раменете. Пред очите им колелото започна да се върти под съпровода на музика — „Светът е ма лък“ сигурна беше Мая, макар да нямаше думи, само металически звучащи инструменти.

— Вълци! Ооо! Вълци! — пропя глас и Морийн, самата тя приличаща на принцеса от филм на „Дисни“ в розовата си рокля и пъстроцветна тиара, изскочи босонога иззад пирамида от грижливо подредени захарни пръчки. Следваха я около двайсетина вампири, бледи като кукли или манекени на нездравата светлина. Лили вървеше точно зад нея; черната й коса беше съвършено прибрана, токчетата й потракваха по пода. Погледът й се плъзна по Мая от горе надолу, сякаш я виждаше за първи път.

— Здравейте, здравейте! — избъбри Морийн. — Толкова се радвам да се запознаем.

— Аз също се радвам да се запознаем — сковано отвърна Мая и протегна ръка, ала Морийн се изкиска и като извади лъскава пръчка от една кутия наблизо, я размаха във въздуха.

— Толкова се натъжих, когато чух, че Себастиан е убил всичките ти вълчи приятелчета — каза Морийн. — Той е лошо момче.

Мая потръпна, видяла изведнъж лицето на Джордан, по-чувствала отново безпомощната тежест на тялото му в ръцете й.

— Именно за това исках да говорим — заяви тя, заповядвайки си да се стегне. — Себастиан. Опитва се да заплашва долноземците… — Тя прекъсна думите си, когато Морийн, тананикайки си тихичко, започна да се катери по една пирамида от кутии с коледни барбита, всяко от тях — облечено в червено-бяла коледна минипола. — Опитва се да ни настрои срещу ловците на сенки — продължи Мая, леко объркана. Морийн слушаше ли я изобщо? — Ако се обединим…

— О, да. — Морийн кацна върху най-високата кутия. — Трябва да се обединим срещу ловците на сенки. Определено.

— Не. Казах…

— Чух какво каза. — Очите на Морийн припламнаха. — То беше глупаво. На вас, върколаците, все глупави идеи ви идват. Себастиан не е много симпатичен, но ловците на сенки са по-лоши. Измислят глупави правила и ни принуждават да ги следваме. Те крадат от нас.

— Крадат? — Мая изви глава, за да вижда Морийн.

— Откраднаха ми Саймън. Беше мой, а сега го няма. Знам кой ми го взе. Ловците на сенки.

Мая срещна погледа на Бат. Той беше зяпнал. Тя си даде сметка, че беше пропуснала да му каже за увлечението на Морийн по Саймън. Трябваше да му обясни по-късно… ако изобщо имаше по-късно. Вампирите зад Морийн изглеждаха доста гладни.

— Поисках да се срещнем, за да сключим съюз. — Мая говореше много внимателно, сякаш се опитваше да не подплаши някакво животинче.

— Обичам съюзите. — Морийн скочи от купчината кутии. Отнякъде беше намерила огромна близалка, от онези с многоцветните спираловидни кръгове, и сега се зае да й свали опаковката. — Ако сключим съюз, можем да участваме в инвазията.

— Инвазията? — повдигна вежди Мая.

— Себастиан ще нахлуе в Идрис — обясни Морийн и пусна найлоновата опаковка на земята. — Ще се бие с тях и ще победи, а след това всички ние ще си поделим света и той ще ни даде колкото хора си поискаме да изядем… — Тя захапа близалката и направи физиономия. — Уф. Гадно. — Изплю захарното парче, но то вече беше успяло да оцвети устните й в червено и синьо.

— Разбирам — каза Мая. — В такъв случай… абсолютно. Нека се обединим срещу ловците на сенки.

Усети как Бат настръхна до нея.

— Мая…

Без да му обръща внимание, тя пристъпи напред и протегна китката си.

— Кръвта заздравява един съюз. Така казват старите закони. Пий от кръвта ми, за да скрепим нашия пакт.

— Мая, недей! — обади се Бат и тя му отправи поглед, за да го накара да замълчи.

— Така трябва да стане — заяви тя.

Широко усмихната, Морийн хвърли близалката на пода и тя се пръсна на парчета.

— О, колко забавно. Като кръвни сестри.

— Точно така. — Мая се стегна, когато по-малкото момиче улови ръката й. Тънките пръстчета на Морийн, студени и лепкави от захарта, се преплетоха с нейните. Чу се изщракване и вампирските зъби на Морийн се показаха. — Точно…

Морийн впи зъби в китката на Мая. Изобщо не се опитваше да е внимателна — болка прониза ръката на Мая и тя изохка. Вълците зад нея се раздвижиха неспокойно; чуваше тежкото дишане на Бат, мъчещ се отчаяно да не се нахвърли върху Морийн и да я отскубне.

Морийн преглътна, усмихвайки се, без да вади зъби от китката на Мая. Кръвоносните съдове в ръката на Мая туптяха от болка; над главата на Морийн тя срещна погледа на Лили. Другата жена се усмихна студено.

Изведнъж Морийн се задави и се отдръпна, закрила устата си с ръка. Устните й бързо се подуваха, като на човек, получил алергична реакция към ужилване от пчела.

— Боли — каза тя, а после от крайчетата на устата й тръгнаха пукнатини и плъзнаха по лицето й. Конвулсии разтърсиха тялото й.

— Мамо — прошепна тя с немощно гласче и след миг започна да се разпада: косата й стана на пепел, кожата й се обели, разкривайки костите отдолу. Мая отстъпи назад, с туптяща китка, а роклята на Морийн се свлече на земята — розова, лъскава… и празна.

— Мили… Какво стана? — попита Бат и улови Мая, която залитна.

Китката й вече беше започнала да зараства, ала тя се чувстваше някак замаяна. Вълците мърмореха около нея. Още по-тревожно бе това, че вампирите се бяха скупчили заедно и си шепнеха нещо, а бледите им лица преливаха от отровна омраза.

— Какво направи? — попита един от тях — русокосо момче — с пронизителен глас. — Какво направи на нашия лидер?

Мая се взираше в Лили. Лицето на другото момиче беше хладно и безизразно. За първи път Мая почувства как в гърдите й се надига паника. Лили…

— Светена вода — отвърна Лили. — Във вените й. Инжектира си я по-рано, за да отрови Морийн.

Устните на русокосия вампир се повдигнаха, оголвайки издължилите се кучешки зъби.

— Предателството си има последствия — заяви той. — Върколаците…

— Престани — прекъсна го Лили. — Направи го, защото аз и казах.

Мая изпусна дъха си, почти учудена от връхлетялото я облекчение. Лили оглеждаше другите вампири, които я бяха зяпнали объркано.

— Себастиан Моргенстърн е наш враг, тъй както е враг на всички долноземци — заяви тя. — Унищожи ли ловците на сенки, ще се заеме с нас. Армията му от тъмни воини ще убие Рафаел, а после ще се разправи с всички Деца на нощта. Морийн никога нямаше да го разбере.

Мая тръсна ръка и се върна при глутницата.

— С Лили се уговорихме така — обясни тя. — Нямаше друг начин. Съюзът между нас — това беше истина. Шансът ни е сега, когато войските на Себастиан са най-малобройни, а ловците на сенки все още са могъщи; сега е моментът, когато можем да направим нещо. Сега е моментът да отмъстим за онези, които загинаха в Претор Лупус.

— Кой ще ни поведе? — изхленчи русокосият вампир. — Онзи, който убие предишния лидер, поема мантията на властта, но не можем да бъдем предвождани от върколак. — Той хвърли поглед на Мая. — Не се засягай.

— Не съм се засегнала — промърмори тя.

— Аз съм тази, която уби Морийн — каза Лили. — Мая беше оръдието, което използвах, ала планът беше мой, моята ръка го задвижи. Аз ще ви поведа. Освен ако някой не възразява.

Вампирите се спогледаха объркано. Мая изненадано и развеселено видя как Бат изпука шумно кокалчетата си в тишината.

Червените устни на Лили се извиха.

— Така си и мислех. — Тя направи крачка към Мая, избягвайки изящно тюлената рокля и купчината пепел на пода — единственото, което бе останало от Морийн. — А сега защо не обсъдим този съюз?

— Не ви опекох пай — обяви Алек, когато Джейс и Клеъри се върнаха в просторното централно помещение на пещерата.

Лежеше по гръб върху едно навито одеяло, а главата му почиваше върху смачкано на топка яке. В огнището гореше огън и пламъците хвърляха издължени сенки по стените.

Беше наизвадил провизии: хляб и шоколад, ядки и блокчета гранола, вода и понатъртени ябълки. Клеъри усети как стомахът й се свива и едва сега осъзна колко е гладна. До храната имаше три пластмасови бутилки — две с вода и една по-тъмна — с вино.

— Не опекох пай — повтори Алек и направи изразителен жест с ръка — по три причини. Първо, защото нямам продукти за пай. Второ, защото всъщност не умея да правя пай.

Той млъкна и зачака.

Джейс свали меча си и го опря на стената, след което попита предпазливо:

— И трето?

— Защото не съм ви шибана слугиня — заяви Алек, видимо доволен от себе си.

Клеъри не можа да сдържи усмивката си. Разкопча колана с оръжията си и внимателно го остави до стената; Джейс, който също разкопчаваше своя, извъртя очи.

— Знаеш, че виното е за антисептични цели. — Джейс се изтегна елегантно до Алек.

Клеъри се настани до него. Всеки мускул в тялото й протестираше — дори месеците на тренировки не я бяха подготвили за днешния изтощителен поход през изгарящия пясък.

— Във виното няма достатъчно алкохол, за да може да се използва за антисептични цели — отвърна Алек. — Освен това аз не съм пиян. Просто замислен.

— Аха. — Джейс взе ябълка, разряза я ловко на две и подаде едната половина на Клеъри. Тя отхапа и си спомни — първата им целувка беше имала вкус на ябълки.

— Е — каза тя, — за какво мислеше?

— Какво ли става вкъщи — отговори Алек. — Вероятно вече са забелязали, че ни няма. Гадно ми е за Ейлийн и Хелън. Ще ми се да ги бяхме предупредили.

— Но не ти е гадно за родителите ти? — попита Клеъри.

— Не — каза Алек след дълга пауза. — Те имаха възможност да постъпят правилно. — Той се обърна на една страна и ги погледна. Очите му бяха много сини на светлината на огъня. — Винаги съм смятал, че да бъда ловец на сенки означава да одобрявам постъпките на Клейва. Мислех, че в противен случай не бих бил лоялен. Намирах им извинения. Открай време. Ала имам чувството, че винаги когато трябва да се бием, воюваме на два фронта. Бием се с врага, но също така и с Клейва. Аз… вече не знам какво трябва да изпитвам.

Джейс му се усмихна топло над огъня.

— Бунтар.

Алек направи физиономия и се надигна на лакти.

— Не ми се подигравай — сопна се той толкова рязко, че Джейс придоби учуден вид.

Израженията на Джейс бяха неразгадаеми за повечето хора, ала Клеъри го познаваше достатъчно добре, за да долови болката, пробягала за миг по лицето му, както и тревогата, когато се наведе, за да отговори на Алек… в същия миг, в който Изабел и Саймън се втурнаха в пещерата. Изабел беше зачервена, но по-скоро сякаш беше тичала, а не защото се беше отдавала на горещи страсти. Горкият Саймън, помисли си Клеъри развеселено… чувство, което бързо се стопи при вида на лицата им.

— В края на източния коридор има врата — започна Изабел направо. — Като онази, през която влязохме, само че тази е счупена. Има и летящи демони. Не се приближават насам, но се виждат. Някой вероятно ще трябва да стои на стража просто за да сме сигурни.

— Аз ще го направя — заяви Алек и стана. — Така или иначе, няма да заспя.

— Нито пък аз — изправи се Джейс. — Освен това някой трябва да ти прави компания.

Той погледна Клеъри, която му се усмихна окуражително. Знаеше, че Джейс ненавижда, когато Алек му е сърдит. Не беше сигурна дали усеща дисхармонията през парабатайската им връзка, или беше просто обикновена емпатия, или пък по малко и от двете.

— Има три луни. — Изабел се настани до храната и си взе едно блокче гранола. — Освен това Саймън смята, че е видял град. Демонски град.

— Не съм сигурен — побърза да добави Саймън.

— В книгите Едом има столица, наречена Идумея — каза Алек. — Може наистина да има нещо. Ще си отваряме очите.

Той се наведе да вземе лъка си и пое по източния коридор. Джейс си взе серафимска кама, дари Клеъри с бърза, мимолетна целувка и тръгна след него. Клеъри се излегна на една страна и като се загледа в огъня, остави тихите гласове на Изабел и Саймън да я приспят.

Джейс усети как сухожилията на гърба и врата му изпращяха от напрежение, докато се отпускаше между камъните. Най-сетне се намести, облегнал гръб до един от по-големите, мъчейки се да не вдишва твърде дълбоко горчивия въздух. Чу как грубата материя на бойното облекло изшумоля по земята, когато Алек се настани до него. Лунните лъчи отскачаха от лъка му, докато той го слагаше в скута си, зареял поглед към земите пред тях.

Трите луни бяха увиснали ниско в небето; отломъците изглеждаха отекли и огромни, с цвят на вино, който придаваше кървав оттенък на пейзажа под тях.

— Ще кажеш ли нещо? — попита Джейс. — Или това е един от онези моменти, в които си ми ядосан и не ми говориш?

— Не съм ти ядосан. — Алек прокара облечената си в ръкавица ръка по лъка, потрепвайки разсеяно с пръсти по дървото.

— Мислех си, че може и да си. Ако се бях съгласил да потърсим подслон, нямаше да бъда нападнат. Изложих всички ни на опасност…

Алек си пое дълбоко дъх и бавно го изпусна. Луните се бяха издигнали малко по-високо в небето и хвърляха тъмното си сияние върху лицето му. Изглеждаше много млад, с мръсна, разрошена коса и скъсана тениска.

— Знаехме какъв риск поемаме, идвайки тук с теб. Сами избрахме да умрем. Искам да кажа, очевидно предпочитам да оцелея. Ала изборът беше наш.

— Първия път, когато ме видя. — Джейс се взираше в ръцете, които беше обвил около коленете си. — Обзалагам се, че не си си помислил: „Заради него ще ме убият“.

— Първия път, когато те видях, поисках да се върнеш обратно в Идрис. — Джейс го погледна скептично и Алек сви рамене. — Знаеш, че не обичам промените.

— Обаче аз ти влязох под кожата — заяви Джейс уверено.

— В крайна сметка — съгласи се Алек. — Като трън или кожно заболяване.

— Ти ме обичаш. — Джейс отпусна глава на камъка зад себе си, зареял уморен поглед към пейзажа пред тях. — Мислиш ли, че трябваше да оставим бележка за Мерис и Робърт?

Алек се изсмя сухо.

— Смятам, че ще се досетят къде сме отишли. В крайна сметка. Може би изобщо не ме е грижа дали татко някога ще разбере. — Алек отметна глава назад и въздъхна. — Господи, аз съм такова клише — каза той отчаяно. — Защо изобщо ме е грижа? Ако татко реши да ме мрази, защото съм гей, значи, не си струва болката, нали така?

— Недей да гледаш към мен — отвърна Джейс. — Моят осиновител беше масов убиец. А аз все още се тревожа за това, какво мислеше. Програмирани сме да го правим. В сравнение с моя, твоят баща е направо страхотен.

— Е, да, теб той те харесва — каза Алек. — Ти си хетеросексуален и нямаш големи очаквания към бащите.

— Мисля, че вероятно това ще напишат върху надгробния ми камък. „Беше хетеросексуален и нямаше големи очаквания.“

Алек се усмихна — мимолетна, принудена усмивка. Джейс го погледна изпитателно.

— Сигурен ли си, че не си ядосан? Изглеждаш ми малко гневен.

Алек вдигна очи към небето над тях. Заради облаците не се виждаха никакви звезди, само размазано жълтеникавочерно петно.

— Невинаги става дума за теб.

— Ако не се чувстваш добре, трябва да ми кажеш. Всички сме под стрес, ала трябва да се държим заедно, доколкото е…

Алек се обърна рязко към него, сякаш не вярваше на ушите си.

— Да съм добре? Как би се чувствал ти? — попита той. — Как би се чувствал, ако Себастиан беше отвлякъл Клеъри? Ако нея отивахме да спасим, без да знаем жива ли е, или мъртва? Как щеше да се чувстваш?

Думите на Алек му подействаха като шамар. Трябваха му няколко опита, преди да успее да отговори:

— Щях… щях да съм съсипан.

Алек се изправи. Фигурата му се очертаваше на фона на небето с цвят на рана; сиянието на натрошената луна се отразяваше от земята. Джейс виждаше всеки щрих от изражението му, всичко, което беше потискал в себе си. Спомни си начина, по който Алек беше убил елфическия рицар в двореца — студен, бърз и безмилостен. Това не беше типично за Алек. И все пак Джейс изобщо не се бе замислил, не беше се зачудил какво ражда тази студенина — болката, гневът, страхът?

— Това. — Алек посочи към себе си. — Това съм аз, съсипан.

— Алек…

— Аз не съм като теб. Аз… аз не мога непрекъснато да нося маска. Мога да се шегувам, мога да се опитвам да се преструвам, но не мога да го правя до безкрай. Не мога…

Джейс се изправи с усилие.

— Не е нужно да носиш маска — каза той объркано. — Не е нужно да се преструваш. Можеш да…

— Да рухна? И двамата знаем, че това не е възможно. Трябва да се държим и през всички тези години аз те гледах как се държиш, гледах те, когато мислеше, че баща ти е умрял, гледах те, когато мислеше, че Клеъри ти е сестра, гледах как ти се справи с всичко и ако искам и аз да се справя, значи, трябва да сторя същото.

— Ала ти не си като мен — каза Джейс. Имаше чувството, че земята под краката му се разтваря. Когато беше на десет години, беше изградил живота си върху непоклатимата основа на семейство Лайтууд и най-вече Алек. Мислеше си, че като парабатаи те винаги са се облягали един на друг; че Алек имаше подкрепата му когато сърцето му беше разбито, така както самият той имаше подкрепата на Алек, когато неговото сърце беше съкрушено. Ала в този миг с ужас си даде сметка колко малко бе помислил за Алек, откакто пленниците бяха отвлечени; и през ум не му бе минало колко мъчителни бяха за него всеки час, всяка минута, в които не знаеше дали Магнус е жив, или мъртъв. — Ти си по-добър.

Алек го зяпна. Гърдите му се повдигаха и спускаха учестено.

— Какво си представи? — попита той изведнъж. — Когато дойдохме в този свят? Видях изражението ти, когато те намерихме. Не беше „нищо“. „Нищо“ не би те накарало да изглеждаш така.

Джейс поклати глава.

— Какво видя ти?

— Видях Залата на съглашението. Имаше голям победен банкет и всички присъстваха. Дори… дори Макс. Както и ти, и Магнус, останалите. Татко държеше реч за това, как аз съм най-добрият воин, когото познава… — Гласът му заглъхна. — Никога не съм си мислил, че искам да бъда най-добрият воин. Винаги съм вярвал, че съм напълно щастлив да бъда тъмната звезда на твоята свръхнова. Искам да кажа, ти имаш дара на ангела. Колкото и да тренирам… никога няма да съм като теб.

— Никога не би искал да бъдеш — каза Джейс. — Това не би бил ти.

Дишането на Алек се беше поуспокоило.

— Знам. И не завиждам. Винаги съм знаел, от самото начало, че всички мислят, че ме превъзхождаш. Баща ми го мислеше. Клейвът го мислеше. Изи и Макс виждаха в теб великия воин, на който искаха да приличат. Ала в деня, когато ме помоли да бъда твой парабатай, разбрах, че ми имаш достатъчно доверие, за да потърсиш помощта ми. Казваше ми, че не си самодостатъчният воин единак, който може да се справи с всичко сам. Нуждаеше се от мен. И тогава си дадох сметка, че има един човек, който не смята, че си по-добър от мен. Ти.

— Има най-различни начини да бъдеш по-добър — каза Джейс. — Още тогава го знаех. Физически може и да съм по-силен от теб, но ти притежаваш най-преданото сърце, което съм виждал у когото и да било, както и най-силната вяра в другите и в това отношение си по-добър, отколкото аз бих могъл да бъда някога.

Алек го погледна учудено.

— Най-доброто, което Валънтайн направи за мен, бе да ме изпрати при теб — продължи Джейс. — Родителите ти също, но най-вече при теб. При теб, Изи и Макс. Ако не бяхте вие, щях да стана… като Себастиан. Щях да искам ето това. — Той махна към пустошта пред тях. — Щях да искам да властвам над пустиня от черепи и трупове. — Джейс млъкна и присви очи, загледан в далечината. — Видя ли това?

Алек поклати глава.

— Нищо не виждам.

— Светлина, отскачаща от нещо. — Погледът на Джейс обхождаше сенките на пустинята. Той извади една серафимска кама от колана си. На лунната светлина, дори преди да е задействан, ясният адамас излъчваше рубинено сияние. — Ти чакай тук. Пази входа. Аз ще отида да проверя.

— Джейс… — започна Алек, ала той вече се спускаше надолу по склона, подскачайки от камък на камък.

Когато наближи подножието на възвишението, скалите станаха по-бледи и започнаха да се разпадат под краката му, докато накрая отстъпиха място на пясък, осеян с масивни каменни блокове. Тук-там имаше някаква растителност: дървета, които изглеждаха така, сякаш нещо — внезапен взрив, мощно слънчево изригване — ги беше превърнало във вкаменелости.

Зад него бяха Алек и входът на тунела. Пред него — пустош. Той започна да си проправя внимателно път между натрошените камъни и мъртвите дървета. И тогава отново го видя — нещо живо насред това мъртвило. Обърна се към него и предпазливо пое натам, стъпка по стъпка.

— Кой е там? — извика и се намръщи. — Разбира се — добави, обръщайки се към мрака наоколо, — дори аз, един ловец на сенки, съм изгледал достатъчно филми, за да знам, че всеки, който извика „Кой е там?“, начаса бива убит.

Във въздуха отекна звук — ахване, накъсано поемане на дъх. Джейс се напрегна и ускори крачка. Ето го — сянка, изникнала от мрака и приемаща постепенно човешки очертания. Жена, коленичила на земята, облечена в бледи одежди, изцапани с пръст и кръв. Тя сякаш ридаеше.

Джейс стисна още по-здраво дръжката на камата. Беше се приближавал до предостатъчно демони, които се преструваха на безпомощни или по някакъв друг начин бяха прикрили истинската си същност, и сега изпитваше по-малко състрадание, отколкото подозрение.

— Дума — прошепна той и острието лумна.

Вече виждаше жената по-ясно. Дългата й коса стигаше до земята и се смесваше с опожарената пръст; около челото й имаше железен обръч. В сенките косата й изглеждаше червеникава, с цвета на кръв, и за миг, преди тя да се изправи и да се обърне към него, Джейс си помисли за кралицата на елфите…

Ала не беше тя. Тази жена беше ловец на сенки. Дори нещо повече. Тя носеше бялата одежда на Желязна сестра, пристегната под гърдите, а очите й имаха оранжевия цвят на пламъци. Тъмни руни загрозяваха бузите и челото й. Ръцете й бяха сключени върху гърдите, ала сега тя ги разтвори и ги отпусна покрай тялото си. Джейс усети как въздухът в дробовете му се вледенява при вида на огромната рана, която зееше насред гърдите й и обагряше одеждата й в алено.

— Позна ме, нали, ловецо на сенки? — каза тя. — Аз съм сестра Магдалена, която ти уби.

Джейс преглътна с внезапно пресъхнало гърло.

— Не си. Ти си демон.

Жената поклати глава.

— Бях прокълната, задето измених на Клейва. Когато ме уби, дойдох тук. Това е моят Ад и аз бродя в него. Раната ми никога не зараства, кръвта ми никога не спира да тече. — Тя посочи назад и Джейс видя дирята, водеща до това място — следите от босите й крака бяха очертани с кръв. — Ето какво ми причини.

— Не бях аз — дрезгаво каза Джейс.

Тя наклони глава на една страна.

— Нима? Забрави ли вече?

О, Джейс не беше забравил: малкото ателие в Париж, бокала от адамас, Магдалена, която не очакваше нападението, когато той извади острието си и я прониза; изражението върху лицето й, когато рухна върху работната маса, издъхваща…

Кръв по оръжието, по ръцете, по дрехите му. Не демонска кръв. Не кръвта на враг. Кръвта на ловец на сенки.

— Не си забравил. — Магдалена наклони глава, а по устните й плъзна тънка усмивка. — Как би могъл един демон да знае нещата, които аз знам, Джейс Херондейл?

— Не е… моето име — прошепна Джейс.

Кръвта сякаш гореше във вените му, стягаше гърлото му, удавяше думите му. Спомни си сребърната кутия с птици върху нея — изящни жерави в полет, историята на един от великите нефилимски родове, описана в книги и писма, и наследствени вещи, и как бе почувствал, че е недостоен да докосне съдържанието й.

Лицето на жената потрепна, сякаш тя не разбираше напълно думите му, ала когато проговори, пристъпвайки към него през опустошената земя, гласът й беше равен:

— Кой си тогава? Името Лайтууд не ти принадлежи. Може би си Моргенстърн? Като Себастиан?

Джейс си пое дъх, който изгори гърлото му като огън. Тялото му лепнеше от пот, ръцете му трепереха. Цялото му същество крещеше да се хвърли напред, да прониже това създание, Магдалена, със серафимската си кама, ала непрекъснато я виждаше как пада, издъхваща, в Париж, а той стои над нея, осъзнавайки какво е сторил, осъзнавайки, че е станал убиец, и как би могъл да убиеш някого два пъти…

— Хареса ти, нали? — прошепна тя. — Да бъдеш свързан с Джонатан, едно цяло с него? То те освободи. Сега можеш да убеждаваш сам себе си, че всичко, което стори, е било по принуда, че не ти си го направил, че не ти заби ножа в гърдите ми, но и двамата знаем каква е истината. Връзката на Лилит беше само оправдание да правиш нещата, които бездруго искаше да правиш.

Клеъри, помисли си Джейс с болка. Ако тя беше до него, би могъл да се вкопчи в нейното необяснимо убеждение, че той е изначално добър, вяра, която беше като крепост, непропускаща никакви съмнения. Само че Клеъри я нямаше и той стоеше сам насред една опожарена, мъртва земя, същата мъртва земя…

— Видя го, нали? — изсъска Магдалена; тя вече беше съвсем близо до него, в очите й горяха оранжеви и червени пламъци. — Тази изпепелена земя, цялото това унищожение и ти — начело на него. Това ли беше видението ти? Желанието на сърцето ти? — Тя улови китката му и гласът й се издигна, ликуващ, вече не съвсем човешки. — Мислиш, че най-черната ти тайна е, че искаш да бъдеш като Джонатан, но аз ще ти кажа истинската тайна, най-черната тайна. Ти вече си като него.

— Не! — изкрещя Джейс и вдигна оръжието си, огнена дъга на фона на небето.

Тя отскочи назад и за миг Джейс си помисли, че огънят от острието бе подпалило върха на одеждата й, защото пред очите му лумнаха пламъци. Усети как вените и мускулите в ръцете му сякаш пламват и се извиват, чу как писъкът на Магдалена стана гърлен и нечовешки. Залитна назад…

И си даде сметка, че огънят струи от него, че се излива от ръцете и върховете на пръстите му на вълни, които бушуваха в пустинята, помитайки всичко пред него. Видя как Магдалена започна да се гърчи и се превърна в нещо ужасяващо, нещо отблъскващо с пипала, преди да стане на пепел с един последен писък. Видя как земята почернява и проблясва, докато той рухваше на колене, а серафимската кама се топеше в пламъците, които се надигнаха и го обградиха в кръг. Ще изгоря тук, помисли си Джейс, докато огънят бушуваше в равнината и скриваше небето.

Не се страхуваше.

[1] Прочут италиански бароков художник. — Б.пр. ↑

[2] Превод Александър Шурбанов. — Б.пр. ↑

17

ВСЕИЗГАРЯНИЯ

Клеъри сънуваше пожар, огнена колона, която се носеше през пустошта, изпепелявайки всичко по пътя си — дървета, храсталаци, пищящи хора. Телата им почерняваха и ставаха на прах пред мощта на пламъците, а над всички тях бе надвиснала руна, рееща се като облак, руна с формата на две крила, съединени от една черта.

Писък проряза дима и сенките и изтръгна Клеъри от кошмара й. Тя отвори очи и пред себе си видя огън — ярък и горещ. Трескаво протегна ръка и сграбчи Хеосфорос.

Стиснала здраво меча си, тя усети как пулсът й постепенно се успокоява. Огънят пред нея не бушуваше извън контрол. Той гореше със спокоен пламък и пушекът му се издигаше към огромния покрив на пещерата. На светлината му Клеъри видя Саймън и Изабел; Изабел тъкмо се надигаше от скута на Саймън, примигвайки объркано.

— Какво…

Клеъри вече беше скочила на крака.

— Някой изпищя — каза тя. — Вие двамата останете тук… аз ще отида да видя какво се е случило.

— Не… не. — Изабел се изправи в същия миг, в който Алек нахълта в пещерата, поемайки си с усилие дъх.

— Джейс. Нещо стана… Клеъри, вземи си стилито и ела.

С тези думи той се обърна и отново потъна в тунела.

Клеъри втъкна Хеосфорос в колана си и се втурна след него. Прелетя през коридора като стрела, подхлъзвайки се по неравните камъни, и изхвърча в нощта, стиснала стилите в ръка.

Нощта гореше. Сиво скалисто плато се спускаше към пустиня и там, където камъните срещаха пясъка, бушуваше огън… огън, който се издигаше високо във въздуха, превръщаше небето в злато, изпепеляваше земята.

— Къде е Джейс? — надвика Клеъри пращенето на пламъците, обръщайки се към Алек.

Той се извърна от нея и погледна право към сърцето на огъня.

— Там. В пламъците. Видях ги да се изливат от него и да го поглъщат.

Клеъри почувства как сърцето й спира; залитна назад, далеч от Алек, сякаш я беше зашлевил, а после той протягаше ръка към нея и повтаряше:

— Клеъри. Той не е мъртъв. Ако беше мъртъв, щях да знам. Щях да знам…

Изабел и Саймън изхвърчаха от входа на пещерата зад тях и Клеъри видя как реагираха при гледката на небесния огън: очите на Изабел се разшириха, а Саймън отскочи ужасено назад — вампири и огън не беше добра комбинация дори когато вампирът беше дневен вампир. Изабел улови ръката му, сякаш за да го предпази; Клеъри я чуваше да вика, ала ревът на пламъците заглушаваше думите й. Клеъри усети пареща болка в ръката си и когато погледна надолу, осъзна, че бе започнала да рисува върху кожата си — инстинктът бе изместил съзнанието й. Пред очите й върху китката й се появи руна пир, за защита от огън — черна и ярка върху кожата й. Това бе силна руна — Клеъри усещаше могъществото й, струящо навън.

Пое надолу по склона, но се обърна, доловила присъствието на Алек зад себе си.

— Недей да идваш — извика и вдигна ръка, за да му покаже руната. — Не знам дали ще подейства. Ти остани тук, защитавай Саймън и Изи… небесният огън би трябвало да държи демоните настрани, но за всеки случай.

С тези думи тя се обърна и се втурна между скалите с лека стъпка, скъсявайки разстоянието между себе си и стихията, докато Алек стоеше на пътеката зад нея, стиснал юмруци до тялото си.

Отблизо огънят беше същинска стена от злато, която трептеше и се движеше, а в сърцето й блещукаха цветове: ослепително червено, оранжево, зелено. Клеъри не виждаше нищо друго освен пламъци; от горещината кожата запари, а очите й се насълзиха. Тя си пое дълбоко дъх, който обгори гърлото й, и прекрачи в огъня.

Той я обгърна като прегръдка. Светът стана червен, златен и оранжев и се разлюля пред очите й. Горещият вятър развя косата й и Клеъри не беше сигурна кое бяха огнените й кичури и кое — истинският огън. Пристъпи внимателно напред, залитайки, сякаш вървеше срещу силен вихър — усещаше как огнеотблъскващата руна тупти върху ръката й при всяка стъпка, докато вихрушката на пламъците се издигаше около нея.

Пое нова глътка изпепеляващ въздух и продължи напред с превити рамене, сякаш на плещите й лежеше непосилен товар. Около нея нямаше нищо друго освен огън. Щеше да умре в него, помисли си Клеъри, щеше да изгори като перце и върху пръстта на този чужд свят нямаше да остане дори следа, която да показва, че някога е била тук.

Джейс, помисли си Клеъри и направи една последна крачка. Пламъците се разделиха пред нея, като завеса, която някой беше дръпнал, и тя ахна и политна напред; коленете й се удариха силно в земята. Огнеотблъскващата руна на ръката й избледняваше, отцеждайки и нейната енергия с отслабващата си сила. Клеъри вдигна глава и зяпна.

Огънят я обграждаше от всички страни, пламъците се издигаха към опаленото демонско небе. Насред огнения кръг беше коленичил Джейс, недокоснат от пламъците, отметнал златокосата си глава назад, с притворени очи. Ръцете му лежаха върху земята и от дланите му струеше река, която приличаше на разтопено злато. Тя се разделяше и криволичеше като малки ручейчета от лава, осветявайки пръстта по пътя си. Не, помисли си Клеъри, не просто осветявайки. Земята кристализираше под нея и се превръщаше в твърд златен материал, който грееше като…

Като адамас. Клеъри запълзя към Джейс. Неравната земя под нея отстъпи място на хлъзгаво, подобно на стъкло вещество, като адамас, ала не бяло, а златно. Джейс не помръдваше. Досущ като ангела Разиел, надигнал се от водите на езерото Лин, той стоеше съвършено неподвижен, докато огънят се оттичаше от него, а земята наоколо се втвърдяваше и се превръщаше в злато.

Адамас. Могъществото му се изливаше в тялото на Клеъри и караше костите й да потръпват. В ума й разцъфнаха образи: руни, които изригваха, а после изчезваха като фойерверки, и тя скърбеше за загубата им, толкова много руни, чието значение никога нямаше да узнае и никога нямаше да използва, но ето че вече се намираше съвсем близо до Джейс и първата руна, която си бе представила в живота си, руната, която й се явяваше непрекъснато през последните дни, се надигна в ума й. Крила, свързани от една линия… не, не крила… дръжката на меч… винаги е било дръжка на меч…

— Джейс! — извика тя и очите му се отвориха, по-златни и от огъня.

Гледаше я с пълно изумление и Клеъри изведнъж осъзна какво смяташе, че прави — коленичил, в очакване на смъртта си, в очакване да бъде погълнат от пламъците като средновековен светец.

Прииска й се да го зашлеви.

— Клеъри, как…

Тя посегна към китката му, ала той беше по-бърз и избегна ръката й.

— Не! Не ме докосвай. Не е безопасно…

— Джейс, престани. — Клеъри вдигна ръката си, онази, върху която руната пир проблясваше със сребрист цвят в призрачното сияние. — Минах през огън, за да стигна до теб — надвика тя тътена на пламъците. — Сега и двамата сме тук, не разбираш ли?

Очите му бяха обезумели, отчаяни.

— Клеъри, махни се…

— Не! — Клеъри го сграбчи за раменете и този път той не се отдръпна. Тя стисна бойното му облекло в свитите си юмруци. — Знам как да оправя това! — изкрещя и като се наведе, докосна устните му със своите.

Те бяха горещи и сухи; кожата му я опари, когато прокара ръце по шията му, за да улови лицето му в шепи. Усети вкус на огън, жарава и кръв и се зачуди дали и той беше вкусил същото върху нейните устни.

— Довери ми се — прошепна Клеъри до устните му и макар думите й да бяха погълнати от хаоса около тях, тя почувства как Джейс се отпусна мъничко и кимна, притискайки се в нея, оставяйки огъня да премине между тях, докато всеки от тях вдишваше дъха на другия и вкусваше искрите върху устните му.

— Довери ми се — прошепна Клеъри отново и посегна към меча си.

Изабел беше обвила ръце около Саймън и го удържаше назад. Знаеше, че ако го пусне, той ще се втурне надолу по склона и ще се хвърли в огъня, в който бе изчезнала Клеъри.

И щеше да лумне като факла, като залята с бензин факла. Той беше вампир. Изабел го държеше; ръцете й бяха сключени около гърдите му и й се струваше, че усеща празнотата в тях, мястото, където сърцето му не биеше. За сметка на това нейното препускаше. Косата й се развяваше, брулена от горещия вятър, който връхлиташе откъм огромния пожар, бушуващ в платото.

А пламъците… те се издигаха към небето и закриваха натрошената луна; смъртоносна и прекрасна стена от злато, която трептеше и непрекъснато се променяше. В сърцето им Изабел виждаше да се движат сенки: една от тях беше коленичила, а после друга, по-малка, се наведе и запълзя. Клеъри, помисли си Изабел, пълзяща към Джейс през сърцето на пожара. Знаеше, че Клеъри си бе сложила руна пир, ала досега не беше чувала за огнеотблъскваща руна, способна да устои на подобна стихия.

— Из — прошепна Саймън. — Аз не…

— Шшт. — Тя го прегърна още по-силно; държеше го така, сякаш това щеше да й попречи да се разпадне на късчета. Джейс беше там, в сърцето на огъня, а тя не можеше да изгуби още един брат, не можеше… — Добре са. Ако Джейс беше ранен, Алек щеше да знае. А ако той е добре, значи, и Клеъри е добре.

— Ще изгорят. — Саймън звучеше отчаяно.

От гърдите на Изабел се откъсна вик, когато пламъците изведнъж подскочиха нагоре. Алек направи несигурна крачка напред, а после рухна на колене, подпрял ръце в пръстта. Гърбът му беше извит в дъга от болка. Небето беше огнена вихрушка, главозамайваща и спираща дъха.

Изабел пусна Саймън и се втурна по пътеката към брат си. Наведе се над него и го издърпа, стиснала гърба на якето му.

— Алек, Алек…

Алек се изправи несигурно на крака; лицето му беше мъртвешки бяло, освен там, където беше изцапано със сажди. Завъртя се рязко, обръщайки гръб на Изабел, и смъкна якето си.

— Парабатайската ми руна… виждаш ли я?

Изабел усети как сърцето й се преобърна; за миг си помисли, че ще припадне. Сграбчи яката на Алек, издърпа я надолу и от гърдите й се изтръгна въздишка на облекчение.

— Все още е тук.

Алек отново си облече якето.

— Нещо се промени в мен — сякаш се изкриви… — Гласът му се извиси. — Отивам там.

— Не! — Изабел хвана ръката му, а после близо до нея се разнесе острият глас на Саймън:

— Вижте.

Сочеше към огъня. В продължение на един миг Изабел се взираше неразбиращо напред, докато осъзнае какво й сочи Саймън. Пламъците бяха започнали да угасват. Тя тръсна глава, сякаш за да я проясни, все така държейки ръката на брат си, но това не беше илюзия. Огънят отслабваше. Огромните оранжеви колони на пламъците се снижиха и избледняха; сега те бяха жълти, изкривени навътре като пръсти. Изабел пусна Алек и ето че тримата стояха рамо до рамо, докато огънят утихваше, разкривайки кръг от леко почерняла земя, където бяха бушували пламъците, а в него — две фигури. Клеъри и Джейс.

Трудно беше да ги видят през пламъците и аленото сияние на все още тлеещата жарава, ала нямаше съмнение, че са живи и невредими. Клеъри беше права, Джейс бе коленичил пред нея, а ръцете му почиваха в нейните… изглеждаше така, сякаш тя го посвещава в рицарски сан. Имаше нещо ритуално в тази поза, нещо, което нашепваше за странна, древна магия. Пушекът започна да се разсейва и Изабел видя как косата на Джейс проблясва, когато той се изправи на крака. Двамата поеха по пътеката към тях.

Изабел, Саймън и Алек се втурнаха към приятелите си. Изабел се хвърли на врата на Джейс, който я прегърна, протягайки ръка покрай нея, за да улови тази на Алек, докато притискаше Изабел до себе си. Кожата му беше хладна до нейната, почти студена. По бойното му облекло нямаше нито едно изгорено петънце, така както в пустинната земя зад тях по нищо не личеше, че само допреди няколко мига там бе бушувала огнена стихия.

Изабел облегна глава на гърдите на Джейс и видя Саймън да прегръща Клеъри. Притискаше я с всички сили и клатеше глава и когато Клеъри му се усмихна лъчезарно, Изабел си даде сметка, че не изпитва и капчица ревност. В начина, по който Саймън прегръщаше Клеъри, нямаше нищо различно от начина, по който тя прегръщаше Джейс. Имаше обич, силна и неприкрита, ала това беше сестринска обич.

Изабел се откъсна от Джейс и се усмихна на Клеъри, която й се усмихна срамежливо в отговор. Алек отиде да прегърне Клеъри, а Саймън и Джейс се погледнаха предпазливо. Изведнъж Саймън се усмихна широко — онази неочаквана усмивка, която грейваше на лицето му дори в най-лошите обстоятелства и която Изабел обичаше — и той разтвори ръце.

Джейс поклати глава.

— Не ме е грижа, че току-що се подпалих. Няма да те прегърна.

Саймън въздъхна и отпусна ръце.

— Ти губиш. Ако беше дошъл, щях да те приема в обятията си, но честно казано, щеше да е прегръдка от съжаление.

Джейс се обърна към Клеъри, която вече не прегръщаше Алек, а стоеше с развеселен вид и ръка върху дръжката на Хеосфорос. Оръжието като че ли проблясваше, сякаш беше уловило част от светлината на огъня.

— Чу ли това? — попита Джейс. — Прегръдка от съжаление?

Алек вдигна ръка и колкото да беше учудващо, Джейс замълча.

— Наясно съм, че всички сме изпълнени със зашеметяващата радост на това, да се спасиш от смъртна опасност, което обяснява глупавото ви държание в момента. Но първо — Алек вдигна пръст, — смятам, че ние тримата заслужаваме обяснение. Какво стана? Как изгуби контрол над огъня? Нападнаха ли те?

— Беше демон — отвърна Джейс след кратка пауза. — Приел формата на жена, която… на някой, когото нараних, когато бях под властта на Себастиан. Предизвикваше ме, докато не изгубих контрол над небесния огън. Клеъри ми помогна отново да го овладея.

— И това е всичко? И двамата сте добре? — Изабел не звучеше напълно убедена. — Мислех… когато видях какво става… реших, че е Себастиан. Че е дошъл за нас и ти си се опитал да го изгориш, но вместо това самият ти си пламнал…

— Това няма да се случи. — Джейс докосна нежно лицето на Изи. — Вече държа огъня под контрол. Знам как да го използвам и как да не го използвам. Как да го направлявам.

— Но как? — слиса се Алек.

Джейс се поколеба. Очите му се стрелнаха към Клеъри и като че ли потъмняха, сякаш пред тях се бяха спуснали капаци.

— Просто ще трябва да ми се доверявате.

— И това е всичко? — невярващо каза Саймън. — Просто трябва да ти имаме доверие?

— А нима нямате? — попита Джейс.

— Аз… — Саймън погледна Изабел, а тя — към брат си.

След миг Алек кимна.

— Имахме ти достатъчно доверие, за да дойдем тук — заяви той. — Ще ти вярваме до края.

— Макар че би било страхотно, ако ни кажеш какъв е планът… е, поне малко преди това — добави Изабел. — Преди края, имам предвид.

Алек повдигна вежди и тя сви невинно рамене.

— Съвсем малко преди това. Обичам да съм подготвена.

Очите на брат й срещнаха нейните и тогава, леко дрезгаво, сякаш почти беше забравил как се прави, той се разсмя.

ДО СЪВЕТА:

Феите не са ваши съюзници. Те са ви врагове. Ненавиждат нефилимите и планират да ги предадат и унищожат. Помогнаха на Себастиан Моргенстърн да нападне и разруши Институтите. Не се доверявайте на Мелиорн, нито на когото и да било съветник от Двора. Кралицата на феите е ваш враг. Не се опитвайте да отговорите на това съобщение. Сега аз яздя заедно с Дивия лов и те ще ме убият, ако заподозрат, че съм ви казал каквото и да било.

Марк Блекторн

Джия Пенхалоу погледна над очилата си Ема и Джулиън, които стояха неспокойно пред писалището в библиотеката у дома й. През големия прозорец зад гърба й, Ема виждаше Аликанте да се разстила пред тях: къщите, спускащи се по възвишенията; каналите, които течаха към Залата на съглашението, хълмът Гард, възправящ се към небето.

Джия отново сведе поглед към листа, който й бяха донесли. Беше сгънат с почти дяволска изобретателност в жълъда и им беше отнело цяла вечност, както и ловките пръсти на Тай, за да го извадят.

— Брат ви написа ли още нещо освен това? Лично съобщение до вас?

— Не — отвърна Джулиън и в нараненото напрежение на гласа му трябва да имаше нещо, което накара Джия да му повярва, защото тя не настоя повече.

— Нали си давате сметка какво означава това? Съветът няма да иска да повярва. Ще кажат, че е номер.

— Това е почеркът на Марк — настоя Джулиън. — А и начинът, по който го е подписал. — Той посочи знака в долната част на листа: ясен отпечатък на тръни, направен с нещо, което приличаше на червено мастило. — Потопил е семейния пръстен в кръв, за да го остави — обясни Джулиън с пламнало лице. — Веднъж ми показа как да се прави. Никой друг не би могъл да притежава семейният пръстен на Блекторн, нито би знаел какво да стори с него.

Джия премести поглед от свитите юмруци на Джулиън към суровото изражение на Ема и кимна.

— А вие добре ли сте? — попита тя по-внимателно. — Знаете ли какво представлява Дивият лов?

Тай им беше изнесъл най-обстойна лекция по темата, но сега, под съчувствения поглед на консула, на Ема й беше трудно да намери думи. Джулиън бе този, който отговори:

— Елфи ловци, които яздят по небето. Хората вярват, че ако ги последваш, ще те отведат в земята на мъртвите или в царството на феите.

— Предвожда ги Гуин ал Нийд — каза Джия. — Той не служи никому; част е от една по-дива магия. Наричат го Събирача на мъртвите. Въпреки че е елф, той и ловците му нямат нищо общо със Съглашението. Нямат никакво споразумение с ловците на сенки и не признават нашата юрисдикция. Не се подчиняват на никакви закони. Никакви. Разбирате ли?

Те се взираха в нея с празни погледи. Джия въздъхна.

— Ако Гуин е превърнал брат ви в един от ловците си, може би ще е невъзможно…

— Казвате, че няма да можем да си го върнем? — довърши Ема и видя как нещо в очите на Джулиън сякаш се пръсна на парчета. От това й се прииска да прескочи бюрото и да започне да налага консула по главата с купчината папки пред нея, всяка — грижливо надписана с различно име.

Едно от тях се наби в очите на Ема като неонов надпис. КАРСТЕРС: МЪРТВИ. Опита се да не допусне по лицето й да си проличи, че е различила името на семейството си.

— Казвам, че не знам. — Джия положи длани върху писалището. — В момента има толкова неща, които не знаем. — Гласът й беше тих, почти съкрушен. — Да изгубим елфите като съюзници, е сериозен удар. От всички долноземци те са най-ловките врагове и най-опасните. — Тя се изправи. — Изчакайте тук.

Излезе от стаята през една врата в ламперията и след няколко мига тишина Ема чу шум от стъпки и гласа на Патрик. Различи само някои думи: „процес“ „смъртните“ и „измяна“.

Усещаше Джулиън до себе си, напрегнат като зареден арбалет. Тя го докосна леко по гърба и изписа между лопатките му: Д-О-Б-Р-Е Л-И С-И?

Джулиън поклати глава, без да я поглежда. Ема стрелна с очи първо купчината папки на бюрото, след това вратата, а накрая Джулиън, безмълвен, с безизразно лице, и взе решение. Хвърли се към писалището, пъхна ръка между папките и извади онази с надпис КАРСТЕРС.

Папката беше подвързана, не особено тежка и Ема посегна да вдигне ризата на Джулиън. Заглуши изненадания му вик, като запуши устата му с ръка, а с другата напъха папката в задницата на дънките му. Пусна ризата му отгоре в същия миг, в който вратата се отвори и Джия се върна в стаята.

— Съгласни ли сте да дадете показания пред Съвета за последен път? — попита тя, като местеше очи от Ема, която вероятно се беше изчервила, към Джулиън, който изглеждаше така, сякаш беше получил токов удар. Погледът му стана суров и Ема се удиви. Джулиън беше толкова кротък, че тя понякога забравяше как тези очи с цвят на море могат да станат студени като вълните, разбиващи се в зимен бряг.

— Без Меча на смъртните — добави консулът. — Просто искам да им кажете каквото знаете.

— Ако обещаете, че ще опитате да спасите Марк — заяви Джулиън. — И не само да го кажете, но и да го направите.

Джия го погледна сериозно.

— Заклевам се, че нефилимите няма да изоставят Марк Блекторн, не и докато е жив.

Раменете на Джулиън се отпуснаха едва забележимо.

— Добре тогава.

Разцъфна като цвете на фона на черното облачно небе — внезапна, безмълвна експлозия от пламъци. Застанал до прозореца, Люк се дръпна изненадано назад, преди отново да се долепи до тесния отвор, мъчейки се да открие източника на сиянието.

— Какво има? — Рафаел, който беше коленичил до Магнус, вдигна глава.

Магнус като че ли спеше; затворените му очи приличаха на тъмни полумесеци върху кожата му. Беше се свил неудобно около веригите, с които беше окован, и изглеждаше болен или поне изтощен.

— Не съм сигурен — отвърна Люк и си заповяда да остане неподвижен, когато момчето вампир дойде при него на прозореца. Никога не се бе чувствал комфортно в присъствието на Рафаел. Той му напомняше за Локи или някое друго пакостливо божество, понякога работещ за доброто, друг път — за злото, но винаги в собствения си интерес.

Рафаел измърмори нещо на испански и мина покрай него. Червено-златни, пламъците се отразяваха в зениците на тъмните му очи.

— Мислиш ли, че е дело на Себастиан? — попита Люк.

— Не. — Погледът на Рафаел беше далечен и Люк си спомни, че макар да имаше ангелския вид на четиринайсетгодишно момче, той всъщност беше по-стар от него; по-стар, отколкото биха били родителите му, ако бяха живи… или в случая на майка му — ако беше останала смъртна.

— В този огън има нещо свято. Делата на Себастиан са демонски дела. Така се яви Господ на бродещите в пустинята. „И Господ вървеше пред тях, денем облачен стълб, за да ги води по пътя, а нощем в огнен стълб, за да им свети, та да пътуват денем и нощем.“[1]

Едната вежда на Люк подскочи и Рафаел сви рамене.

— Бях отгледан като добър католик. — Той наклони глава на една страна. — Мисля, че на нашия приятел Себастиан това няма да му хареса особено, каквото и да е то.

— Виждаш ли нещо друго? — попита Люк; вампирското зрение беше по-остро дори от това на върколаците.

— Нещо… развалини може би, като разрушен град… — Рафаел поклати подразнено глава. — Погледни натам — огънят отслабва. Гасне.

Откъм пода се разнесе тих стон и Люк сведе очи надолу. Магнус се беше обърнал по гръб. Веригите му бяха дълги, поне толкова, че да може да сложи ръце на стомаха си, сякаш го болеше. Очите му бяха отворени.

— И като стана дума за гаснещи неща…

Рафаел се върна на мястото си до него.

— Трябва да ни кажеш, магьоснико, дали има нещо, което бихме могли да сторим за теб. Никога не съм те виждал толкова зле.

— Рафаел… — Магнус прокара пръсти през влажната си от пот черна коса. Веригата му издрънча. — Заради баща ми е — рязко каза той. — Това е неговото царство. Или поне едно от тях.

— Баща ти?

— Той е демон — кратко обясни Магнус. — Което не би трябвало да е кой знае каква изненада. Не очаквай повече информация от тази.

— Добре, но защо това, че си в царството на баща ти, те разболява?

— Опитва се да ме накара да го повикам. — Магнус се повдигна на лакти. — Тук много лесно може да се добере до мен. В това царство не мога да правя магии, така че не мога да се защитя. Той може да ме разболее и да ме излекува. Разболява ме, защото смята, че ако съм достатъчно отчаян, ще се обърна за помощ към него.

— А ти ще го направиш ли? — попита Люк.

Магнус поклати глава, а после разкриви лице от болка.

— Не. Цената ще бъде прекалено висока. С баща ми винаги има цена.

Люк усети, че нервите му се изопват. Двамата с Магнус не бяха близки, но той открай време го харесваше и уважаваше. Уважаваше Магнус и магьосници като Катарина Лос и Рейгнър Фел, и останалите — онези, които от поколения работеха заедно с ловците на сенки. Не му харесваха нотките на отчаяние, които се долавяха в гласа на Магнус сега, нито същото отчаяние, проблясващо в очите му.

— Наистина ли няма да я платиш? Дори ако от това зависи животът ти?

Магнус го погледна уморено и тежко се отпусна на каменния под.

— Може би няма аз да съм този, който ще трябва да я плати.

— Аз… — започна Люк, ала Рафаел поклати глава и направи възпиращ жест.

Беше приклекнал до рамото на Магнус, обвил ръце около коленете си. Тъмни вени изпъкваха върху слепоочията и гърлото му — знак, че твърде отдавна не се беше хранил. Люк можеше само да си представя каква странна картинка са: изгладнелият вампир, умиращият магьосник и върколакът, застанал на пост до прозореца.

— Нищо не знаеш за баща му — тихо каза Рафаел.

Магнус лежеше неподвижно, дишането му беше затруднено; очевидно отново беше заспал.

— А ти, предполагам, знаеш кой е? — попита Люк.

— Веднъж платих голяма сума, за да науча.

— Защо? С какво би могло да ти е полезно това?

— Обичам да знам разни неща — отвърна Рафаел. — Може да се окажат полезни. Той познаваше майка ми, стори ми се справедливо аз да познавам неговия баща. Веднъж Магнус ми спаси живота. — Гласът на Рафаел не издаваше никакви чувства. — Когато станах вампир, исках да умра. Мислех, че съм нещо прокълнато. Той ми попречи да се хвърля под лъчите на слънцето… показа ми как да стъпвам по светена земя, как да изричам името на Бог, как да нося кръст. Даде ми не магия, просто търпение, но то ми спаси живота.

— Значи, си му задължен?

Рафаел свали якето си и с едно бързо движение го пъхна под главата на Магнус. Магьосникът се размърда, но не се събуди.

— Мисли си каквото искаш — каза Рафаел. — Няма да издам тайните му.

— Кажи ми едно. — Каменната стена зад гърба на Люк беше студена. — Баща му може ли да ни помогне?

Рафаел се изсмя — кратък, остър звук, в който нямаше никакво веселие.

— Ама че си забавен, върколако. Гледай си прозореца и ако си от онези, които се молят, ще е добре да се молиш бащата на Магнус да не реши, че иска да ни помогне. Ако за нищо друго ми нямаш доверие, вярвай ми поне за това.

— Наистина ли току-що изяде три пици? — Лили гледаше Бат едновременно отвратено и развеселено.

— Четири. — Бат сложи една вече празна кутия от пица върху купчина други и се усмихна ведро.

Мая усети прилив на привързаност към него. Не го беше посветила в плана си за срещата с Морийн, а вместо да се оплаче, той я беше похвалил за умението да не разкрива картите си. Беше приел да се присъедини към тях с Лили, за да обсъдят съюза им, макар Мая да знаеше, че не харесва особено вампирите.

И освен това й беше запазил пицата, която беше само със сирене, понеже знаеше, че тя не обича други неща отгоре. Вече беше на четвъртото парче. Лили, приседнала изящно на ръба на бюрото в лобито на полицейския участък, пушеше дълга цигара (Мая предполагаше, че ракът на белите дробове едва ли бе особен повод за тревога, когато вече и бездруго си мъртъв) и гледаше пицата с подозрение. Мая не я беше грижа колко яде Бат (нещо трябваше да подхранва с енергия всички тези мускули), стига само да бе съгласен да й прави компания по време на срещата. Лили беше изпълнила уговорката им относно Морийн, но въпреки това Мая я побиваха тръпки от нея.

— Знаеш ли — каза Лили, полюлявайки обутите си в ботуши крака, — трябва да отбележа, че очаквах нещо малко по-… вълнуващо. Не толкова учрежденско. — Тя сбръчка нос.

Мая въздъхна и се огледа наоколо. Лобито на участъка беше пълно с върколаци и вампири, вероятно за първи път, откакто беше построено. Имаше купчини листове с данните за връзка на всички по-важни долноземци, които бяха успели да изкопаят, измолят и задигнат (оказало се бе, че вампирите имат забележителни архиви за това, кой къде властва), и сега всички бяха на телефони и пред компютри — звъняха и пращаха съобщения и имейли на главите на кланове и глутници, и на всеки магьосник, когото успееха да намерят.

— Слава богу, че при феите властта е централизирана — каза Бат. — Един Двор на феите и един — на тъмните феи.

Лили се подсмихна.

— Земята под хълма се простира надалеч — каза тя. — Дворовете са онова, с което ние можем да се свържем на този свят, нищо повече.

— Е, този свят е онова, което ни вълнува в момента. — Мая се протегна и разтърка тила си. Цял ден беше звъняла по телефона и изпращала съобщения и имейли сама и беше изтощена. Вампирите се бяха присъединили към тях едва след залез-слънце и се очакваше да работят до сутринта, докато върколаците спяха.

— Нали сте наясно какво ще стори с нас Себастиан Моргенстърн, ако спечели? — Лили обходи претъпканото помещение със замислен поглед. — Съмнявам се, че ще прости на когото и да било, обърнал се срещу него.

— Може би първо ще ни убие — каза Мая. — Но той, така или иначе, ще ни убие. Знам, че вие, вампирите, обичате здравия разум и логиката, и добре премислените съюзничества, но Себастиан не действа така. Той иска да изпепели този свят. Нищо друго.

Лили изпусна струйка дим.

— Е, това би било доста неприятно, като се има предвид какво изпитваме към огъня.

— Не си размислила, нали? — Мая се опита да не позволи в гласа й да се промъкне тревога. — При предишния ни разговор изглеждаше много сигурна, че трябва да се опълчим срещу Себастиан.

— Вървим по много тънка и много опасна линия, това е всичко — каза Лили. — Чувала ли си израза: „Когато котката я няма, мишките танцуват“?

— Разбира се. — Мая хвърли поглед към Бат, който мрачно измърмори нещо на испански.

— В продължение на стотици години нефилимите спазваха правилата си и се грижеха и ние да го правим — продължи Лили. — И по тази причина мнозина ги мразят. Сега са се скрили в Идрис и не можем да се преструваме, че долноземците няма да се възползват от някои… преимущества на отсъствието им.

— Като например да могат да ядат хора? — попита Бат, прегъвайки парче пица надве.

— Не става дума само за вампирите — заяви Лили студено. — Феите обичат да дразнят и измъчват хората; единствено ловците на сенки ги спират. Отново ще започнат да крадат човешки бебета. Магьосниците ще продават магията си на онзи, който им предложи най-висока цена, като…

— Магически проститутки? — И тримата вдигнаха изненадано глави. Малкълм Фейд се беше появил на прага и отърсваше бели снежинки от бездруго бялата си коса. — Това щеше да кажеш, нали?

— Не. — Лили очевидно бе хваната неподготвена.

— О, говори каквото си искаш. На мен ми е все едно — каза Малкълм жизнерадостно. — Нямам нищо против проституцията. Тя движи цивилизацията. — Той свали палтото си. Отдолу бе облечен с обикновен черен костюм и износен тренчкот; у него нямаше и помен от искрящия еклектизъм на Магнус. — Чудя се как вие, хора, понасяте снега.

— Ние хора? — Бат настръхна. — Върколаците ли имаш предвид?

— Жителите на Източното крайбрежие — обясни Малкълм. — Кой би го търпял, ако може да го избегне? Сняг, град, дъжд. Бих се преместил в Лос Анджелис само за една наносекунда. Знаете ли, че това е истинска мярка за време? Една милиардна част от секундата. Нищо не можете да направите за една наносекунда, не и наистина.

— Знаеш ли — каза Мая, — Катарина твърди, че си безобиден…

Малкълм се сепна.

— Катарина твърди, че съм й обиден?

— Може ли да говорим по същество? — настоя Мая. — Лили, ако онова, за което се тревожиш, е, че ловците на сенки ще си го изкарат на всички долноземци, ако някои от нас се развилнеят, докато те са в Идрис, е, ами точно заради това правим каквото правим. Да уверим долноземците, че Съглашението все още е в сила, че ловците на сенки се опитват да спасят нашите представители и че Себастиан е истинският враг, ще намали опасността хаосът извън Идрис да се отрази на онова, което ще стане в случай на битка или когато всичко това свърши…

— Катарина! — оповести Малкълм, сякаш изведнъж си беше спомнил нещо приятно. — За малко да забравя защо изобщо се отбих тук. Катарина ме помоли да се свържа с вас. Намира се в моргата на болницата „Бет Израел“ и иска да отидете възможно най-бързо. А, да, каза и да вземете клетка.

Една от тухлите в стената до прозореца беше разхлабена. Джослин прекарваше времето си, опитвайки се да я освободи с металната закопчалка на шнолата си. Не си въобразяваше, че би могла да отвори дупка, през която да избяга, но се надяваше, че ако успее да освободи една тухла, може да я използва като оръжие. Нещо, което да стовари върху главата на Себастиан.

Ако можеше да си заповяда да го стори. Ако не се поколебаеше.

Беше се поколебала, когато той беше дете. Държала го бе в обятията си, знаейки, че нещо у него не е наред, че е непоправимо повредено, но не беше могла да стори нищо. В едно мъничко ъгълче на сърцето си бе вярвала, че той все още може да бъде спасен.

Вратата изтрака и тя натика шнолата в косата си. Шнолата беше на Клеъри — беше я взела от бюрото на дъщеря си, когато се нуждаеше от нещо, с което да попречи на косата си да й влиза в боите. Не я беше върнала, защото тя й напомняше за дъщеря й, ала й се струваше грешно да мисли за Клеъри тук, пред другото си дете, макар тя да й липсваше до болка.

Вратата се отвори и Себастиан прекрачи прага.

Носеше бяла риза и Джослин отново си помисли за баща му. Валънтайн също обичаше да носи бяло. От него той изглеждаше още по-блед, косата му — по-бяла, видът му — мъничко по-нечовечен, същото беше и със Себастиан. Очите му приличаха на черна боя, покапала върху бяло платно. Той й се усмихна.

— Майко.

Джослин скръсти ръце на гърдите си.

— Какво правиш тук, Джонатан?

Той поклати глава, все така усмихнат и извади една кама от колана си. Беше тясна, с тънко като шило острие.

— Наречеш ли ме още веднъж с това име, ще ти избода очите.

Джослин преглътна. „О, мъничкият ми.“ Спомни си как го държи, студен и неподвижен в ръцете й, толкова различен от едно нормално дете. Не беше проплакал. Нито веднъж.

— Това ли дойде да ми кажеш?

Той сви рамене.

— Дойдох, за да ти задам един въпрос. — Погледът му обходи стаята; лицето му имаше отегчено изражение. — Както и да ти покажа нещо. Ела.

Джослин излезе от стаята заедно с него, неохотно, но едновременно с това обзета от облекчение. Ненавиждаше килията си и несъмнено би било добре да види още от мястото, където я държаха в плен. Размерите му, изходите?

Коридорът отвън беше каменен — големи блокове варовик, слепени заедно с цимент. Подът беше гладък, изтрит от безброй стъпки. И все пак в мястото се усещаше нещо прашно, сякаш тук не бе имало жива душа от десетилетия, може би дори векове.

В стената на равни интервали имаше врати и Джослин усети как сърцето й заби учестено. Люк можеше да е зад всяка една от тях. Искаше й се да се втурне към тях, да ги отвори, ала камата все още бе в ръката на Себастиан и тя нито за миг не се съмняваше, че той го знае по-добре от нея.

Коридорът започна да завива и Себастиан проговори:

— Ами ако ти кажа, че те обичах?

Джослин сплете пръсти пред себе си.

— Предполагам — започна тя внимателно, — бих ти отговорила, че ти би могъл да ме обичаш толкова, колкото и аз — теб.

Бяха стигнали до една двукрила врата, пред която спряха.

— Не би ли трябвало поне да се преструваш?

— А ти би ли могъл? — попита Джослин вместо отговор. — Нали знаеш, че у теб има и част от мен. Демонската кръв те промени, но наистина ли смяташ, че всичко друго идва единствено от Валънтайн?

Без да отговори, Себастиан отвори вратата с рамо и прекрачи прага. След един миг Джослин го последва… и се закова на място.

Стаята беше огромна и полукръгла. Мраморен под се простираше пред подиум от камък и дърво, който се издигаше до западната стена. В средата на платформата имаше два трона. Не можеха да бъдат описани по друг начин — масивни позлатени столове от слонова кост с окръглена облегалка за гърба и шест стъпала, които се спускаха надолу. По един огромен прозорец, чиито стъкла отразяваха единствено мрак, се извисяваше зад всеки от троновете. В стаята имаше нещо странно познато, ала Джослин не бе сигурна какво точно.

Себастиан скочи върху платформата и й даде знак да го последва. Джослин бавно изкачи няколкото стъпала, за да се присъедини към своя син, който стоеше пред двата трона с изражение на злорад триумф. Джослин беше видяла съвсем същото изражение върху лицето на баща му, докато се взираше в Бокала на смъртните.

— Той ще бъде велик — напевно каза Себастиан, — и ще се нарече Син на Всевишния, и Дяволът ще му даде престола на баща му. И той ще царува над Ада до века, и царството му не ще има край.[2]

— Не разбирам. — Гласът на Джослин прозвуча глух и мрачен дори в собствените й уши. — Искаш да властваш над този свят? Един мъртъв свят на демони и разруха? Искаш да заповядваш на трупове?

Себастиан се разсмя. Имаше смеха на Валънтайн — суров и мелодичен.

— О, не — заяви той. — Изобщо не ме разбра. — Той направи бърз жест с пръсти, нещо, което Джослин бе виждала Валънтайн да прави, докато се учеше на магия, и изведнъж двата големи прозореца зад троновете вече не бяха празни.

През единия се виждаше опустошен пейзаж: съсухрени дървета и опожарена земя, скверни крилати създания, кръжащи пред една натрошена луна. Безплодно каменисто плато се простираше пред очите на Джослин, осеяно с тъмни фигури на разстояние една от друга. Помрачените, застанали на пост, даде си сметка тя.

През другия прозорец се виждаше Аликанте, потънал в мирен сън под лунната светлина. Сърпът на луната, небе, пълно със звезди, вода, проблясваща в каналите. Беше гледка, която Джослин бе виждала и преди и тя с изненада осъзна защо стаята й се бе сторила позната.

Беше заседателната стая в Гард — превърната от амфитеатър в тронна зала, ала все още имаше същия сводест покрив, същия размер, същия изглед към Града от стъкло, разкриващ се през онова, което там бяха два огромни прозореца. Тук обаче само един прозорец гледаше към света, който тя познаваше, онзи Идрис, от който бе дошла. През другия се виждаше светът, в който се намираше сега.

— Крепостта ми е вход и към двата свята — каза Себастиан самодоволно. — Този свят е пресушен, да. Труп, от който е отцедена и последната капчица кръв. Ала твоят свят е назрял да бъде завладян. Мечтая за това и денем, и нощем. Дали да го опустоша бавно, с глад и мор, или пък касапницата да бъде бърза и безболезнена — всичкият този живот, унищожен в миг, само си представи как ще гори! — Очите му бяха трескави. — Представи си висините, до които ще се издигна, понесен върху писъците на милиарди хора, повдигнат от пушека на милиони горящи сърца! — Той се обърна към Джослин. — Е, кажи ми, че съм взел това от теб. Кажи ми, че каквото и да било от това ми е от теб.

Главата на Джослин кънтеше.

— Има два трона.

Между веждите на Себастиан се вряза малка бръчка.

— Какво?

— Два трона — повтори Джослин. — А аз не съм глупачка. Знам кой възнамеряваш да седи до теб. Нуждаеш се от нея; искаш я до себе си. Триумфът ти не означава нищо, ако тя не е тук, за да го види. И това, тази нужда някой да те обича — ето какво си взел от мен.

Себастиан се взря в нея. Прехапал бе долната си устна толкова силно, че Джослин бе сигурна, че ще му потече кръв.

— Слабост — каза той, сякаш на себе си. — Това е слабост.

— Това е човешко. Ала наистина ли вярваш, че Клеъри ще седи до теб по своя воля и щастлива?

За миг й се стори, че вижда как нещо припламва в очите му, ала миг по-късно те отново бяха като черен лед.

— Бих предпочел да е тук по своя воля и щастлива, но ще се задоволя и само с тук — каза той. — Не ме е грижа особено дали ще е доброволно.

Нещо сякаш изригна в ума на Джослин. Тя се хвърли напред, посягайки към камата в ръката му; Себастиан отстъпи назад, за да я избегне, и се обърна с бързо, изящно движение, изритвайки краката й изпод нея. Джослин падна, претърколи се и приклекна. Преди да успее да се изправи, усети как една ръка я сграбчва за якето и я издърпва на крака.

— Тъпа кучка — изръмжа Себастиан, на сантиметри от лицето й; пръстите на лявата му ръка се впиваха в кожата над ключицата й. — Мислиш си, че можеш да ме нараниш? Магията на истинската ми майка ме закриля.

Джослин се дръпна назад.

— Пусни ме!

В левия прозорец изригна светлина. Себастиан залитна назад; по лицето му се разля изумление. Опустошените земи на мъртвия свят отвън внезапно бяха озарени от огън, бушуваща златна стихия, която се издигаше като стълб към натрошеното небе. Тъмните нефилими се щураха напред-назад като мравки. Звездите искряха, отразявайки огъня, алено и златно, синьо и оранжево. Беше красиво и ужасяващо като ангел.

Джослин почувства как усмивка докосва крайчеца на устните й. За първи път, откакто се бе пробудила в този свят, в сърцето й трепна надежда.

— Небесен огън — прошепна тя.

— Да. — По лицето на Себастиан играеше усмивка и Джослин го погледна слисано. Беше очаквала да е ужасен, ала вместо това той изглеждаше екзалтиран. — Както пише в Светата книга: Ето закона за всеизгарянето: всеизгарянето да гори на олтара цялата нощ до заранта, и да се направи огънят върху олтара да гори на него непрекъснато[3] — извика той и разпери ръце, сякаш искаше да прегърне пламъците, които бушуваха високи и ярки отвъд прозореца. — Прахосвай огъня си върху въздуха на пустинята, братко! — провикна се той. — Нека се излее върху пясъците като кръв или вода, а ти не спирай… не спирай, докато не се озовем лице в лице.

[1] Изход, 13:21. — Б.пр. ↑

[2] Леко променен цитат от Новия завет, Евангелие на Лука, 1:32-33. — Б.пр. ↑

[3] Левит, 6:31. — Б.пр. ↑

18

ПРИ ВОДИТЕ НА ВАВИЛОН

Руните за енергия бяха хубаво нещо, помисли си Клеъри изтощено, когато достигна върха на поредното пясъчно възвишение, но изобщо не можеха да се сравняват с чаша кафе. Беше почти сигурна, че може да се справи с още цял ден тътрене из тези земи, затъвайки понякога до глезен в купчините пепел, стига само във вените й да течеше благословен кофеин…

— И ти ли си мислиш за това, за което и аз? — подхвърли Саймън, приближавайки се до нея.

Беше напъхал палци под презрамките на раницата си и имаше изпит, уморен вид. Те всички имаха изпит, уморен вид. Алек и Изабел бяха останали на пост след инцидента с небесния огън и бяха съобщили, че не са забелязали никакви демони, нито тъмни ловци на сенки в близост до скривалището им. Въпреки това всички бяха неспокойни и никой не бе успял да поспи повече от няколко часа. Джейс като че ли караше на нерви и адреналин, докато вървеше по нишката на проследяващата магия на гривната около китката си, и понякога забравяше да спре и да изчака останалите, в безумния си порив да се добере до Себастиан, така че другите трябваше да му извикат или да се втурнат да бягат, за да го настигнат.

— Че едно гигантско лате би направило всичко по-ведро?

— Недалеч от „Юниън Скуеър“ има едно вампирско заведенийце, където слагат в кафето точно толкова кръв, колкото трябва — каза Саймън. — Нито прекалено сладко, нито прекалено солено.

Клеъри спря; една изсъхнала клонка, търкаляща се по земята, се беше оплела във връзките на ботушите й.

— Забрави ли какво си говорихме за това, да не споделяме?

— Изабел ме слуша, когато й говоря за вампирски работи.

Клеъри извади Хеосфорос; с новата черна руна, вдълбана върху острието му, той сякаш грееше в ръката й. С върха му тя освободи упоритото трънливо клонче.

— Изабел ти е гадже. Трябва да те слуша.

— Наистина ли ми е гадже? — Саймън изглеждаше слисан.

Клеъри вдигна отчаяно ръце и пое надолу по хълма. Земята се спускаше полегато, надупчена тук-там от изровени ями. Всичко беше покрито с матов прах, въздухът все още горчеше, небето имаше нездрав зелен цвят. Алек и Изабел бяха спрели в подножието на хълма, близо до Джейс, който докосваше гривната на китката си и се взираше смръщено в далечината.

С крайчеца на окото си Клеъри забеляза нещо да проблясва и се закова на място. Присви очи, мъчейки се да види какво е. Сребристо сияние далеч напред, отвъд камъните и купчините чакъл в пустинята. Извади стилито и набързо си нарисува руна за виждане надалеч; допирът на тъпия му връх я жегна и се вряза в мъглата на изтощението, изостряйки зрението й.

— Саймън! — каза, когато той я настигна. — Виждаш ли това?

Той проследи погледа й.

— Зърнах го снощи. Спомняш ли си, когато Изабел каза, че ми се е сторило, че виждам град?

— Клеъри! — Беше Джейс, вдигнал поглед към тях; лицето му беше като бледа яма, зейнала в пепеливия въздух. Клеъри го повика с жест. — Какво става?

Тя посочи към онова, което сега различаваше съвсем ясно като сиянието на някакви очертания в далечината.

— Там има нещо — извика надолу. — Саймън смята, че е град…

Не довърши, защото Джейс вече се беше втурнал натам, накъдето тя бе посочила. След миг на слисване, Алек и Изабел хукнаха подире му. Клеъри изпусна дъха си с раздразнение и двамата със Саймън ги последваха.

Поеха по осеяния със ситни камъчета склон, като наполовина тичаха, наполовина се пързаляха, оставяйки камъчетата да ги носят надолу. Не за първи път Клеъри изпита благодарност за бойното си облекло — можеше да си представи на какво щяха да станат едни обикновени обувки и панталони от летящите късчета чакъл.

В подножието на хълма се затича с всичка сила. Джейс беше дръпнал напред, а Алек и Изабел бяха съвсем близо зад него, катерейки се по каменни грамади и прескачайки малки ручейчета от разтопена лава. Докато ги наближаваше, Клеъри забеляза, че се носеха към място, където пустинята сякаш тръгваше надолу… ръб на плато? Урва?

Клеъри затича още по-бързо, прехвърли се през последната купчина камъни и едва не падна от другата страна. Приземи се на крака (както и Саймън, недалече от там и много по-изящно от нея) и видя, че Джейс стои на ръба на огромна урва, която се спускаше надолу като Гранд Каньон. Алек и Изабел бяха застанали от двете му страни. И тримата бяха зловещо тихи, загледани напред в мътната светлина.

Още преди да е стигнала до Джейс, Клеъри разбра по Стойката му, че нещо не е съвсем наред. А после зърна изражението му и смени наум израза „нещо не е съвсем наред“ с „нещо ужасно не е наред“.

Той се взираше в долината под тях, сякаш гледаше гроба на някой, когото беше обичал. В долината лежеше разрушен град. Прастар град, издигнат някога около хълм. Сега от къщите бяха останали само купчини камъни; улиците и нащърбените развалини на сградите бяха затрупани с пепел. Рухнали между руините, като захвърлени кибритени клечки, се търкаляха строшени колони, изработени от искрящ блед камък, нелепо красиви насред тази съсипана земя.

— Демонски кули — прошепна Клеъри.

Джейс кимна мрачно.

— Не знам как, ала по някакъв начин… това е Аликанте.

Ужасяващ товар е подобна отговорност да бъде стоварена на плещите на някой толкова млад — каза брат Закаран, когато вратата на заседателната зала се затвори зад Ема Карстерс и Джулиън Блекторн. Ейлийн и Хелън бяха излезли с тях, за да ги придружат до къщата, където бяха отседнали. Докато разпитът на Съвета приключи, и двете деца почти залитаха от умора, а под очите им имаше тъмни сенки.

В стаята не бяха останали много от членовете на Съвета — Джия и Патрик, Мерис и Робърт Лайтууд, Кадир Сафар, Даяна Рейбърн, Томас Росалес, както и неколцина Мълчаливи братя и ръководители на Институти. Повечето говореха помежду си, но Закаран се бе изправил до мястото на Джия и я гледаше с дълбока скръб в очите.

— Понесоха големи загуби — каза Джия. — Ала ние сме ловци на сенки; мнозина от нас понасят тежки загуби още като малки.

— Имат Хелън и чичо си — обади се Патрик, който стоеше недалече оттам, заедно с Робърт и Мерис; те и двамата имаха напрегнат, измъчен вид. — Ще се погрижат за тях, както и за Ема Карстерс, която очевидно гледа на семейство Блекторн като на свое семейство.

— Нерядко онези, които ни отгледат, настойниците ни, нямат нашата кръв — отбеляза Закарая. На Джия й се струваше, че бе видяла в очите му, когато се спираха върху Ема, особена мекота, почти съжаление. Но може и да си бе въобразила. — Онези, които ни обичат и които ние обичаме. Така беше с мен. Стига само да не бъде принудена да се раздели със семейство Блекторн и момчето, Джулиън… това е най-важното.

Джия смътно чу съпруга си да успокоява някогашния Мълчалив брат, ала мислите й бяха с Хелън. В дълбините на сърцето си Джия понякога се тревожеше за дъщеря си, която бе отдала така всецяло сърцето си на едно момиче, в чиито вени имаше кръв на феи — раса, прочута с това, че не можеше да им се има доверие. Знаеше, че Патрик не е доволен, задето Ейлийн бе избрала момиче, а не момче; че скърби (егоистично, смяташе Джия) за онова, което в неговите очи бе краят на неговия клон от рода Пенхалоу. Самата тя повече се тревожеше, че Хелън Блекторн ще разбие сърцето на дъщеря й.

— Вярвате ли на твърдението за измяната на елфите? — попита Кадир.

— Напълно — заяви Джия. — То обяснява много неща. Как са успели да проникнат в Аликанте и да вземат пленници от къщата, дадена на техния представител; как Себастиан можа да скрие войските си от нас при Цитаделата; защо е пожалил живота на Марк Блекторн — не от страх да не разгневи елфите, а за да уважи съюзничеството с тях. Утре ще се изправя срещу кралицата на феите и…

— При цялото ми уважение — намеси се Закарая с мекия си глас. — Не мисля, че трябва да го правите.

— И защо не? — попита Патрик.

— Защото сега разполагате с информация, с която кралицата не подозира, че разполагате — отговори брат Енок. — Това не се случва често. В една война предимство дава не само силата, но и информацията. Не прахосвайте това.

Джия се поколеба.

— Положението може би е по-лошо, отколкото предполагате. — Тя извади нещо от джоба си — огнено съобщение, адресирано до нея от Спираловидния лабиринт — и го подаде на Закарая.

Той се вкамени. За миг просто го гледаше; после прокара пръст по листа и Джия си даде сметка, че не чете писмото, а проследява очертанията на подписа под него, подпис, който очевидно му бе подействал като стрела, забила се в сърцето му.

Тереза Грей.

— Теса казва — проговори той най-сетне и се прокашля, защото гласът му беше дрезгав и неравен. — Казва, че магьосниците от Лабиринта са изследвали тялото на Амалрик Кригсмесър. Сърцето му било сбръчкано, органите — съсухрени. Казва, че съжаляват, но Помрачените не може да бъдат излекувани по никакъв начин. Черна магия може и да кара телата им да се движат, но душите им са си отишли завинаги.

Единствено силата на Пъкления бокал ги поддържа живи. — Гласът на Джия беше пропит с тъга. — Отвътре те са мъртви.

— Ако бъде унищожен Пъкленият бокал… — замислено каза Даяна.

— Това може би ще ги убие, да — отвърна Джия. — Само че Пъкленият бокал не е у нас. А у Себастиан.

— Да ги избием с един удар, изглежда ужасно. — Томас имаше потресен вид. — Та те са ловци на сенки.

— Не са — възрази Закарая с глас, който далеч не бе така мек, както Джия бе свикнала да го чува. Тя го погледна учудено. — Себастиан разчита на това, да мислим за тях като за ловци на сенки. Разчита на колебанието ни, на неспособността да убиваме чудовища, които носят човешки лица.

— Разчита на нашата милост — заяви Кадир.

— Ако аз бях превърнат — продължи Закарая, — бих искал да ме избавят от мъките ми. — Това е милост. Именно нея даде Едуард Лонгфорд на своя парабатай, преди да обърне меча към себе си. Ето защо му отдадох последната си почит.

При тези думи пръстите му докоснаха избледнялата руна на гърлото му.

— Значи, ще поискаме от Спираловидния лабиринт да се откаже? — попита Даяна. — Да престанат да търсят лек?

— Те вече са се отказали. Не чухте ли какво пише Теса? — отвърна Закарая. — Невинаги може да бъде открит лек. Поне не навреме. Знам… тоест, научих… че човек не може да разчита на това. То не може да бъде единствената ни надежда. Трябва да скърбим за Помрачените като за покойници и да се уповаваме на това, което сме — ловци на сенки, воини. Трябва да сторим онова, за което сме създадени. Да се бием.

— Ала как ще се отбраняваме срещу Себастиан? Достатъчно лошо бе, когато разполагаше единствено с Помрачените; сега трябва да се бием и с елфите! — сопна се Томас. — А ти си само едно момче…

— Аз съм на сто четирийсет и шест години — заяви Закарая. — И това не е първата ми неспечелима война. Вярвам, че можем да обърнем измяната на елфите в своя полза. Ще се нуждаем от помощта на Спираловидния лабиринт за това, но ако ме изслушате, ще ви кажа как.

Клеъри, Саймън, Джейс, Алек и Изабел мълчаливо си проправяха път из зловещите развалини на Аликанте. Защото Джейс се бе оказал прав — наистина беше Аликанте, в това нямаше съмнение. Бяха минали покрай твърде много познати неща, за да е което и да било друго място. Стените около града — сега порутени; портите — проядени от киселинни дъждове. Площад „Кладенеца“. Пресъхналите канали, пълни с подобен на гъба черен мъх.

Хълмът беше опожарен, нищо повече от гола скала. Следите там, където някога минаваха пътеки, изпъкваха като белези върху склона. Клеъри знаеше, че на върха би трябвало да се издига Гард, но ако все още бе там, той беше невидим, потънал в сива мъгла.

Най-сетне се прехвърлиха през висока купчина натрошени камъни и се озоваха на Площада на Ангела. Клеъри си пое изненадано дъх — въпреки че повечето постройки, които се издигаха около него, бяха рухнали, площадът беше учудващо незасегнат и калдъръмът му се разстилаше под жълтеникавата светлина. Залата на съглашението все още стоеше на мястото си.

Само че не беше от бял камък. В човешкото измерение тя приличаше на древногръцки храм, ала в този свят бе облицована с метал. Висока квадратна сграда — ако нещо, което изглеждаше като разтопено злато, изсипало се от небето, би могло да бъде описано като сграда. Масивни гравюри, като панделки, опасали кутия, се обвиваха около постройката, която грееше мътно в оранжевата светлина.

— Залата на съглашението. — Изабел бе вдигнала поглед нагоре, камшикът й — увит около китката. — Невероятно.

Те поеха нагоре по златните стъпала, нашарени с чернилката на пепел и корозия. На последното стъпало спряха и се вгледаха в огромната двукрила врата. Тя бе покрита с кован метал — квадратни листове, върху които бяха гравирани образи.

— Това е история. — Джейс се приближи и докосна гравюрите с пръст, облечен в черна ръкавица. Под всяка илюстрация се извиваше надпис на непознат език. Джейс погледна към Алек. — Можеш ли да го прочетеш?

— Аз ли съм единственият, който е внимавал в уроците по чужди езици? — въздъхна Алек уморено, но все пак пристъпи напред и се загледа в драскулките. — Е, първо панелите. Това е история. — Той посочи първия метален квадрат, върху който бяха изобразени група хора: босоноги, облечени в дълги роби, те се свиваха страхливо под разтворилите се над тях облаци, от които се протягаше ръка с хищни нокти. — Някога тук живеели хора или нещо като хора — обясни Алек, посочвайки фигурите. — Водели мирно съществуване, а после дошли демони. И тогава… — Той замълча, сложил ръка върху образ, който Клеъри познаваше така добре, както и пръстите на ръката. Ангелът Разиел, надигащ се от езерото Лин с Реликвите на смъртните в ръка. — За Ангела!

— Буквално — каза Изабел. — Как… Това нашият Ангел ли е? Нашето езеро?

— Не знам. Тук пише, че демоните дошли и ловците на сенки били създадени, за да се бият с тях. — Алек тръгна покрай стената, за да проследи развитието на образите върху панелите. — Тази дума тук — заби той пръст в един от надписите, — означава „нефилим“. Само че ловците на сенки отхвърлили помощта на долноземците. Магьосниците и феите се съюзили с пъклените си родители. Взели страната на демоните. Нефилимите били победени и избити. В последните си дни създали оръжие, предназначено да отблъсква демоните. — Той посочи един панел: върху него бе изобразена жена, държаща нещо, прилично на метална тояга, в единия край на която искреше камък. — Нямали серафимски ками — така и не ги създали. Изглежда, че Железните сестри и Мълчаливите братя също не съществували. Имали ковачи, които изработили някакво оръжие, нещо, което според тях можело да им помогне. Думата тук е „скиптрон“, но нищо не ми говори. Както и да е, скиптронът не бил достатъчен. — Той се прехвърли на следващия панел, върху който беше изобразена разруха: нефилимите лежаха мъртви, жената с метална та тояга се бе свлякла на земята, самата тояга — захвърлена настрани. — Демоните (тук ги наричат асмодеи) изгорили слънцето и напълнили небето с облаци и пепел. Изтръгнали огън от земята и опожарили градовете. Избили всичко, което се движело и дишало въздух. Пресушили моретата, докато всички живи същества във водата също измрели.

— Асмодеи — повтори Клеъри. — И преди съм го чувала. Беше нещо, което Лилит каза за Себастиан. Преди да се е родил. „Детето, родено с тази кръв във вените, ще надмине по сила Великите демони от бездната между световете. Ще бъде по-могъщо от асмодеите.“

— Асмодеи е един от Великите демони от бездната между световете — обясни Джейс, срещайки погледа на Клеъри, която бе сигурна, че и той като нея прекрасно помни думите на Лилит. Нали ангелът Итуриел бе показал онова видение и на двама им.

— Като Абадон? — попита Саймън. — Той беше Велик демон.

— Далеч по-могъщ от него. Асмодей е Принц на Ада… те са общо девет. Ловците на сенки не могат да ги надвият. Те са в състояние да победят и ангели в битка. Могат да претворяват цели светове — обясни Джейс.

— Асмодеите са деца на Асмодей. Могъщи демони. Те пресушили този свят и оставили други, по-слаби демони, да оглозгат костите му. — Алек звучеше така, сякаш му се повдига. — Това вече не е Залата на съглашението. А гробница. Гробница на живота в този свят.

— Ала нашият свят ли е това? — извиси се гласът на Изабел. — Да не би да отидохме напред във времето? Ако кралицата ни е изиграла…

— Не е. Поне не за това, къде се намираме — каза Джейс. — Не отидохме напред във времето, а встрани. Това е огледално измерение на нашия свят. Място, където историята се е развила малко по-различно. — Той втъкна палци в колана си и се огледа наоколо. — Свят без ловци на сенки.

— Като „Планетата на маймуните“ — рече Саймън. — Само дето там беше бъдещето.

— Е, това тук може и да е бъдещето ни, ако Себастиан получи онова, което иска. — Джейс докосна панела с жената, вдигнала горящия скиптрон, и се намръщи, а после натисна вратата.

Тя се открехна със скърцане, което проряза въздуха като с нож. Клеъри потръпна. Джейс извади меча си и предпазливо надникна вътре. От другата страна имаше стая, пълна със сивкава светлина. Джейс натисна вратата с рамо, така че тя се отвори малко по-широко, и се провря вътре, давайки знак на останалите да изчакат.

Изабел, Алек, Клеъри и Саймън се спогледаха и без да разменят нито дума, незабавно го последваха. Алек влезе пръв, опънал тетивата на лъка си; след него беше Изабел с камшик в ръка, Клеъри с Хеосфорос и Саймън, чиито очи проблясваха като котешки в сумрака.

Вътрешността на Залата беше едновременно позната и непозната. Мраморният под беше напукан и изпотрошен, на много места имаше големи черни петна — следи от отдавна пролята кръв. Покривът, който в техния Аликанте беше от стъкло, тук отдавна го нямаше — останали бяха остри парчета, като прозрачни ножове на фона на небето.

Стаята, изпълнена с нездрава жълто-сивкава светлина, беше празна, ако не се броеше статуята в средата. При звука от стъпките им, Джейс, който стоеше срещу статуята, се обърна.

— Казах ви да изчакате — сопна се той на Алек. — Никога ли не правиш каквото ти кажа?

— Строго погледнато, ти всъщност не каза нищо — изтъкна Клеъри. — Просто направи знак.

— Знаците също се броят — настоя Джейс. — Моите жестове са много изразителни.

— Не командваш ти. — Алек свали лъка си. Част от напрежението се бе отцедило от тялото му. Очевидно в сенките не се криеха демони — нищо не закриваше от погледа им разядените от времето стени, а в стаята нямаше друго, освен статуята. — Не е нужно да ни защитаваш.

Изабел извъртя очи и като се приближи до статуята, отметна глава назад. Беше мъж в бойни доспехи; краката му, обути в метални ботуши, почиваха върху златен постамент. Носеше сложно изработена ризница от каменни халки, украсена с мотив на ангелски крила върху гърдите. В ръката си държеше железен скиптрон, увенчан с кръгъл метален орнамент, в който бе вграден червен скъпоценен камък.

Статуята очевидно беше дело на изкусна ръка. Лицето беше красиво, с квадратна челюст и ясен поглед, вперен далеч напред. Ала скулпторът беше уловил нещо повече от красота — в очите и челюстта се долавяше нещо сурово; извивката на устните говореше за себичност и жестокост.

Върху постамента имаше думи и макар да не бяха на английски, Клеъри успя да ги прочете.

ДЖОНАТАН ЛОВЕЦА НА СЕНКИ. ПРЪВ И ПОСЛЕДЕН ОТ НЕФИЛИМИТЕ.

Пръв и последен — прошепна Изабел. — Това място наистина е гробница.

Алек приклекна. Върху постамента, под името на Джонатан Ловеца на сенки, имаше още думи. Той ги прочете на глас:

И на този, който победи и който се пази докрай, за да върши дела, чисти като моите, ще дам власт над народите; и той ще ги управлява с желязна тояга, и ще му дам зорницата.[1]

— Какво се предполага да означава това — попита Саймън.

— Мисля, че Джонатан Ловеца на сенки е станал прекалено самонадеян — отвърна Алек. — Според мен е решил, че този техен скиптрон не само ще ги спаси, но и ще му даде власт над света.

— И ще му дам зорницата — повтори Клеъри. — Това е от Библията. Нашата Библия. А „Моргенстърн“ означава „Зорница“, „Утринна звезда“.

— „Утринна звезда“ означава много неща — каза Алек. — Може да значи „най-ярката звезда в небето“ или пък „небесен огън“, а може да означава и „огънят, който пада заедно с ангелите, когато бъдат низвергнати от Небето“. Освен това е и името на Луцифер, светлоносеца, демона на гордостта. — Алек изпъна рамене.

— При всички случаи това означава, че статуята държи истинско оръжие — рече Джейс. — Като в гравираните върху вратата образи. Ти каза, че вместо серафимски ками, тук изобретили скиптрона, за да отблъскват демони. Погледнете следите върху дръжката. Това оръжие е било в битка.

Изабел докосна медальона на шията си.

— А и червеният камък. Изглежда, сякаш е направен от същия материал, от който и огърлицата ми.

Джейс кимна.

— Мисля, че е същият камък.

Още преди да ги беше изрекъл, Клеъри знаеше какви ще бъдат следващите му думи.

— Това оръжие. Искам го.

— Е, не можеш да го имаш — заяви Алек. — То е част от статуята.

— Не е. Виж — посочи Джейс, — той го държи, но всъщност са две отделни части. Изваяли са статуята и са сложили скиптъра в ръката й. Предполага се да може да се вади.

— Не съм сигурна, че е точно така… — започна Клеъри, ала Джейс вече бе сложил крак върху постамента, готов да се покатери на него. Очите му грееха с онази светлина, която Клеъри едновременно обичаше и от която се боеше, онази, която казваше: „Правя това, което си искам, а последствията да вървят по дяволите“.

— Почакай! — Саймън се стрелна напред, за да попречи на Джейс да се изкатери по-нагоре. — Съжалявам, но никой друг ли не вижда какво става тук?

— Неее — провлече Джейс. — Защо не ни кажеш? Така де, нали разполагаме с цялото време на света.

Саймън скръсти ръце на гърдите си.

— Участвал съм в много кампании…

— Кампании? — объркано повтори Изабел.

— Има предвид игри на „Тъмници и дракони“ — обясни Клеъри.

— Игри? — повтори Алек невярващо. — В случай че не си забелязал, това не е игра.

— Не е там въпросът — каза Саймън. — Когато играеш „Тъмници и дракони“ и групата ти се натъкне на съкровище или искрящ скъпоценен камък, или пък магически златен череп, за нищо на света не бива да го вземеш. Винаги е капан. — Той размаха необуздано ръце. — Това тук е капан.

Джейс се взираше безмълвно в Саймън, сякаш го виждаше за първи път, или поне — никога не се бе замислял толкова сериозно за него.

— Ела — каза той най-сетне.

Саймън се приближи, повдигнал леко вежди.

— Какво… уф!

Джейс беше пуснал меча си в ръцете му.

— Дръж това, докато се катеря — заяви той и скочи върху постамента.

Протестите на Саймън бяха заглушени от трополенето на ботуши по камък: Джейс се закатери по статуята, набирайки се нагоре с ръце. Когато достигна средата на статуята, където ризницата предлагаше опора за краката му, стъпи здраво и се протегна, за да сключи пръсти около дръжката на скиптрона.

Може и да беше илюзия, но на Клеъри й се стори, че усмихнатата уста на каменната фигура се изкриви в още по-жестока гримаса. От червения камък изведнъж изригна светлина; Джейс се дръпна назад, но в стаята вече отекваше оглушителен звук — отвратителна смесица от противопожарна аларма и човешки крясък, които пищяха ли, пищяха.

— Джейс!

Клеъри се втурна към статуята; Джейс вече беше скочил на пода, изкривил лице заради ужасния звук. Светлината на червения камък се усилваше и изпълваше стаята с кърваво сияние.

— По дяволите! — надвика Джейс шума. — Страшно мразя, когато Саймън се окаже прав.

Саймън го изгледа свирепо и тикна меча обратно в ръцете му. Джейс го пое, оглеждайки се предпазливо наоколо. Алек отново беше вдигнал лъка си, Изабел стискаше камшика си в готовност. Клеъри извади една кама от колана си.

— Най-добре да се махаме от тук — извика Алек. — Може и да не е нищо, но…

Изабел възкликна и сложи ръка на гърдите си. Медальонът й бе започнал да сияе — бавни, равномерни ярки лумвания на светлина, като ударите на сърце.

— Демони! — изкрещя тя в същия миг, в който небето се изпълни с хвърчащи неща.

А те наистина бяха неща. Имаха тежки кръгли тела, като белезникави ларви, осеяни с цял куп смукалца. Нямаха лица — и двата им края завършваха с огромна кръгла розова уста, пълна с акулски зъби. От телата им растяха редици къси крила, всяко от които завършваше с остър като кама нокът. Освен това бяха многобройни.

Дори Джейс пребледня.

— В името на Ангела… бягайте!

Те хукнаха, ала въпреки обемистите си тела, създанията бяха по-бързи. Приземяваха се навсякъде около тях с отвратителен влажен звук и за миг Клеъри си помисли, че приличат на гигантски храчки, падащи от небето. Светлината, която струеше от скиптрона, беше секнала в мига, в който се появиха чудовищата, и сега стаята отново бе окъпана в грозното жълтеникаво сияние на небето.

— Клеъри! — изкрещя Джейс, когато едно от създанията се спусна към нея със зейнала паст, от която като въжета висяха жълти лиги.

Една стрела изсвистя и се заби в небцето на демона. Съществото политна назад, плюейки черна кръв. Клеъри видя как Алек извади нова стрела, зареди я и опъна тетивата. Втори демон политна назад и Изабел в миг се зае с него — камшикът й изплющя и го накълца на ленти. Саймън беше сграбчил друго от създанията и го държеше здраво, така че пръстите му потъваха в месестото сиво тяло, в което миг по-късно Джейс заби меча си. Демонът рухна, поваляйки Саймън на пода. Той се приземи върху раницата си и на Клеъри й се стори, че чу звук от трошене на стъкло, ала само след секунда Саймън отново беше на крака. Джейс му помогна да си възвърне равновесието с ръка на рамото, преди и двамата да се обърнат обратно към битката.

Над Клеъри се спусна лед — безмълвният студ на битката. Демонът, който Алек бе прострелял, се гърчеше, мъчейки се да изплюе стрелата, заседнала в устата му. Тя пристъпи напред и заби камата си в тялото му. От раните рукна черна кръв и обля бойното й облекло. Воня като от разлагащ се боклук тегнеше в стаята, примесена с киселия дъх на демонска кръв; Клеъри потисна порива да повърне, когато с една последна конвулсия чудовището рухна на пода.

Алек отстъпваше назад, изпращайки стрела след стрела, от които демоните политаха ранени назад, където Джейс и Изабел се заемаха с тях, посичайки ги с меч и камшик. Клеъри последва примера им и се зае с друг от ранените демони, отсичайки мекото парче плът под устата му; ръката й, покрита с мазна демонска кръв, се хлъзна по дръжката на камата. Демонът се сгърчи безжизнено със съскащ звук, запращайки Клеъри на земята. Оръжието се изтърколи от ръката й и тя се метна след него, сграбчи го и се претърколи настрани в същия миг, в който друг демон се нахвърли върху нея, разтягайки могъщото си тяло като пружина.

Стовари се там, където тя лежеше допреди миг и се изви, така че сега Клеъри се намери изправена срещу две зейнали усти. Тъкмо се канеше да запрати камата си, когато златносребърно сияние проряза въздуха и камшикът на Изабел посече създанието през средата.

То се разпадна на две части, от които на пода се изсипа оплетена бъркотия от димящи вътрешни органи. Дори през леда на битката, Клеъри едва не повърна. Обикновено демоните умираха и изчезваха, преди човек да е видял кой знае колко от вътрешностите им. Този обаче, макар и на две парчета, продължаваше да се гърчи, потръпвайки конвулсивно. Изабел направи гримаса и отново вдигна камшика си… и в същия миг потръпването се превърна във внезапно, рязко движение — едната половина на чудовището се изви назад и впи зъби в крака на Изабел.

Изи изпищя и изплющя с камшика си; чудовището я пусна, а тя политна назад, кракът й се подкоси под нея и тя падна. Клеъри се втурна напред и прониза другата половина на демона; отново и отново забиваше камата си в гърба му, докато той стана на парчета под нея и тя се озова коленичила в голяма локва от демонска кръв, запъхтяна и стиснала мокро от кръв оръжие.

Възцари се тишина. Пронизителната аларма бе утихнала, а демоните ги нямаше. Бяха избити до един, но в тази победа нямаше радост. Изабел лежеше на пода с увит около китката камшик, а от раната с форма на полумесец върху левия й крак шуртеше кръв. Дишането й беше накъсано, клепачите й потрепваха.

— Изи! — Алек пусна лъка на земята и се втурна през окървавения под към сестра си. Падна на колене и я придърпа в скута си, вадейки стилито от колана си. — Из, Изи, дръж се…

Джейс, който бе вдигнал лъка му, изглеждаше така, сякаш едва се държи на крака и всеки миг ще повърне; със смътна изненада Клеъри видя, че Саймън бе сложил ръка над лакътя му и сякаш го крепи да не падне.

Алек сграбчи разкъсания крачол на Изабел и го раздра до коляното. Клеъри преглътна надигналия се в гърлото й вик. Кракът на Изабел беше направен на ленти — приличаше на снимките от ухапвания на акула, които Клеъри бе виждала: кръв и направена на каша плът заобикаляха дълбоки прорези.

Алек опря върха на стилито си в кожата на коляното й и нарисува иратце, а после още едно под него. Раменете му трепереха, но ръката му беше сигурна. Клеъри обви пръсти около тези на Джейс и ги стисна. Неговите бяха леденостудени.

— Изи — прошепна Алек, докато иратцето избледняваше и потъваше в кожата й, оставяйки бяла диря след себе си. Клеъри си спомни Ходж, как бяха рисували руна след целител на руна върху него, ала нараняванията му бяха прекалено тежки — кръвта му бе изтекла, докато руните избледняваха, и той бе издъхнал въпреки силата им.

Алек вдигна глава. Лицето му беше разкривено, върху бузата му имаше кръв — на Изабел, помисли си Клеъри.

— Клеъри — каза той. — Може би, ако ти опиташ…

Внезапно Саймън настръхна.

— Трябва да се махаме от тук. Чувам крила. Ще дойдат още.

Изабел вече не се бореше за въздух, а кръвта й не шуртеше така силно, но Клеъри със свито сърце видя, че раните й все още са там — подпухнали и червени.

Алек се изправи с отпуснатото тяло на сестра си в ръце; дългата й черна коса се полюшваше.

— И къде ще отидем? — попита той грубо. — Ако побегнем, те ще ни настигнат…

Джейс се обърна рязко.

— Клеъри…

Очите му бяха пълни с молба и сърцето на Клеъри едва не се пръсна. Джейс, който никога не молеше за нищо. За Изабел, най-храбрата от тях.

Алек премести поглед от статуята към Джейс и накрая — към бледото лице на изпадналата си в безсъзнание сестра.

— Някой — каза той с треперещ глас — да направи нещо…

Клеъри се завъртя на пети и хукна към стената. Почти се хвърли върху нея, вадейки стилито от ботуша си. От допира на острието му до мрамора по ръката й сякаш се разля електрическа вълна, ала тя не го отдръпна и започна да рисува, а пръстите й туптяха. Черни линии се проточиха върху камъка като пукнатини, оформяйки очертанията на врата, а после ръбовете им заблещукаха. Зад себе си Клеъри чуваше демоните: воя на гласовете им, пляскането на криле с хищни нокти, съскащите им викове, превърнали се в пронизителни писъци, когато вратата лумна в светлина.

Беше сребрист четириъгълник, бездънен като вода, макар да не беше вода, обрамчен от огнени руни. Портал. Клеъри протегна ръка и го докосна. Всяко късче от ума й беше съсредоточено върху представата за едно-единствено място.

Хайде! — изкрещя тя, без да помръдва, приковала очи в Портала.

Понесъл сестра си на ръце, Алек се втурна покрай нея, прекрачи в Портала и изчезна. Саймън го последва и накрая Джейс, улавяйки свободната й ръка. Клеъри имаше само миг, за да се обърне и да погледне зад себе си — голямо черно крило изплющя пред очите й и тя с ужас зърна зъби, от които капеше отрова, преди вихърът на Портала да я погълне и да я запрати в хаос.

Блъсна се силно в земята и си удари коленете. Порталът я беше откъснал от Джейс; тя се изправи на крака и се огледа, дишайки тежко… ами ако Порталът не беше сработил? Ако ги беше отвел на погрешното място?

Ала покривът над пещерата се издигаше над тях, познат, изрисуван с руни. Ето го и огнището, следите по пода, върху който бяха спали предишната нощ. Джейс, който тъкмо ставаше, пускайки на земята лъка на Алек. Саймън…

И Алек, коленичил до Изабел. Каквото и удовлетворение да изпитваше Клеъри заради успешно отворения Портал, то се пукна като балон. Изабел лежеше неподвижна; имаше изцеден вид, дишането й беше плитко и накъсано. Джейс се отпусна до Алек и нежно докосна косата й.

Клеъри усети пръстите на Саймън да се сключват около китката й. Гласът му, когато проговори, беше дрезгав:

— Ако можеш да направиш каквото и да било…

Като в сън, Клеъри пристъпи напред и коленичи от другата страна на Изабел, срещу Джейс. Стилито се хлъзгаше в кървавите й пръсти, докато тя допираше острието му в китката на Изи, припомняйки си какво бе сторила пред Елмазената цитадела, как бе изляла самото си същество в това, да изцели Джейс. Лекувай, лекувай, лекувай, молеше се тя и най-сетне стилито й се събуди за живот и по кожата на Изи лениво закриволичиха черни линии. Тя изстена и потръпна конвулсивно в ръцете на Алек, който беше навел глава, заровил лице в косата й.

— Моля те, Изи — шепнеше той тихо. — Не и след Макс. Моля те, Изи, остани с мен.

Изабел ахна, клепачите й трепнаха. Гърбът й се изви в дъга… а после отново се отпусна, когато иратцето изчезна от кожата й. Струйка кръв избликна бавно от раната на крака й… кръв с черен оттенък. Клеъри толкова здраво стисна стилито си, че усети как то се огъна в ръката й.

— Не мога — прошепна тя. — Не мога да направя достатъчно силна руна.

— Не си виновна ти; отровата е — каза Джейс. — Демонска отрова. В кръвта й. Понякога руните не помагат.

— Опитай отново — настоя Алек; очите му бяха сухи, ала блестяха ужасяващо. — С иратце. Или пък с нова руна; може да измислиш руна…

Устата на Клеъри беше пресъхнала. Никога през живота си не бе искала по-силно да създаде нова руна, но вече не усещаше стилито като продължение на ръката си; сега то беше като нещо мъртво между пръстите й. Никога не се бе чувствала по-безпомощна.

Изабел дишаше хрипливо.

— Трябва да има нещо, което да помогне! — извика Саймън неочаквано и гласът му отекна между стените. — Вие сте ловци на сенки, непрекъснато се биете с демони. Трябва да сте способни да сторите нещо…

— И непрекъснато умираме! — изкрещя Джейс в отговор, а после изведнъж рухна върху тялото на Изабел, превит одве, сякаш го бяха ударили в стомаха. — Господи, Изабел, съжалявам, толкова съжалявам…

— Дръпни се — каза Саймън и коленичи до Изабел, и ето че всички бяха около нея и Клеъри изведнъж си припомни ужасната картина в Залата на съглашението, когато семейство Лайтууд се бяха скупчили около мъртвото тяло на Макс; това не можеше да се случва отново, не можеше…

— Остави я — озъби се Алек. — Ти не си нейното семейство, вампире…

— Не — отвърна Саймън. — Не съм.

И кучешките му зъби изскочиха, остри и бели. Клеъри рязко си пое дъх, когато Саймън поднесе собствената си китка към устата си; зъбите му отвориха вената и по ръката му потекоха ручейчета кръв.

Очите на Джейс се разшириха. Той се изправи и отстъпи назад; беше свил ръце в юмруци, но не се опита да попречи на Саймън, който държеше китката си над крака на Изабел, така че кръвта капеше от пръстите му и се стичаше в зейналата рана.

— Какво… правиш? — процеди Алек през зъби, ала Джейс вдигна ръка, без да откъсва очи от Саймън.

— Остави го — почти прошепна той. — Може да подейства, чувал съм за случаи, в които се е получило…

Все още в безсъзнание, Изабел се изви като дъга в ръцете на брат си; кракът й потръпваше. Петата на ботуша й зари в земята, докато раздраната кожа на крака й започна да зараства. Кръвта на Саймън се изливаше на равномерна струя, покривайки раната, но дори под алената течност Клеъри виждаше как върху разкъсаната плът пораства нова, розова кожа.

Очите на Изабел се отвориха, широки и тъмни. Устните й бяха почти бели, ала цветът вече се завръщаше в тях. Тя погледна неразбиращо първо към Саймън, а после към крака си.

Кожата, жестоко съдрана едва допреди миг, сега беше чиста и бледа, и само едва забележим полумесец от светли белези на равни разстояния показваше къде се бяха впили зъбите на демона. Кръвта на Саймън все още се процеждаше от пръстите му, макар че раната на китката му почти бе зараснала. Беше блед, разтревожено си помисли Клеъри, много по-блед от обикновено и вените му изпъкваха, тъмни на фона на кожата му. Той вдигна китката си към устата, оголи зъби…

— Саймън, не! — спря го Изабел, мъчейки се да се надигне в ръцете на Алек, който се взираше в нея с шокирани сини очи.

Клеъри улови ръката на Саймън.

— Всичко е наред — каза тя. Кръв бе оцапала ръкава му, ризата, крайчетата на устата. Кожата му беше хладна под допира й, китката му — без пулс. — Всичко е наред… Изабел е добре. — Тя му помогна да се изправи. — Нека ги оставим сами за мъничко — тихо каза тя и го отведе настрани, до една стена, на която той можеше да се облегне.

Джейс и Алек се бяха привели над Изабел и тихичко шепнеха нещо. Придържан от Клеъри, Саймън се отпусна тежко на стената и затвори очи от изтощение.

[1] Откровението на Йоана, 2:26,27,28. — Б.пр. ↑

19

В ЗЕМЯТА НА МЪЛЧАНИЕТО

Помрачената имаше бледа кожа и дълга бакъреночервена коса. Някога може и да е била красива, ала сега от нея стърчаха клончета и пръст. Жената обаче като че ли не я беше грижа; тя остави храната на пода (каша, сивкава и водниста, за Магнус и Люк, и бутилка кръв за Рафаел) и се отдръпна от затворниците.

Нито Люк, нито Магнус се приближиха до своята храна. Магнус се чувстваше прекалено зле, за да има апетит, освен това имаше смътното подозрение, че Себастиан е сложил в кашата отрова или упойващи вещества, или и двете. Рафаел обаче грабна бутилката и започна да пие жадно, докато от крайчеца на устата му не потече струйка кръв.

— Е, хайде, Рафаел — разнесе се глас откъм сенките и Себастиан Моргенстърн застана на прага. Помрачената сведе глава и мина забързано покрай него, затваряйки вратата след себе си.

Той наистина изумително приличаше на баща си на тези години, помисли си Магнус. Странните очи, съвършено черни, без следа от кафяво, чертите — красиви, защото бяха необикновени. Същата фанатично потръпваща усмивка. Джейс никога не бе притежавал това — у него имаше безразсъдство и анархична радост при мисълта за самоунищожение, ала той не беше фанатик. И именно заради това, даде си сметка Магнус, Валънтайн го беше отпратил. За да смажеш противника, се нуждаеш от чук, а Джейс беше много по-деликатно оръжие.

— Къде е Джослин? — Беше Люк, разбира се; гласът му беше ниско ръмжене, ръцете му — свити в юмруци до тялото. Магнус се зачуди какво ли изпитва Люк при вида на Себастиан, дали приликата с Валънтайн, някогашният му парабатай, му причинява болка, или тази загуба отдавна бе затихнала. — Къде е тя?

Себастиан се разсмя и това бе нещо съвсем различно; Валънтайн не бе от онези, които лесно избухваха в смях. Сарказмът на Джейс сякаш беше в кръвта му, типична черта на рода Херондейл.

— Тя е добре — заяви Себастиан. — Съвсем добре. С други думи — все още е жива. Което е всичко, на което може да се надявате.

— Искам да я видя — каза Люк.

— Хмм — проточи Себастиан, сякаш го обмисляше. — Не. Не виждам каква полза бих имал аз от това.

— Тя ти е майка. Би могъл да си мил с нея.

— Това не ти влиза в работата, куче. — За първи път в гласа на Себастиан се промъкна нещо хлапашко, недоволна, сприхава нотка. — Ти, който се увърташ около майка ми и караш Клеъри да вярва, че си нейното семейство…

— Аз съм й повече семейство, отколкото ти — заяви Люк и Магнус му хвърли предупредителен поглед, когато Себастиан пребледня, а пръстите му потръпнаха, доближавайки се към кръста, където стърчеше дръжката на меча му.

— Недей — тихо каза Магнус, а после продължи по-високо: — Знаеш, че ако докоснеш Люк, Клеъри ще те намрази. Както и Джослин.

Себастиан отдръпна ръка от оръжието си с видимо усилие.

— Казах, че никога не съм имал намерение да я нараня.

— Не, просто я държиш за заложница — рече Магнус. — Искаш нещо. От Клейва или пък от Клеъри и Джейс. Аз бих заложил на Джейс и Клеъри — Клейвът никога не те е интересувал особено, но те е грижа какво мисли сестра ти. Двамата с нея сме много близки, между другото — добави той.

— Не сте чак толкова близки. — Тонът му беше смразяващ. — Нямам намерение да пожаля живота на всеки, когото е срещнала някога. Не съм чак толкова луд.

— Изглеждаш достатъчно луд — подхвърли Рафаел, който до този миг мълчеше.

— Рафаел — обади се Магнус предупредително, ала Себастиан не изглеждаше ядосан. Очите му се спряха преценяващо върху Рафаел.

— Рафаел Сантяго. Лидер на нюйоркския клан… или пък не? Камила заемаше този пост, а сега — онова лудо момиченце. Сигурно е ужасно дразнещо за теб. Манхатънските ловци на сенки несъмнено трябваше да са се намесили досега. Нито Камила, нито горката Морийн Браун бяха годни за лидерска позиция. Нарушиха Съглашението… изобщо не ги беше грижа за Закона. Но не и ти. Струва ми се, че от всички долноземци ловците на сенки са се отнесли най-зле с вампирите. Твоята ситуация е предостатъчен пример.

— Рафаел — повтори Магнус и опита да се приведе напред, за да улови погледа на вампира, но веригите му се опънаха с дрънчене и той изкриви лице от болката в китките си.

Рафаел беше приседнал на пети. Бузите му бяха зачервени от наскоро изпитата кръв, косата му беше разрошена и той изглеждаше точно толкова млад, колкото и в деня, когато Магнус го видя за първи път.

— Не разбирам защо ми казваш всичко това — заяви той.

— Не би могъл да твърдиш, че съм се отнесъл с теб по-зле от вампирските ти лидери — отвърна Себастиан. — Нахраних те. Не съм те затворил в клетка. Знаеш, че ще победя; всички го знаете. И когато това стане, на драго сърце ще се погрижа ти, Рафаел, да застанеш начело на всички вампири в Ню Йорк… всъщност всички вампири в Северна Америка. На драго сърце ще ти ги дам. А единственото, което искам в замяна, е да привлечеш останалите от Децата на нощта на моя страна. Елфите вече се съюзиха с мен. Дворът винаги избира печелившата страна. Не би ли трябвало и вие да сторите същото?

Рафаел се изправи на крака. По ръцете му имаше кръв и той се намръщи — открай време беше много префинен.

— Струва ми се разумно — заяви той. — Ще се присъединя към теб.

Люк отпусна лице в ръцете си.

— Рафаел — процеди Магнус през стиснати зъби, — ти наистина падна по-долу и от най-ниските ми очаквания.

— Магнус, няма значение — обади се Люк; опитваше се да го предпази, даде си сметка Магнус. Рафаел вече бе застанал до Себастиан. — Нека върви. Не е кой знае каква загуба.

Рафаел изсумтя.

— Не било кой знае каква загуба! Радвам се, че се отървах от вас, идиоти такива, които само се тръшкате в тази килия и се вайкате за приятелите и любовниците си. Вие сте слабаци и винаги сте били такива…

— Трябваше да те оставя да излезеш на слънцето — каза Магнус с леденостуден глас.

Рафаел потръпна — мимолетно движение, но то не убегна от вниманието на Магнус. Не че му донесе кой знае какво удовлетворение.

Себастиан обаче също го видя и погледът на тъмните му очи стана още по-пронизващ. Той извади от колана си нож с тънко острие. Мизерикорд, „кинжал на милостта“ — острие, предназначено да проникне през пролуките в която и да е ризница и да нанесе смъртоносен удар.

При вида на проблесналото оръжие Рафаел побърза да се дръпне назад, но Себастиан просто се усмихна и като завъртя оръжието в ръката си, му го подаде с дръжката напред.

— Вземи го.

Рафаел протегна ръка с подозрителен поглед и пое кинжала. Държеше го хлабаво — вампирите нямаха особена полза от оръжия. Самите те бяха оръжия.

— Много добре — заяви Себастиан. — А сега нека скрепим съюза си с кръв. Убий магьосника.

Ножът се изплъзна от ръката на Рафаел и издрънча върху пода. Себастиан се наведе да го вдигне с подразнен вид и отново го сложи в ръката на вампира.

— Ние не убиваме с ножове — каза Рафаел, местейки поглед между острието и студеното изражение на Себастиан.

— Вече го правите. Не може да му разкъсаш гърлото — ще изцапа прекадено много и е твърде вероятно нещо да се обърка. Направи каквото ти казах. Отиди при магьосника и го убий. Прережи му гърлото, пронижи го в сърцето… каквото решиш.

Рафаел се обърна към Магнус. Люк направи крачка напред и Магнус вдигна предупредително ръка.

— Люк. Недей.

— Рафаел, направиш ли го, между глутницата и Децата на нощта никога вече няма да има мир — каза Люк, а очите му искряха със зелена светлина.

Себастиан се разсмя.

— Наистина ли вярваш, че някога отново ще имаш власт над която и да е глутница, Лушън Греймарк? Когато спечеля тази война (а аз несъмнено ще я спечеля), ще властвам с моята сестра до себе си, а теб ще държа затворен в клетка, та тя да се забавлява, като ти подхвърля кокали, когато й се прииска.

Рафаел направи още една крачка към Магнус. Очите му бяха огромни. Разпятието, което носеше, толкова пъти бе целувало шията му, че белегът никога не изчезваше. Острието проблясваше в ръката му.

— Ако си мислиш, че Клеъри ще търпи… — започна Люк, а после се обърна. Понечи да пристъпи към Рафаел, но Себастиан вече беше пред него и му препречваше пътя с меча на Моргенстърн.

Със странно чувство на откъснатост, Магнус гледаше как Рафаел се приближава към него. Сърцето му думкаше в гърдите, за това магьосникът си даваше сметка, ала не го беше страх. Неведнъж се бе намирал близо до смъртта; всъщност толкова пъти, че мисълта за нея вече не го плашеше. Понякога му се струваше, че част от съществото му копнее за нея, жадува за онази непозната страна, единственото място, където никога не бе стъпвал, единственото, което все още не бе преживявал.

Връхчето на ножа докосна гърлото му. Ръката на Рафаел трепереше; Магнус усети как острието поряза ямката на шията му.

— Точно така — каза Себастиан със свирепа усмивка. — Прережи му гърлото. Нека кръвта му се излее на пода. Твърде дълго е живял.

В този миг Магнус си помисли за Алек, за сините му очи и непоколебимата усмивка. Спомни си как си бе тръгнал от него в тунелите под Ню Йорк. Спомни си защо го бе сторил. Да, готовността на Алек да се срещне с Камила го бе ядосала, но ставаше въпрос за нещо повече.

Спомни си как Теса ридае в прегръдките му в Париж и как си бе помислил, че самият той никога не бе познал загубата, която я разкъсваше, защото никога не бе обичал като нея; помислил си бе, че един ден то може да се случи и с него и че също като Теса, и той ще изгуби смъртния, когото бе обикнал. И си бе казал, че е по-добре да бъдеш онзи, който умира, а не този, който остава жив.

По-късно бе пропъдил тази мисъл като мрачна фантазия и бе забравил за нея, докато не срещна Алек. Когато си тръгна от Алек, имаше чувството, че се разкъсва. Ала безсмъртен да обича смъртен — то бе погубвало богове, а ако това бе участта на боговете, Магнус едва ли можеше да се надява на нещо по-добро. Той погледна Рафаел през спуснатите си мигли.

— Спомни си — каза той тихо, толкова тихо, че се съмняваше Себастиан да може да го чуе. — Знаеш какво ми дължиш.

— Ти ми спаси живота — глухо отвърна Рафаел. — Живот, който никога не съм искал.

— Покажи ми, че си сериозен, Сантяго — рече Себастиан. — Убий магьосника.

Пръстите на Рафаел стиснаха по-здраво дръжката на ножа. Кокалчетата му бяха побелели.

— Аз нямам душа — каза той на Магнус. — Но ти се заклех на прага на майчината ми къща, а майка ми бе свята за мен.

— Сантяго… — започна Себастиан.

— Тогава бях дете. Сега не съм. — Ножът падна на земята. Рафаел се обърна и погледна Себастиан; големите му тъмни очи бяха съвсем ясни. — Не мога — заяви той. — Няма да го направя. Имам дълг към него отпреди много години.

Себастиан не помръдваше.

— Разочароваш ме, Рафаел — каза той и прибра меча на Моргенстърн в ножницата му. След това пристъпи напред, вдигна ножа, паднал в краката на Рафаел, и го завъртя в ръката си. По острието пробяга светлина, пееща сълза от огън. — Толкова много ме разочароваш — повтори той и по-бързо, отколкото погледът можеше да го проследи, заби оръжието в сърцето на Рафаел.

В моргата на болницата беше смразяващо студено. Мая не трепереше, но усещаше студа като миниатюрни иглички, забиващи се в кожата й.

Катарина стоеше до редицата стоманени отделения по протежение на едната стена, в която съхраняваха труповете. На жълтеникавото флуоресцентно осветление тя имаше изтощен вид, бледосиньо петно в зелена болнична униформа. Мърмореше си нещо под носа на непознат език, от който по гърба на Мая полазиха тръпки.

— Къде е? — попита Бат. В едната си ръка държеше опасен на вид ловджийски нож, а в другата — голяма клетка, от онези, които използваха в кучешките приюти. Той пусна клетката, която издрънча на пода, и се огледа наоколо.

В средата на помещението имаше две голи стоманени маси. Пред погледа на Мая колелцата на едната бавно се затъркаляха по пода.

Катарина посочи.

— Ето там. — Погледът й беше върху клетката; тя направи някакъв жест с пръсти и клетката започна да вибрира и да хвърля искри. — Под масата.

— Нима! — провлече Лили и отиде до масата, потраквайки с токчета. Наведе се, за да погледне отдолу, и отскочи с писък. Полетя във въздуха и кацна на един от плотовете, където остана да виси като прилеп, а черната й коса се измъкна от опашката, на която беше вързана. — Отвратително е!

— Демон — каза Катарина. Масата беше спряла да се движи. — Вероятно данталион или нещо подобно. Те се хранят с трупове.

— О, за бога! — Мая направи крачка напред, но преди да стигне до нея, Бат изрита масата с обутия си в ботуш крак и тя се преобърна с трясък, разкривайки създанието отдолу.

Лили беше права — то наистина беше отвратително. Беше с размерите на голямо куче, но наподобяваше кълбо от сивкави, туптящи черва, осеяни с деформирани бъбреци и топчета гной и кръв. Едно-единствено сълзящо жълто око се взираше от бъркотията от органи.

— Гадост! — каза Бат.

— Нали ви казах — обади се Лили в същия миг, в който едно черво се размота като въже, уви се около глезена на Бат и дръпна силно. Той се сгромоляса на пода с ужасяващ трясък.

— Ама че гнусно. — Сега Лили седеше на плота, вдигнала пред себе си продълговат метален предмет, сякаш можеше да отблъсне демона с телефона си.

Бат скочи на крака, а демонът запъпли към Мая. Тя го изрита и създанието се преметна назад със сърдит гъргорещ звук. Бат погледна към ножа си. Металът се топеше, разяждан от демонската кръв. Той го пусна с отвратено възклицание и се огледа наоколо.

— Оръжие. Трябва ми оръжие…

Мая сграбчи един скалпел от близката маса и го метна. Острието се заби в демона с лигав звук и той изпищя. Миг по-късно скалпелът изхвърча от тялото му, сякаш бе изхвърлен от особено мощен тостер, и се хлъзна по пода, топейки се с цвърчене.

Обикновените оръжия не им действат! — Катарина пристъпи напред и вдигна дясната си ръка, която бе обвита в сини пламъци. — Единствено остриета с руни…

— Ами тогава да си намерим няколко такива! — Бат заотстъпва назад, когато туптящото създание се насочи към него.

— Само ловците на сенки могат да ги използват! — извика Катарина и от ръката й изскочи синя мълния, която улучи демона и той се запремята назад. Бат сграбчи клетката и я тръсна пред него, вдигайки вратичката тъкмо когато създанието се търкулна вътре.

Мая затвори трескаво след него и пусна резето, заключвайки демона в клетката. После всички отстъпиха назад, гледайки с ужас как създанието съска и се мята върху стените на укрепения си с магия затвор. Всички, освен Лили, която все още бе насочила телефона си към него.

— Да не би да снимаш? — попита Мая.

— Може би.

Катарина избърса челото си с ръкав.

— Благодаря за помощта. Дори нашата магия не е в състояние да убие един данталион; много са корави.

— Защо снимаш? — настояваше да узнае Мая.

Лили сви рамене.

— Когато котката я няма, мишките танцуват… Не е лошо да се напомни на мишките в този случай, че когато котката я няма, те всички ще бъдат изядени от демони. Ще изпратя този клип на долноземските ни контакти навсякъде. Просто за да им напомня, че има демони, за чието унищожаване се нуждаем от ловци на сенки. Затова и съществуват.

— Няма да съществуват още дълго — изсъска демонът данталион. Бат извика и отскочи назад. Не че Мая го винеше. Устата на създанието се беше отворила — лъскав черен тунел, пълен със зъби. — Утре е нощта на атаката. Утре е нощта на войната.

— Каква война? — попита Катарина. — Отговори, създание, или когато се прибера, ще те подложа на всяко мъчение, което мога да измисля.

— Себастиан Моргенстърн — заяви демонът. — Утре вечер той ще нападне Аликанте. Утре вечер ловците на сенки ще престанат да съществуват.

Насред пещерата гореше огън и димът му се издигаше към високия сводест таван, който се губеше в сенките. Саймън усещаше горещината на огъня, по-скоро напрегнато пращене върху кожата му, отколкото истинска топлина. В пещерата трябва да бе студено, ако се съдеше по това, че Алек бе навлякъл дебел пуловер и внимателно бе увил едно одеяло около Изабел, която спеше на пода, с глава в скута на брат си. Ала Саймън не го усещаше, не и наистина.

Клеъри и Джейс бяха отишли да проверят тунелите, за да са сигурни, че все още са чисти от демони и други гадости. Алек не искаше да остави Изабел, а Саймън беше твърде уморен и замаян дори да помисли да ходи някъде. Не че беше обявил това на всеослушание. Строго погледнато, той беше на пост и се ослушваше за всяка заплаха, която би могла да изскочи от сенките.

Алек се взираше в пламъците. На жълтата им светлина лицето му изглеждаше по-старо, уморено.

— Благодаря — отрони той неочаквано и Саймън едва не подскочи. Алек не му бе казал нито дума след онова Какво правиш?

— За какво?

— Задето спаси сестра ми. — Алек прокара ръка през тъмната коса на Изабел. — Знам — каза той, запъвайки се леко. — Имам предвид, знаех, когато дойдохме тук, че това може да се окаже самоубийствена мисия. Знам, че е опасно. Знам, че не мога да очаквам всички да оцелеем. Но мислех, че ще съм аз, не Изи…

— Защо? — попита Саймън. Главата му туптеше, устата му беше пресъхнала.

— Защото бих предпочел да съм аз — отвърна Алек. — Тя е… Изабел. Тя е умна и корава, и добър боец. По-добър от мен. Заслужава да е добре, да бъде щастлива. — Той гледаше Саймън през огъня. — Ти имаш сестра, нали?

Въпросът му разтърси Саймън… От Ню Йорк сякаш го делеше цял свят. Цял живот.

— Ребека. Така се казва.

— И как би постъпил с някой, който я направи нещастна?

Саймън го изгледа предпазливо.

— Ще си поприказвам с него — отвърна той. — Ще се опитам да разреша проблема, като поговорим. Може би една пълна с разбиране прегръдка.

Алек изсумтя и като че ли се канеше да отговори, но изведнъж обърна рязко глава, сякаш беше чул нещо. Саймън повдигна вежди. Не се случваше често човек да чуе нещо преди един вампир. Миг по-късно той също различи звука и разбра. Беше гласът на Джейс. В далечния край на тунела затрепка светлина и Джейс се появи с Клеъри, която държеше рунически камък в ръката си.

Дори с ботуши, Клеъри едва стигаше до рамото на Джейс. Не се докосваха, но се движеха заедно към огъня и Саймън си помисли, че макар още от първия път, когато се завърнаха от Идрис, да изглеждаха като двойка, сега имаха вид на нещо повече. Изглеждаха като един отбор.

— Нещо интересно? — попита Алек, когато Джейс дойде да седне край огъня.

— Клеъри нарисува руни за объркване на входовете на пещерата. Никой не би трябвало да забележи, че тук може да се влезе.

— Колко дълго ще издържат?

— До края на нощта, може би и донякъде през деня — отвърна Клеъри, поглеждайки към Изи. — Понеже руните тук се изхабяват по-бързо, ще трябва да ги нагледам след известно време.

— А аз вече имам по-ясна представа къде се намираме спрямо Аликанте. Почти съм сигурен, че скалистата пустош, където бяхме предишната нощ — Джейс посочи най-десния тунел, — гледа към онова, което според мен някога е било Брослиндската гора.

Алек притвори очи.

— Колко потискащо. Гората беше… красива.

— Вече не е. — Джейс поклати глава. — Само пустош, докъдето стига погледът. — Той се наведе и докосна косата на Изабел и Саймън почувства как го жегна мимолетен, безсмислен пристъп на ревност — че той може да я докосва толкова безгрижно, да показва обичта си, без да се замисля. — Как е тя?

— Добре. Спи.

— Мислиш ли, че до утре ще е достатъчно добре? — В гласа на Джейс имаше тревога. — Не можем да останем тук. Изпратихме цял куп предупреждения, че сме тук. Не се ли доберем до Себастиан, той пръв ще ни открие. А и храната ни е на привършване.

Саймън не чу тихия отговор на Алек, защото в този миг го преряза остра болка, която го накара да се превие одве.

Имаше чувството, че не му достига въздух, само че той не дишаше. Въпреки това гърдите го боляха, сякаш нещо бе изтръгнато от тях.

— Саймън. Саймън! — остро каза Клеъри. Ръката й лежеше на рамото му и той вдигна глава; в очите му имаше сълзи, обагрени с кръв. — Господи, Саймън, какво става? — попита тя ужасено.

Той се надигна бавно и седна. Болката вече беше започнала да отшумява.

— Не знам. Беше, сякаш някой заби нож в гърдите ми.

Само за миг Джейс се озова коленичил пред Саймън. Повдигна брадичката му и обходи лицето му с бледия си златен поглед.

— Рафаел — заяви най-сетне той с равен глас. — Той те превърна, нали? Онзи, чиято кръв те направи вампир.

Саймън кимна.

— Е, и?

Джейс поклати глава.

— Нищо — промърмори той. — Кога за последен път се храни?

— Добре съм — настоя Саймън, но Клеъри улови дясната му ръка и я повдигна, при което златният елфически пръстен проблесна. Кожата му беше мъртвешки бледа и вените прозираха тъмни под нея, като плетеница от пукнатини, плъзнали по мрамор.

— Не си добре… не се ли нахрани? Изгуби толкова много кръв!

— Клеъри…

— Къде са бутилките, които донесе? — Тя се огледа наоколо, търсейки раницата му. Откри я, сбутана до стената, и я придърпа. — Саймън, ако не започнеш да се грижиш по-добре за себе си…

— Недей. — Саймън издърпа презрамката на раницата от ръката й и Клеъри го изгледа сърдито. — Счупиха се — обясни той. — Бутилките се счупиха, докато се биехме с демоните в Залата на съглашението. Няма кръв.

Клеъри се изправи.

— Саймън Люис — яростно каза тя. — Защо не спомена нищо?

— Какво да спомене? — Джейс се отдръпна от Саймън.

— Че гладува — обясни Клеъри. — Изгуби кръв, когато излекува Изи, а запасите му са били унищожени в Залата…

— Защо не каза нищо? — попита Джейс и се изправи, отмятайки кичур руса коса.

— Защото — отвърна Саймън, — не е, като наоколо да има животни, от които да се нахраня.

— Има ни нас — заяви Джейс.

— Не искам да пия кръвта на приятелите си.

— И защо не? — Джейс заобиколи огъня и сведе поглед към Саймън; изражението му беше открито и любопитно. — И друг път сме били в това положение. Последния път, когато умираше от глад, ти дадох от моята кръв. Вярно, може и да беше малко хомоеротично, но аз съм достатъчно сигурен в своята сексуалност.

Саймън въздъхна в себе си; ясно му бе, че въпреки шеговитите думи, Джейс е напълно сериозен в предложението си. Вероятно не толкова, защото беше секси, а защото Джейс определено се държеше така, сякаш нямаше търпение да се отърве от живота.

— Нямам никакво намерение да ухапя някого, чиито вени са пълни с небесен огън — каза Саймън. — Изобщо не изгарям от желание да бъда изпепелен отвътре.

Клеъри отметна коса, оголвайки гърлото си.

— Ето, пий от моята кръв. Винаги съм ти казвала, че нямам нищо против…

— Не — веднага отсече Джейс и Саймън го видя да си спомня кораба на Валънтайн и начина, по който той бе казал: „Можех да те убия“, както и отговора на Джейс, замислено: „Аз пък щях да ти позволя“.

— О, за бога. Аз ще го направя. — Алек стана, намествайки внимателно Изи върху одеялото. Зави я хубаво и се изправи.

Саймън отпусна глава на стената.

— Та ти дори не ме харесваш. А сега ми предлагаш кръвта си?

— Ти спаси сестра ми. Длъжник съм ти — сви рамене Алек; сянката му беше дълга и тъмна на светлината от пламъците.

— Ами добре. — Саймън преглътна неловко. — Окей.

Клеъри протегна ръка и след миг Саймън я улови и я остави да го издърпа на крака. Не можеше да престане да се взира към другия край на стаята, където Изабел спеше, полуувита в синьото одеяло на Алек. Тя дишаше, бавно и равномерно. Изи, която все още дишаше благодарение на него.

Саймън направи крачка към Алек и се препъна. Алек го улови и му помогна да си възвърне равновесието. Стискаше го силно за рамото и Саймън почувства напрежението в хватката му, и изведнъж си даде сметка колко е странна цялата ситуация: Джейс и Клеъри ги зяпаха неприкрито, Алек изглеждаше така, сякаш се приготвяше да го залеят с кофа леденостудена вода.

Алек изви глава на една страна, оголвайки гърлото си. Взираше се втренчено в насрещната стена и Саймън си помисли, че прилича не толкова на някой, когото ще залеят с ледена вода, а на човек, на когото предстои смущаващ медицински преглед.

— Няма да го направя пред всички — заяви той.

— Не играем някаква игра, Саймън — каза Клеъри. — Това е просто храна. Не че ти си храна, Алек — побърза да добави, когато Алек я изгледа свирепо, и вдигна отбранително ръце. — Няма значение.

— О, в името на Ангела… — започна Алек и сключи пръсти над лакътя на Саймън. — Ела.

И той го издърпа навътре в тунела, отвеждащ обратно към вратата, толкова, колкото да се изгубят от поглед, изчезнали зад една скала.

Макар че Саймън все пак успя да чуе последното, което Джейс каза, преди двамата с Алек да се отдалечат твърде много:

— Какво? Трябва им усамотение. Това е интимен момент.

— Мисля, че просто трябва да ме оставите да умра — каза Саймън.

— Млъквай. — Алек го бутна към стената и го погледна замислено. — Непременно ли трябва да бъде от врата?

— Не — отвърна Саймън с чувството, че се е озовал в някакъв странен сън. — От китката също става.

Алек се зае да си навие ръкава. Ръката му беше гола и бледа, с изключение на знаците по нея. Вените му прозираха под кожата и против волята си Саймън усети как го пронизва глад и го изтръгва от унеса на изтощението: надушваше кръв, мека и солена, натежала от дъха на слънчеви лъчи. Прокара език по горните си зъби и не се изненада, когато усети как кучешките му зъби се издължават.

— Искам да знаеш едно — каза Алек, докато му протягаше китката си. — Наясно съм, че за вас, вампирите, понякога храненето може да бъде и сексуална игричка.

Очите на Саймън се разшириха.

— Е, възможно е сестра ми да е споделила повече, отколкото ми се щеше да знам — призна Алек. — Както и да е, искам да ти е ясно, че не изпитвам никакво привличане към теб.

— Окей. — Саймън улови ръката му с жест, който трябваше да бъде братски, но не се получи съвсем, като се имаше предвид, че трябваше да я извие назад, за да оголи уязвимата част на китката. — Е, и ти не си моята сбъдната мечта, така че сме квит. Макар че би могъл да се престориш за пет…

— Не, не бих — заяви Алек. — Ненавиждам, когато хетеросексуалните си мислят, че щом си гей, си падаш по тях. Не изпитвам привличане към всеки мъж, когото срещна, така както и ти не харесваш всяко срещнато момиче.

Саймън си пое решително дъх. Странно усещане бе, да диша, когато нямаше нужда да го прави, но то му действаше успокояващо.

— Алек. Не се впрягай. Не си въобразявам, че си влюбен в мен. Всъщност през повечето време мисля, че ме мразиш.

Алек се стъписа.

— Не те мразя. Защо да те мразя?

— Защото съм долноземец? Защото съм вампир, който е влюбен в сестра ти, и смяташ, че тя е прекалено добра за мен?

— А не е ли така? — попита Алек, но в гласа му нямаше злоба; след миг по устните му дори пробяга усмивка, онази типична за семейство Лайтууд усмивка, която огря лицето му и накара Саймън да си помисли за Изи. — Тя е малката ми сестричка. Смятам, че е прекалено добра за всекиго. Ала ти… ти си добър човек, Саймън. Независимо дали освен това си и вампир. Ти си лоялен и умен, и… я правиш щастлива. Не знам защо, но е така. Вярно е, че когато се запознахме, не те харесвах. Но това се промени. А и едва ли бих съдил сестра си заради това, че излиза с долноземец.

Саймън стоеше съвършено неподвижен. Алек нямаше нищо против магьосниците, помисли си той. Това поне бе повече от очевидно. Само че магьосниците се раждаха такива. Алек беше най-консервативният от децата Лайтууд — не обичаше хаоса и рисковете като Джейс и Изабел — и Саймън винаги го бе усещал у него, чувството, че вампирите са хора, превърнати в нещо погрешно.

— Не би приел да станеш вампир — каза той. — Дори и за да бъдеш с Магнус завинаги. Нали? Не искаше ти да живееш вечно; искаше да отнемеш неговото безсмъртие. Ето защо той скъса с теб.

Алек трепна.

— Не — заяви той. — Не бих искал да бъда вампир.

— Значи, наистина смяташ, че съм по-нисш от теб.

Гласът на Алек, когато отговори, беше дрезгав:

— Опитвам се — каза той и Саймън почувства, че наистина му се иска да го мисли; може би дори действително мъничко го мислеше. Пък и в крайна сметка, дори да не беше станал вампир, Саймън щеше да е просто мундан и все така щеше да е по-нисш. Усети как пулсът на Алек, чиято китка той продължаваше да стиска, се учести. — Давай — подкани го Алек глухо, очевидно обзет от агонията на очакването. — Просто… го направи.

— Приготви се — предупреди го Саймън и поднесе китката му към устата си.

Въпреки напрежението между тях, тялото му, гладно и изтощено, реагира незабавно. Мускулите му се стегнаха и вампирските му зъби изскочиха сами. Видя как очите на Алек потъмняха от изненада и страх. Гладът се разля като огън по тялото му и той се обади от давещите го дълбини, мъчейки се да каже нещо човешко на Алек. Надяваше се, че думите му са достатъчно разбираеми през удължените зъби.

— Съжалявам за Магнус.

— Аз също. А сега ме ухапи — каза Алек и Саймън го направи.

Зъбите му потънаха бързо и чисто в кожата и кръвта изпълни устата му. Чу как Алек изхока и неволно го стисна по-силно, сякаш за да му попречи да се отскубне. Ала Алек нямаше такова намерение. Саймън ясно чуваше дивия ритъм на сърцето му пулсиращ във вените му като ударите на камбана. Заедно с кръвта на Алек усещаше и металическия вкус на страх, искрица болка и нетърпеливия пламък на нещо друго, нещо, което бе доловил за първи път, когато пи от кръвта на Джейс върху мърлявия метален под в кораба на Валънтайн. Може би дълбоко в себе си всички ловци на сенки си търсеха смъртта.

20

ОТРОВА ОТ ПЪЛЗЯЩИТЕ ЗМИИ

Когато Алек и Саймън се върнаха в централната пещера, Изабел все още спеше, свита на кълбо под купчината одеяла. Джейс седеше край огъня, облегнат назад. Клеъри лежеше с глава в скута му, макар че по блясъка на очите й, следящи тяхното приближаване, Саймън разбра, че не спи.

Джейс повдигна вежди.

— Е, позабавлявахте ли се, момчета?

Алек го изгледа свирепо. Беше обърнал лявата си китка навътре, за да скрие следите от ухапване, макар че те вече бяха избледнели благодарение на иратцето, което си беше нарисувал. Не беше отблъснал Саймън от себе си, оставил го бе да пие, докато той сам спря, и в резултат беше по-пребледнял.

— Не беше секси — заяви той.

— Беше мъничко секси. — След като се нахрани, Саймън се чувстваше много по-добре и не можеше да се сдържи да не подразни мъничко Алек.

— Не беше — каза Алек.

— Аз изпитах нещо — рече Саймън.

— Е, можеш да се измъчваш за това в свободното си време. — Алек се наведе и вдигна раницата си за презрамката. — Аз отивам на пост.

Клеъри се надигна с прозявка.

— Сигурен ли си? Имаш ли нужда от руна за възстановяване на кръвта?

— Вече си направих две. Добре съм. — Ал ек се изправи и погледна към спящата си сестра. — Просто се грижете за Изабел, окей? — Той се обърна към Саймън. — Особено ти, вампире.

С тези думи той потъна в коридора, а на магическата светлина тялото му хвърляше дълга, тънка сянка по каменната стена. Джейс и Клеъри размениха бързи погледи, преди Джейс да се изправи и да последва Алек в тунела. Саймън чуваше тихите им гласове през скалата, макар да не можеше да различи думите.

Казаното от Алек отекваше в главата му. „Грижете се за Изабел.“ Спомни си думите му в тунела. „Ти си лоялен и умен, и… и я правиш щастлива. Не знам защо, но е така.“

Мисълта, че прави Изабел щастлива, го изпълни с топлина. Той приседна тихичко край нея. Тя се бе свила като котка, сгушена в топка одеяла, облегнала глава върху ръката си. Той внимателно легна до нея. Изабел беше жива заради него, а брат й бе стигнал толкова близо до това, да им даде благословията си, колкото изобщо щеше да стигне някога.

Чу как Клеъри се засмя тихичко от другата страна на огъня.

— Лека нощ, Саймън.

До бузата си Саймън усещаше косата на Изабел, мека като коприна.

— Лека нощ — отвърна и затвори очи, а вените му бяха пълни с кръвта на Лайтууд.

Джейс бързо настигна Алек, който беше спрял там, където коридорът завиваше към вратата. Стените тук бяха гладки, сякаш шлифовани от вода или вятъра в продължение на години, макар Джейс да не се съмняваше, че тунелите са дело на човешка ръка.

Алек, който се бе облегнал на стената и очевидно го чакаше, вдигна магическата си светлина.

— Нещо не е наред ли?

Джейс забави крачка, когато наближи своя парабатай.

— Просто исках да се уверя, че си добре.

Алек сви рамене.

— Доколкото изобщо е възможно, предполагам.

— Съжалявам — каза Джейс. — Отново. Поемам глупави рискове. По-силно е от мен.

— А ние ти позволяваме — отвърна Алек. — Понякога рисковете дават резултат. Позволяваме ти, защото трябва да го правим. Защото не го ли сторим, никога нищо няма да бъде свършено. — Той потърка лице с разкъсания си ръкав. — Изабел би казала същото.

— Преди така и не довършихме разговора си — рече Джейс. — Исках просто да кажа, че не е нужно винаги да бъдеш добре. Помолих те да ми станеш парабатай, защото се нуждаех от теб, но ти също имаш право да се нуждаеш от мен. Това — той посочи парабатайската си руна — означава, че ти си по-добрата ми половина и че за теб ме е грижа повече, отколкото за самия мен. Не го забравяй. Съжалявам, че не си дадох сметка колко много страдаш. Тогава не го забелязах, но вече виждам.

В продължение на един миг Алек остана съвършено неподвижен, затаил дъх. А после, за учудване на Джейс, протегна ръка и разроши косата му, така както би направил един по-голям брат с малкото си братче. Усмивката му беше предпазлива, ала пълна с истинска обич.

— Благодаря, че ме виждаш — каза той и пое по тунела.

— Клеъри.

Тя се пробуди бавно, изтръгната от приятни сънища, пълни с топлина и огън, с ухание на сено и ябълки. В съня си беше във фермата на Люк, увиснала с главата надолу от един клон и се смееше, а Саймън й махаше отдолу. Постепенно си даде сметка за коравия камък, който убиваше под бедрата и гърба й; главата й почиваше върху краката на Джейс.

— Клеъри — повтори той, все така шепнешком. Саймън и Изабел се бяха изтегнали един до друг недалече от там — тъмна купчинка в сенките. Очите на Джейс проблясваха над нея, бледозлатисти и танцуващи с отразената светлина на пламъците. — Искам да се изкъпя.

— Е, аз пък искам един милион долара. — Клеъри разтърка очи. — Всички искаме нещо.

Джейс повдигна вежди.

— Хайде де, помисли малко. Онази пещера? С езерото? Защо не?

Клеъри си спомни пещерата и прекрасната синя вода, дълбока като здрач, и изведнъж се почувства покрита с дебел слой мръсотия — човешка и демонска кръв, прах, пот, косата й беше оплетена на тила, рошава и омазнена.

Очите на Джейс танцуваха и Клеъри усети, че в гърдите й се надига онова познато чувство, притеглянето, което изпитваше от мига, в който го видя за първи път. Не можеше да посочи точния момент, в който се бе влюбила в Джейс, ала у него винаги имаше нещо, което й напомняше за лъв, диво животно, което не беше укротявано от оковите на правилата, обещанието за живот, пълен със свобода. Никога „не мога“, а винаги „мога“. Винаги риск и увереност, никога страх и съмнение.

Клеъри се изправи възможно най-тихо.

— Добре.

Миг по-късно Джейс също беше на крака и като улови ръката й, я поведе по тунела. На светлината от руническия й камък те вървяха в мълчание, което Клеъри почти се боеше да наруши, сякаш по този начин щеше да направи на късчета измамливото спокойствие на един сън или магия.

Огромната пещера се отвори внезапно пред тях и Клеъри угаси магическата си светлина. Достатъчно бе мекото сияние, което се излъчваше от стените и от блещукащите сталактити, спускащи се от тавана като електрифицирани ледени висулки. Струи светлина прорязваха сенките. Джейс пусна ръката й и извървя последните стъпки по пътеката, отвеждаща до водата и мъничкия плаж, покрит със ситен, фин пясък, проблясващ от миниатюрни слюдени прашинки. На няколко крачки от водата спря и каза:

— Благодаря ти.

Клеъри го погледна учудено.

— За какво?

— За миналата нощ. Ти ме спаси. Мисля, че небесният огън щеше да ме убие. Онова, което ти стори…

— Все още не можем да кажем на другите — заяви Клеъри.

— Е, снощи не го направих, нали? — попита Джейс.

И наистина беше така. Двамата с Клеъри бяха поднесли на останалите измислената история, че тя просто му беше помогнала да овладее и разпръсне огъня и че нищо не се беше променило.

— Не можем да рискуваме да го издадат, дори и само с поглед или изражение — каза Клеъри. — Ти и аз, ние имаме опит в това, да крием истината от Себастиан, но не и те. Не би било честно спрямо тях. Почти ми се иска и ние да не знаехме…

Тя не довърши, разколебана от това, че Джейс не отговаряше. Обърнат с гръб към нея, той съзерцаваше водата, синя и бездънна. Клеъри направи крачка напред и го докосна леко по рамото.

— Джейс, ако искаш да направим нещо друго, ако смяташ, че трябва да съставим нов план…

Той се обърна и Клеъри изведнъж се озова в обятията му. По тялото й премина тръпка. Ръцете му почиваха върху лопатките на раменете й, пръстите му я милваха нежно през ризата. Клеъри потрепери и мислите изхвърчаха от главата й, като перца, разпилени от вятъра.

— Кога стана толкова предпазлива?

— Не съм предпазлива — отвърна Клеъри, докато устните му се допираха до слепоочието й. Топлият му дъх раздвижи къдриците край ухото й. — Просто не съм ти.

Усети как той се разсмя. Ръцете му се плъзнаха надолу по тялото й и я уловиха през кръста.

— О, определено не си. Много по-хубава си.

— Трябва да ме обичаш. — Дъхът на Клеъри секна, докато устните му мъчително бавно проследяваха линията на челюстта й. — И през ум не ми е минавало, че ще признаеш някого за по-хубав от теб. — Тя се сепна, когато устата му откри нейната; устните му се разтвориха, за да вкусят нейните, и тя се приведе напред, отдавайки се на целувката, твърдо решена да си възвърне поне някакъв контрол.

Обви ръце около шията му, отвори уста и лекичко го ухапа по долната устна.

Ефектът беше дори по-голям, отколкото бе очаквала; ръцете му около кръста й я стиснаха по-силно и той простена ниско в устата й. Миг по-късно се откъсна от нея, зачервен, с блеснали очи.

— Добре ли си? — попита я. — Наистина ли го искаш?

Клеъри кимна и преглътна. Струваше й се, че цялото й тяло вибрира, като подръпната струна.

— Аз, искам го. Аз…

— Просто — каза Джейс — толкова отдавна не можех да те докосвам, а ето че сега мога, но може би това не е мястото…

— Е, доста сме мръсни — призна тя.

— „Мръсни“ ми се струва малко пуританско.

Клеъри вдигна ръце с дланите нагоре. По кожата и под ноктите й имаше мръсотия. Тя му се усмихна широко.

— Имам предвид буквално — обясни и посочи с брадичка водата до тях. — Нямаше ли да се къпем? Във водата?

Пламъчетата в очите на Джейс потъмняха и придобиха цвят на кехлибар.

— Точно така — заяви той и посегна да разкопчае якето си.

Клеъри замалко да изписка Какво правиш?, но всъщност бе съвсем очевидно какво прави. Беше казала „във водата“, а не можеха да нагазят с бойното си облекло. Просто не бе помислила чак толкова напред.

Джейс пусна якето си на земята и издърпа тениската през главата си; яката се закачи за миг и Клеъри просто го гледаше, осъзнала изведнъж с невъобразима яснота, че двамата са сами и че тялото му е така близо: кожа с цвят на мед, нашарена с нови и стари знаци и избеляващ белег точно под извивката на левия му гръден мускул. Плосък, релефен стомах, който се спускаше към тесен ханш; беше поотслабнал и коланът с оръжията му беше широк. Ръце и крака — изящни като на танцьор; той се освободи от тениската и тръсна светлата си коса, и Клеъри си помисли, с внезапно присвиване в стомаха, че просто не е възможно той да е неин; той не беше от онези, до които обикновените хора се доближаваха, още по-малко пък — до които се докосваха… и в този миг Джейс вдигна очи към нея, с ръце на колана, и я дари с така познатата й леко крива усмивка.

— Ще си останеш с дрехите, а? Бих ти обещал да не гледам, но само ще те излъжа.

Клеъри си свали якето и го замери с него. Той го улови и го пусна върху купчинката със своите си дрехи, усмихвайки се широко. След това разкопча колана си и пусна и него.

— Перверзник — заяви тя. — Но пък получаваш червена точка заради честността си.

— Аз съм на седемнайсет — заяви Джейс. — На тази възраст всички сме перверзници. — При тези думи той си свали обувките и панталона. Носеше черни боксерки и за облекчение на Клеъри (примесено със зрънце съжаление), нагази до колене във водата, без да ги събува. — Или поне ще бъда на седемнайсет след няколко седмици — добави през рамо. — Направих някои сметки с писмата на баща ми и датите на Въстанието. Родил съм се през януари.

Нещо в това, колко съвършено нормален бе тонът му, уталожи притеснението на Клеъри. Тя си събу ботушите, съблече тениската и панталоните си и се приближи до ръба на водата. Хладка, но не и студена, тя се плискаше около глезените й.

Джейс вдигна очи към нея и се усмихна. А след това погледът му се спусна от лицето надолу към тялото й, останало по памучен сутиен и гащички. Прииска й се да си беше облякла нещо по-хубаво, но „секси бельо“ определено не беше в списъка й с неща, които да си опакова за пътуване из демонските царства. Бледосиният й памучен сутиен беше съвсем скучен, от онези, които можеш да си купиш в супермаркета, макар че Джейс го гледаше така, сякаш беше нещо екзотично и изумително.

Изведнъж той пламна и извърна очи, отстъпвайки назад, докато водата не му стигна до раменете. Тогава се потопи целият, а когато отново се показа, не беше така зачервен, но за сметка на това беше далеч по-мокър, а от косата му, придобила тъмнозлатист цвят, се стичаха вадички.

— По-лесно е, ако влезеш бързо — каза той.

Клеъри си пое дъх и се гмурна, а водата се затвори над главата й. Беше великолепно — тъмносиньо, прошарено със сребърни нишки от светлината над тях. Скалист прашец бе примесен с водата и й придаваше тежка, мека плътност. Толкова бе лесно просто да се носиш по повърхността; в мига, в който се отпусна, Клеъри изплува нагоре, отърсвайки водата от косата си.

От гърдите й се откъсна въздишка на облекчение. Нямаха сапун, но тя потърка ръце и видя как люспиците мръсотия и кръв се разтварят във водата. Косата й се носеше по повърхността на езерото — червено, примесено със синьо.

Дъжд от ситни капчици я накара да вдигне очи. Застанал на няколко крачки от нея, Джейс тръскаше косата си.

— Предполагам, че това ме прави с една година по-голям от теб — каза той. — Истински дъртак, налитащ на млади момичета.

— Шест месеца — поправи го Клеъри. — Значи си Козирог, а? Упорит, безразсъден, заобикаля правилата… да, струва ми се точно.

Джейс сложи ръце на хълбоците й и я привлече към себе си. Не беше толкова дълбоко, че краката му да не докосват дъното, но не и тези на Клеъри; тя го стисна за раменете, за да се задържи права, когато той обви краката й около кръста си. Клеъри сведе очи към него и усети как в стомаха й се разлива горещина при вида на изчистените мокри линии на шията и раменете, и гърдите му, и водните капчици, блещукащи като звезди върху ресниците.

Той се надигна, за да я целуне, в същия миг, в който тя се наведе; устните им се сблъскаха със сила, която изпрати вълна от болезнено удоволствие през тялото на Клеъри. Ръцете му се плъзнаха нагоре по кожата й; Клеъри сложи своите на тила му и зарови пръсти в мокрите му къдрици. Джейс разтвори устните й и проникна между тях с език. И двамата трепереха; Клеъри дишаше на пресекулки и дъхът й се смесваше с неговия.

Джейс протегна ръка назад, за да се подпрат на стената, но тя бе хлъзгава и той едва не падна; Клеъри се откъсна от целувката, докато той си възвърне равновесието, все така обвил лявата си ръка около нея, притискайки тялото й до своето. Зениците му се бяха разширили, сърцето му биеше лудешки до нейното.

— Това беше — запъхтяно каза той и зарови лице в сгъвката между шията и рамото й, вдишвайки дълбоко, сякаш за да попие уханието й; трепереше мъничко, макар ръката, с която я придържаше, да беше сигурна. — Това беше… горещо.

— Доста време мина — промълви Клеъри и нежно го докосна по косата. — Откакто можехме да… е, да се отпуснем. Изобщо.

— Не мога да повярвам — каза Джейс. — Все още не мога да повярвам, че вече съм свободен да те целувам, да те докосвам, наистина да те докосвам, без да се страхувам…

Той я целуна по шията и Клеъри подскочи; Джейс отметна глава назад, за да я погледне. Вода се стичаше по лицето му като сълзи, очертавайки острите линии на скулите му, извивката на челюстта му.

— Безразсъден. Знаеш ли, когато за първи път пристигнах в Института, Алек толкова пъти ме нарече безразсъден, че аз потърсих думата в речник. Не че не знаех какво означава, но… винаги съм си мислел, че значи „много храбър“. А всъщност означава „някой, който не го е грижа за последствията от постъпките му“.

Клеъри усети как я парва болка за малкия Джейс.

— Но теб те е грижа.

— Може би не достатъчно. Не и през цялото време. — Гласът му потрепери. — Като например начина, по който те обичам. Обикнах те безразсъдно в мига, в който те срещнах. Никога не ме е било грижа за последиците. Казвах си, че ме е грижа, повтарях си, че ти искаш да ме е грижа, и се опитвах, ала никога не успях. Исках те повече, отколкото исках да бъда добър. Исках те повече, отколкото съм искал каквото и да било през целия си живот.

Мускулите му бяха напрегнати под ръцете й; тялото му вибрираше от напрежение. Клеъри се наведе, за да докосне устните му със своите, да пропъди напрежението с целувка, но той се отдръпна, прехапал долната си устна толкова силно, че тя побеля.

— Клеъри — каза дрезгаво. — Почакай, просто… почакай.

За миг на Клеъри й се зави свят. Джейс обичаше да се целува; можеше да го прави с часове и страшно го биваше в това. И не беше, като да няма желание. Имаше, и още как. Тя обви по-здраво крака около хълбоците му и попита несигурно:

— Всичко наред ли е?

— Трябва да ти кажа нещо.

— О, не. — Тя отпусна глава на рамото му. — Е, добре. Какво?

— Помниш ли, когато прекрачихме в това царство и на всеки му се яви нещо? — попита той. — А аз ви казах, че не съм видял нищо.

— Не е нужно да ми казваш какво си видял. — Гласът на Клеъри беше мек. — То си е само твоя работа.

— Напротив, нужно е. Ти трябва да знаеш. Видях стая, в която имаше два трона от злато и слонова кост, а през прозорците видях света и той беше изпепелен. Също като това място, само че онази разруха беше по-скорошна. Пожарищата все още горяха, а небето беше пълно с ужасяващи летящи твари. Себастиан седеше на единия трон, а аз — на другия. Ти също беше там, там бяха и Алек, Изи, Макс… — Той преглътна. — Само че бяхте в клетка. Голяма клетка с огромен катинар на вратата. Знаех, че аз съм ви затворил там, пак аз бях завъртял ключа. Ала не изпитвах разкаяние. Изпитвах… триумф. — Той изпусна дъха си с усилие. — Вече може да ме отблъснеш отвратено. Всичко е наред.

Но разбира се, че не беше наред; нищо в тона му — глух, сподавен и безнадежден — не беше наред. Клеъри потрепери в ръцете му; не от ужас, а от съжаление и от напрежението да узнае колко крехка бе вярата на Джейс в самия него и колко внимателно трябваше да подбере отговора си тя.

— Демонът ни показа онова, което си мислеше, че искаме — каза тя най-сетне. — Не онова, което действително желаем. Обърка някои неща и именно така успяхме да се освободим. Докато те открием, ти вече се бе отскубнал от хватката му без ничия помощ. Така че видението, което ти е изпратил, не е било това, което искаш. Докато си раснал при Валънтайн, той е контролирал всичко и нищо, което си обичал, не е било сигурно. Демонът е надникнал в теб и е видял именно това — фантазията на онова дете да контролира напълно света, така че нищо лошо да не сполети онези, които обича. Ето какво е видял и е опитал да ти даде, ала не за това мечтаеш ти, не и наистина. — Тя го докосна по бузата. — Част от теб все още е онова малко момче, което мисли, че да обичаш, означава да унищожаваш, ала ти се учиш. Учиш се всеки ден.

В продължение на един миг Джейс се взираше изумено в нея с полуотворени устни. Клеъри усети как бузите й пламват. Гледаше я така, сякаш тя бе първата звезда, изгряла в небето, чудо, огряло лицето на света, в което той едва можеше да повярва.

— Нека… — започна той, но не довърши. — Може ли да те целуна?

Вместо да кимне, Клеъри се наведе и допря устни в неговите. Ако първата им целувка във водата приличаше на експлозия, тази бе като слънце, изригнало в свръхнова. Беше настойчива, изпепеляваща, жадна целувка; леко ухапване по долната й устна, а после езиците и зъбите им се сблъскаха; и двамата се притискаха силно един в друг, за да бъдат близо, колкото се може по-близо. Сякаш бяха залепнали един за друг — кожа и дрехи, опияняваща смесица от студената вода, горещината на телата им и плъзгането на мокра кожа върху мокра кожа.

Ръцете му я обвиха напълно и ето че Джейс излизаше от езерото, понесъл я на ръце, а водата се стичаше на ручейчета от тях. Той коленичи върху пясъка и нежно положи Клеъри върху купчинката с дрехите им. За миг тя опита да се залови за нещо, но после се отпусна и го притегли към себе си, целувайки го страстно, докато той не простена и прошепна:

— Клеъри, не мога… трябва да ми кажеш… не мога да мисля…

Тя зарови пръсти в косата му и се отдръпна мъничко, само колкото да види лицето му. То беше зачервено, очите му — черни от желание, косата му, започнала да се накъдря, докато изсъхваше, падаше в очите му. Клеъри подръпна лекичко кичурите между пръстите си.

— Всичко е наред — прошепна тя. — Всичко е наред. Не е нужно да спираме. Искам го. — Тя го целуна, бавно и настойчиво. — Искам го, ако и ти го искаш.

— Ако и аз го искам? — В мекия му смях се долавяше необуздана нотка. — Нима не го виждаш?

А после той отново я целуваше; засмука долната й устна, плъзна се надолу по шията й, по ключицата, докато тя прокарваше ръце по тялото му, освободена от мисълта, че може да го докосва колкото си поиска, както си поиска. Струваше й се, че го рисува; пръстите й проследяваха очертанията на тялото му, извивката на гърба му, плоския корем, вдлъбнатините над хълбоците му, мускулите на ръцете му. Сякаш, като картина, той оживяваше под допира й.

Ръцете му се плъзнаха под сутиена й и усещането накара Клеъри да простене; той замръзна с питащ поглед и тя му кимна. Продължавай. Той спираше всеки миг, преди да свали всяка дреха и от нейното, и от своето тяло, питаше я с очи дали да продължи и всеки път Клеъри кимаше и отвръщаше: Да, продължавай, да. И когато между тях най-сетне нямаше нищо, Клеъри трябваше да успокои ръцете си, мислейки, че нямаше друг начин да бъдеш по-близо до някого от този; че да направи още една крачка би било, като да отвори гърдите си и да оголи сърцето си.

Почувства как мускулите на Джейс се напрегнаха, когато той посегна край нея, а после чу шумолене на фолио. Изведнъж всичко стана много истинско и тя усети внезапен прилив на притеснение: това наистина се случваше.

Джейс притихна. Свободната му ръка придържаше нежно главата й, лактите му бяха зарити в пясъка от двете й страни, поддържайки тежестта на тялото му. То беше напрегнато и трепереше, зениците му бяха разширени, ирисите му се бяха превърнали в ореол от злато.

— Нещо не е наред ли?

Да чуе Джейс толкова несигурен… стори й се, че може би сърцето й се къса, че става на парчета.

— Не — прошепна Клеъри и отново го притегли към себе си. И двамата усетиха вкус на сол. — Целуни ме — помоли тя и Джейс го стори; горещи, лениви целувки, които постепенно ставаха все по-стремглави, също като ударите на сърцето му и движенията на телата им едно в друго. Всяка целувка беше различна, всяка се издигаше все по-нависоко, като искрите, когато огънят се разгаря: бързи, нежни целувки, които й казваха, че я обича; дълги, боготворящи целувки, които й казваха, че й има доверие; игриви, леки целувки, които казваха, че все още има надежда; целувки, пълни с обожание, които й казваха, че вярва в нея така, както в никой друг. Клеъри се отдаде изцяло на целувките, на техния език, на разговора без думи, който се лееше между тях. Ръцете му трепереха, ала въпреки това бяха бързи и опитни върху тялото й; леки докосвания, които я влудяваха, докато тя го оттласкваше и притегляше, насърчавайки го с нямата молба на ръце, пръсти и устни.

И дори в последния момент, когато потръпна, тя отново го подтикна да продължи, обви се около него, отказвайки да го пусне. Очите й бяха широко отворени, докато, разтърсван от мощни тръпки, заровил лице в шията й, той повтаряше името й, отново и отново, а когато най-сетне затвори очи, Клеъри имаше чувството, че зърва как пещерата изригва в златно и бяло и обгръща и двама им в небесен огън, най-красивото нещо, което беше виждала.

Саймън смътно усети, когато Клеъри и Джейс се изправиха и излязоха от пещерата, като си шепнеха тихичко. Не сте чак толкова потайни, колкото си мислите, каза си той полуразвеселено, но всъщност не му се зловидеше времето им заедно, като се имаше предвид срещу какво щяха да се изправят на следващия ден.

— Саймън.

Едва доловим шепот, но Саймън се привдигна на лакти и сведе очи към Изабел. Тя се обърна по гръб и го погледна. Очите й бяха огромни и тъмни, бузите й — зачервени и гърдите на Саймън се свиха тревожно.

— Добре ли си? — попита той. — Да нямаш треска?

Изабел поклати глава и се измъкна наполовина от своя пашкул от одеяла.

— Просто ми е топло. Кой ме уви като мумия?

— Алек — отвърна Саймън. — Искам да кажа… може би трябва да си останеш завита.

— Не мисля така. — Изабел обви ръце около раменете му и го притегли към себе си.

— Аз не мога да те сгрея. Тялото ми не излъчва топлина. — В гласа му се долавяха тенекиени нотки.

Изабел зарови лице в ямката между ключицата и рамото му.

— Мисля, вече установихме по много начини, че аз съм достатъчно гореща и за двама ни.

То беше по-силно от него — Саймън вдигна ръце и ги прокара по гърба й. Беше свалила бойното си облекло и сега носеше само плътна черна блуза, дебела и мека под пръстите му. Изабел бе осезаема и истинска, направена от плът и кръв, тя дишаше в обятията му и Саймън благодари мълчаливо на Бог, чието име вече можеше да изрича, че тя е добре.

— Има ли някой друг наоколо?

— Джейс и Клеъри се измъкнаха, а Алек пое първата стража — отвърна Саймън. — Сами сме. Имам предвид, не наистина сами… тоест не бих…

Дъхът му секна, когато Изабел се претърколи, така че сега се намираше отгоре му, притискайки го към земята. Едната й ръка почиваше деликатно върху гърдите му.

— Ти ми спаси живота.

— Не съм… — Изабел присви очи и Саймън не довърши. — Аз съм храбър героичен спасител? — опита отново.

— Аха. — Изабел побутна брадичката му със своята.

— Не и онова с лорд Монтгомъри — предупреди я той. — Всеки би могъл да влезе.

— Ами обикновени целувки?

— Струва ми се окей — отвърна Саймън и само след миг Изабел вече го целуваше, устните й бяха почти нетърпимо меки.

Ръцете му се плъзнаха под блузата й и я помилваха по гърба, проследявайки очертанията на плешките й. Когато тя се откъсна от него, устните й бяха зачервени и Саймън видя кръвта да тупти в гърлото й… кръвта на Изабел, солено-сладка, и макар да не беше гладен, искаше…

— Можеш да ме ухапеш — прошепна тя.

— Не. — Саймън се отдръпна мъничко. — Не… ти изгуби твърде много кръв. Не мога. — Усещаше как гърдите му се повдигат от дъха, от който не се нуждаеше. — Ти спеше, дока то го обсъждахме, но не можем да останем тук. Клеъри сложи на входовете руни за объркване, но те няма да издържат дълго, а и храната ни свършва. Атмосферата тук прави всички ни по-нездрави и по-слаби. А Себастиан ще ни открие. Трябва да отидем при него… утре. В Гард. — Саймън прокара пръсти през меката й коса. — А това означава, че ще имаш нужда от цялата си сила.

Изабел стисна устни и очите й пробягаха по лицето му.

— Когато прекрачихме в това царство от Двора на феите, какво видя?

Саймън я докосна лекичко. Не искаше да я лъже, ала истината… истината беше трудна и неловка.

— Из, не е нужно да…

— Аз видях Макс. Но видях и теб. Бяхме гаджета. Живеехме заедно и цялото ми семейство те приемаше. Може и да убеждавам сама себе си, че не искам да бъдеш част от живота ми, ала сърцето ми знае, че не е вярно. Ти си проправи път в живота ми, Саймън Люис, и аз не знам как или защо, нито дори кога, но то се случи и част от мен като че ли го мрази, но не мога да го променя и това е.

Саймън издаде тих задавен звук.

— Изабел…

— А сега ми кажи какво видя ти — настоя тя, а очите й проблясваха като слюда.

Саймън се подпря върху каменния под на пещерата.

— Видях се прочут, рокзвезда — бавно започна той. — Бях богат, семейството ми беше заедно и бях с Клеъри. Тя ми беше гадже. — Почувства как тялото на Изабел се напрегна върху неговото; усети, че се кани да се претърколи настрани, и улови ръцете й. — Изабел, чуй ме. Чуй ме. Тя ми бе гадже и когато ми каза, че ме обича, аз отвърнах: „И аз те обичам… Изабел“.

Изабел го гледаше с широко отворени очи.

— Изабел — повтори Саймън. — Именно това ме изтръгна от видението — твоето име. Защото знаех, че видението е по-грешно. Не това исках наистина.

— Защо ми казваш, че ме обичаш, само когато си пиян или сънуваш? — попита тя.

— Изобщо не ме бива да избирам подходящия момент — призна Саймън. — Но това не означава, че не го мисля. Има неща, които искаме, дълбоко под онова, което знаем, дори под онова, което чувстваме. Има неща, които душите ни искат, а моята иска теб.

Саймън усети как Изабел изпусна дъха си.

— Кажи го. Кажи го трезвен.

— Обичам те — заяви той. — Не искам да го кажеш в отговор, освен ако наистина не го мислиш, но те обичам.

Изабел се приведе към него и допря възглавничките на пръстите си в неговите.

— Мисля го.

Саймън се надигна на лакти в същия миг, в който тя се наведе още по-ниско, и устните им се срещнаха. Целунаха се, дълго, нежно и сладостно, а после Изабел се отдръпна, дишайки накъсано.

— Е — попита Саймън, — това брои ли се за ИВ?

Изабел сви рамене.

— Нямам представа какви ги говориш.

Саймън скри факта, че това го изпълни с огромна радост.

— Гаджета ли сме вече? Официално? Има ли някакъв нефилимски ритуал? Трябва ли да си сменя статуса във фейсбук от „сложно е“ на „обвързан“?

Изабел сбърчи очарователно нос.

— Имаш книга, която също така е и лице[1]?

Саймън се разсмя и Изабел отново се наведе, за да го целуне. Този път той вдигна ръце, за да я притегли към себе си, и телата им се преплетоха, омотани в одеялата, докато се целуваха и си шепнеха. Саймън се изгуби в насладата от вкуса на устата й, от извивката на ханша й под ръката му, от топлата кожа на гърба й. Забрави, че се намираха в демонско царство; че на следващия ден щяха да се хвърлят в битка; че може би никога нямаше отново да видят дома си. Всичко се стопи и остана само Изабел.

— ЗАЩО НЕПРЕКЪСНАТО СТАВА ТАКА? — Разнесе се звук на строшено стъкло и когато се надигнаха сепнато, двамата видяха Алек да се взира свирепо в тях. Беше изпуснал празната бутилка от вино, която бе държал, и подът на пещерата беше осеян с блещукащи късчета стъкло. — НЕ МОЖЕТЕ ЛИ ДА ИДЕТЕ НЯКЪДЕ ДРУГАДЕ, ЗА ДА ПРАВИТЕ ТЕЗИ ГАДОСТИ? ГОРКИТЕ МИ ОЧИ!

— Намираме се в демонско царство, Алек — напомни му Изабел. — Няма къде да отидем.

— А ти каза да се погрижа за нея… — започна Саймън, но после си даде сметка, че това едва ли е най-удачната насока, която разговорът може да поеме, и млъкна.

Алек се тръшна от другата страна на огъня, без да престава да ги гледа яростно.

— А Клеъри и Джейс къде са се дянали?

— А — отвърна Саймън деликатно. — Кой знае…

— Хетеросексуалните — промърмори Алек. — Защо не могат да се контролират?

— Истинска загадка — съгласи се Саймън и легна да спи.

Джия Пенхалоу седеше на бюрото в кабинета си. Беше толкова нехайно, че тя неволно се зачуди дали не бе нещо, на което не би се погледнало с добро око — консулът да седи непочтително върху прастарото писалище, символ на толкова голяма мощ. Само че тя беше сама в стаята и уморена свръх пределите на умората.

В ръката си стискаше бележка, пристигнала от Ню Йорк — огнено съобщение, изпратено от магьосник, достатъчно могъщ, за да преодолее бариерите, обграждащи града. Почеркът беше на Катарина Лос, ала думите не бяха нейни.

Консул Пенхалоу,

Пише Ви Мая Робърте, временен лидер на нюйоркската глутница. Разбираме, че правите всичко по силите си, за да върнете нашия Люк и останалите затворници. Оценяваме това. Като знак на добра воля, бих искала да Ви предам съобщение. Утре вечер Себастиан и войските му ще нападнат Аликанте. Моля Ви, направете каквото можете, за да се подготвите. Ще ми се да можеше да сме там, да се бием заедно с вас, но знам, че не е възможно. Понякога не можем да направим друго, освен да отправим предупреждение, да чакаме и да се надяваме.

Не забравяйте, че Клейвът и Съветът — ловци на сенки и долноземци заедно — са светлината на света.

С надежда:

Мая Робърте

„С надежда.“ Джия отново сгъна писмото и го пъхна в джоба си. Помисли си за града отвън, под нощното небе, за бледото сребро на демонските кули, които много скоро щяха да грейнат с червения цвят на войната. Помисли си за купищата кутии, които бяха пристигнали от Тереза Грей само преди малко, издигнали се от земята на Площада на Ангела, всяка от тях — подпечатана със спиралата, която бе символът на Лабиринта. Усети как нещо трепна в сърцето й — страх, ала и облекчение, че часът най-сетне бе ударил, че очакването най-после щеше да свърши и те щяха да получат своя шанс. Знаеше, че нефилимите от Аликанте ще се бият до последно — с решителност и безстрашие, с упоритост, с жажда за разплата, със слава.

С надежда.

[1] Думата „фейсбук“ се състои от английските думи за „лице“ и „книга“. — Б.пр. ↑

21

КЛЮЧОВЕТЕ НА СМЪРТТА И НА АДА

— Господи, главата ми — каза Алек.

Двамата с Алек бяха коленичили до една скала, която увенчаваше сив, покрит с камъчета хълм. Тя им осигуряваше прикритие и покрай нея, с помощта на руни за виждане надалече, те можеха да различат една полуразрушена крепост, около която като мравки се тълпяха тъмни ловци на сенки.

Беше като изкривен огледален образ на хълма Гард в Аликанте. Постройката на върха напомняше на онзи Гард, който те познаваха, ала този беше заобиколен от масивна стена, която обграждаше крепостта вътре като градина в манастир.

— Може би не трябваше да пиеш толкова много снощи. — Джейс се приведе напред, присвил очи.

Навсякъде около стената Помрачените стояха в концентрични кръгове, а пред портата имаше голямо множество. По-малки групички бяха разположени на стратегически места по хълма. Алек виждаше как Джейс пресмята броя им и прехвърля различни стратегии в ума си.

— А може би ти трябва да поизтриеш самодоволното си изражение заради това, което си правил снощи.

Джейс замалко да падне от скалата.

— Не изглеждам самодоволен. Или поне — уточни след миг — не повече от обикновено.

— О, моля ти се. — Алек извади стилито си. — Чета го по лицето ти като в отворена порнографска книга. Ще ми се да не беше така.

— Да не се опитваш да ми кажеш да си затворя лицето? — попита Джейс.

— Забрави ли, когато се заяждаше, задето се срещам с Магнус, и ме попита да не съм си паднал на врата? — Алек опря върха на стилито върху кожата на ръката си и се зае да си нарисува иратце. — Сега ти го връщам.

Джейс изсумтя и му издърпа стилито.

— Дай ми това — каза и довърши руната с обичайния си поразхвърлян замах. Алек начаса усети как под въздействието на притъпяващия ефект главоболието му започва да отслабва. Джейс отново насочи вниманието си към хълма.

— Знаеш ли кое е интересното? — подхвърли той. — Видях няколко летящи демона, ала те се държат надалече от Тъмен Гард…

Алек повдигна вежди.

— Тъмен Гард?

— Ти да имаш по-добро предложение? — сви рамене Джейс. — Както и да е, стоят настрани от Тъмен Гард и хълма. Служат на Себастиан, но като че ли гледат да не навлизат в личното му пространство.

— Е, не може да са чак толкова далеч — каза Алек. — Доста бързо се появиха в Залата на съглашението, когато ти задейства онази аларма.

— Може да са в крепостта — предположи Джейс, изричайки на глас онова, което и двамата си мислеха.

— Ще ми се да беше успял да вземеш скиптрона — потиснато каза Алек. — Имам чувството, че може да повали много демони. Стига все още да действа, след всички тези години. — Лицето на Джейс придоби странно изражение и Алек побърза да добави: — Не че който и да е би успял да го вземе. Ти опита…

— Не съм толкова сигурен. — Изражението на Джейс беше едновременно пресметливо и далечно. — Хайде. Да се връщаме при другите.

И преди Алек да има време да му отговори, той вече се отдалечаваше. Алек го последва, пропълзявайки назад, където не можеше да бъде забелязан от Тъмен Гард. След като се отдалечиха достатъчно, те се изправиха и къде с ходене, къде с пързаляне, се спуснаха по каменистия склон на хълма, в чието подножие ги чакаха приятелите им. Саймън стоеше до Изи, а Клеъри беше извадила скицника си и една химикалка и рисуваше руни. От начина, по който клатеше глава, късаше страниците и ги смачкваше на топка в ръката си, беше очевидно, че не е доволна от резултата.

— Нали не замърсяваш околната среда? — попита Джейс, когато с Алек спряха пред останалите трима.

Клеъри му отправи нещо, което вероятно трябваше да е изпепеляващ поглед, но всъщност се получи сладникаво-сантиментален. Онзи, с който Джейс й отвърна, бе също толкова сладникав. Алек се зачуди какво ли би станало, ако принесе жертва на мрачните демонски божества на този свят в замяна на това, да не му напомнят непрекъснато, че е сам. И не просто сам. Той не просто чувстваше липсата на Магнус; боеше се за него, с един постоянен, дълбок, болезнен ужас, който не го оставяше нито за миг.

— Джейс, този свят е опожарен до основи и всички живи същества отдавна са измрели — изтъкна Клеъри. — Почти съм сигурна, че не е останал никой, който да рециклира отпадъците.

— Е, какво видяхте? — попита Изабел.

Никак не й беше станало приятно, че Джейс и Алек бяха отишли на разузнаване без нея, ала Алек беше настоял тя да пази силите си. Тези дни Изи го слушаше повече, помисли си той, така както слушаше само онези, чието мнение уважаваше. Харесваше му.

Джейс извади стилито от джоба си, свали си якето и коленичи. Мускулите на гърба му се движеха под тениската, докато рисуваше със стилито в жълтеникавата пръст.

— Тук се намира Тъмен Гард. Има само един вход и той е през портата на външната стена. Тя е затворена, но една руна за отваряне би трябвало да свърши работа. Въпросът е как да се доберем до портата. Най-защитените места са тук, тук и тук. — Стилито направи няколко бързи драсвания в пръстта. — Така че ще заобиколим и ще се приближим отзад. Ако и тукашната география е като в нашия Аликанте, а изглежда, че е така, от обратната страна на хълма има естествен път до върха. След като се приближим, ще се разделим тук и тук. — Докато Джейс говореше, стилито описваше фигури в пръстта, а между раменете му се появи тъмно петно от пот. — Ще се опитаме да подкараме всички демони или Помрачени към центъра. — Той се отдръпна леко, хапейки долната си устна. — Мога да се справя с много от тях, но вие ще трябва да се погрижите никой да не може да избяга. Е, планът ясен ли е?

В продължение на няколко мига те се взираха безмълвно в земята, а после Саймън проговори:

— Какво е това разкривено нещо? — посочи той. — Дърво?

— Това е портата! — отвърна Джейс.

— Аха! — каза Изабел, видимо доволна. — Ами тези вълнообразни неща тук? Да няма крепостен ров?

— Това са линии на траекторията… Честна дума, аз ли съм единственият, който някога е виждал стратегическа карта? — Джейс захвърли стилито и зарови ръце в косата си. — Разбрахте ли каквото и да било от това, което казах току-що?

— Не — призна Клеъри. — Стратегията ти вероятно е страхотна, но за сметка на това изобщо не те бива в рисуването. Всички Помрачени приличат на дървета, а крепостта изглежда като жаба. Несъмнено има и по-добър начин да ни обясниш.

Джейс приседна на пети и скръсти ръце на гърдите си.

— Е, ще се радвам да го чуя.

— Имам идея — обади се Саймън. — Помниш ли, когато споменах за „Тъмници и дракони“?

— Твърде добре — увери го Джейс. — Мрачни времена.

Саймън не му обърна внимание.

— Всички тъмни воини се обличат в червено. И не може да се каже, че са особено умни или пък мотивирани. Волята им, изглежда, е подчинена, поне донякъде, на тази на Себастиан. Нали така?

— Точно така — съгласи се Изабел, отправяйки на Джейс поглед, който му нареждаше да мълчи.

— В „Тъмници и дракони“ първият ход, когато си изправен срещу подобна армия, е да подмамиш настрани част от тях — да кажем, петима — и да им вземеш дрехите.

— За да бъдат принудени да се върнат в крепостта голи, така че техният срам да се отрази отрицателно върху бойния дух на останалите? — предположи Джейс. — Защото ми се струва сложничко.

— Почти съм сигурна, че има предвид да им вземем дрехите и да се дегизираме с тях — обясни Клеъри. — Така че да се промъкнем до портата незабелязано. Ако останалите Помрачени не са особено наблюдателни, може и да не ни усетят. — Джейс я погледна изненадано и тя сви рамене. — Е, има го във всеки филм, правен някога.

— Ние не гледаме филми — каза Алек.

— Мисля, че въпросът е дали Себастиан гледа филми — изтъкна Изабел. — Между другото, когато в крайна сметка го видим, стратегията ни все още ли е „вярвайте ми“?

— Точно така — потвърди Джейс.

— О, прекрасно — каза Изабел. — За миг се притесних, че може да се окаже истински план, със стъпки, които да следваме. Нали се сещате, нещо, което да ти вдъхне сигурност.

— Има план. — Джейс прибра стилито в колана си и гъвкаво се изправи. — Идеята на Саймън за това, как да проникнем в крепостта. Ще го направим.

Саймън го зяпна.

— Сериозно?

Джейс вдигна якето си от земята.

— Идеята е добра.

— Обаче е моята идея — напомни Саймън.

— Да, и е добра, така че ще го направим. Поздравления. Ще се изкачим на хълма, както ви обясних, а когато наближим върха, ще приложим плана ти. А щом се озовем там… — Той се обърна към Клеъри. — Онова, което направи в Двора на феите? Когато нарисува руната на стената? Можеш ли да го повториш?

— Би трябвало — отвърна Клеъри. — Защо?

По устните на Джейс бавно се разля усмивка.

Ема седеше на леглото в малката си таванска стаичка, а около нея бяха разпилени цял куп листове.

Най-сетне бе успяла да ги освободи от папката, която беше взела от кабинета на консула, и сега те бяха пръснати върху одеялото, осветявани от лъчите на слънцето, които струяха през малкия прозорец. Трудно й беше обаче да ги докосне.

Имаше снимки, направени под ясното лосанджелиско небе, на телата на родителите й. Вече разбираше защо се бе оказало невъзможно да ги върнат в Идрис. Телата бяха голи, кожата им — пепелявосива, с изключение на местата, където имаше грозни черни драскотини — отвратителни, съвсем различни от знаци. Пясъкът около тях беше мокър, сякаш бе валяло; намираха се далеч от отливката линия. Ема потисна желанието да повърне и си заповяда да попие информацията: кога са били намерени телата, кога са били идентифицирани и как са се разпаднали на късове, когато ловците на сенки се опитали да ги вдигнат.

— Ема.

Беше Хелън, застанала на прага. Светлината, която се разливаше през прозореца, придаваше на косата й цвят на сребро, точно както правеше и с Марк. Тези дни тя повече от всякога приличаше на Марк; беше поотслабнала от напрежението и това още повече подчертаваше деликатните извивки на скулите й и заострените връхчета на ушите й.

— Откъде ги взе? — попита тя.

Ема вирна предизвикателно брадичка.

— От кабинета на консула.

Хелън приседна на ръба на леглото.

— Ема, трябва да ги върнеш.

Ема забучи пръст в листовете.

— Нямат намерение да открият какво се е случило с родителите ми. Казват, че е случайна атака на Помрачените, но не е така. Знам, че не е така.

— Ема, Помрачените и техните съюзници не убиха само нефилимите от Института. Те се разправиха с всички ловци на сенки в Лос Анджелис. Логично е да се предположи, че са нападнали и родителите ти.

— А защо не са ги превърнали? — попита Ема. — Нуждаели са се от всеки воин, до когото успеят да се доберат. Казваш, че са се разправили с всички лосанджелиски нефилими — ала го направиха, без да оставят тела след себе си. Превърнаха ги до един.

— С изключение на младите и много старите.

— Е, родителите ми не бяха нито едното, нито другото.

— Нима предпочиташ да ги бяха превърнали? — тихичко попита Хелън и Ема разбра, че мисли за собствения си баща.

— Не — отвърна тя. — Но наистина ли се опитваш да кажеш, че няма значение кой ги е убил? Че не трябва дори да искам да узная защо?

— Какво защо? — Тиберий стоеше на прага. Непокорни черни къдрици влизаха в очите му и той изглеждаше по-малък от своите десет години, впечатление, което допълнително се подсилваше от плюшената пчела, висяща от ръката му. — Къде е Джулиън?

— Слезе в кухнята, за да вземе нещо за хапване — отвърна Хелън. — Гладен ли си?

— Сърдит ли ми е? — попита Тай, поглеждайки към Ема.

— Не е, но знаеш, че не му е приятно, когато му крещиш или се нараняваш — предпазливо каза Ема.

Трудно бе да прецени човек какво би могло да изплаши Тай или да го накара да получи пристъп на гняв. Опитът я беше научил, че бе най-добре да му се каже неподправената истина. Онзи тип лъжи, които хората редовно пробутваха на децата, като „Тази инжекция изобщо няма да боли“, при Тай имаха пагубен резултат.

Предишния ден Джулиън бе прекарал доста време, вадейки парчета стъкло от окървавените крака на брат си и му беше обяснил доста строго, че ако някога отново тръгне по натрошено стъкло, той ще го издаде на възрастните и тогава Тай ще трябва да си понесе заслуженото наказание. В отговор Тай го беше ритнал, оставяйки кървав отпечатък от крак върху ризата на брат си.

— Джулс просто иска да си добре — каза Ема. — Това е всичко, което иска.

Хелън протегна ръце към Тай… не че Ема я винеше. Тай изглеждаше толкова малък и свит, а начинът, по който стискаше пчелата, я караше да се тревожи за него. Тя също би искала да го прегърне. Само че Тай не обичаше да го докосват; никой освен Ливи. Той се отдръпна от своята полусестра и отиде до прозореца. След миг Ема се присъедини към него, като внимаваше да не застане прекалено близо.

— Себастиан може да влиза и да излиза от града — каза Тай.

— Да, но той е само един и не проявява кой знае какъв интерес към нас. Освен това вярвам, че Клейвът има план как да ни защитят.

— И аз вярвам така — промълви Тай, загледан през прозореца, и посочи нещо навън. — Просто не знам дали ще сработи.

На Ема й отне един миг, докато разбере какво й сочи. Улиците бяха претъпкани, и то не с обикновени минувачи. Нефилими в униформи на Гард, както и някои в бойно облекло, се движеха нагоре-надолу, понесли чукове, пирони и кутии с предмети, които накараха Ема да зяпне — ножици и подкови, ками и ножове, и най-различни оръжия, и дори кутии, в които май имаше пръст. Един мъж носеше няколко торби от зебло с надпис СОЛ.

Върху всяка кутия и всяка торба имаше един и същи символ — спирала. Ема го беше виждала в Кодекса — печатът на Спираловидния лабиринт на магьосниците.

— Студено желязо — замислено каза Тай. — Ковано, не нагорещено и оформено. Сол и гробищна пръст.

Лицето на Хелън беше придобило онова изражение, което възрастните надяват, когато знаят нещо, но не искат да ти кажат какво е. Ема погледна към Тай, тих и спокоен, докато сериозните му сиви очи следяха движението по улицата навън. До него стоеше Хелън, която бе станала от леглото с тревожен вид.

— Поискали са да им изпратят магически амуниции — каза Тай. — От Спираловидния лабиринт. А може би магьосниците сами са го предложили. Трудно е да се каже.

Ема погледна през прозореца, а след това отново към Тай, който я наблюдаваше през дългите си ресници.

— Какво означава това?

По устните на Тай се разля рядка, непривична за него усмивка.

— Означава, че онова, което пишеше в бележката на Марк, е вярно — заяви той.

Клеъри не помнеше нито тя, нито някой от останалите някога да са били покрити с толкова много руни, нито да е виждала някой от семейство Лайтууд да носи толкова от магическите знаци, колкото имаха сега. Тя ги беше нарисувала до последната, влагайки в тях цялото си същество — цялото си желание да останат невредими, целия си копнеж да открие майка си и Люк.

Ръцете на Джейс приличаха на карта: руни се разпростираха по ключиците и гърдите му, по опакото на ръцете му. Собствената й кожа й се струваше чужда. Спомни си как веднъж бе видяла момче, което беше татуирало върху кожата си сложната мускулатура на човешкото тяло — беше си помислила, че изглежда така, сякаш е направено от стъкло. Нещо подобно като че ли се бе случило с тях, каза си Клеъри, докато се катереха по хълма към Тъмен Гард, а картата на смелостта и надеждите им, на мечтите и желанията им бе изрисувана върху телата им. Ловците на сенки не бяха най-откритите хора, но кожата им не лъжеше.

Клеъри си беше нарисувала цял куп целителни руни, ала дори те бяха безсилни срещу болката в дробовете заради прашния въздух. Спомни си думите на Джейс, че на тях двамата ще им бъде по-тежко, отколкото на останалите, заради по-високата концентрация на ангелска кръв във вените им. Тя се закашля и спря, извръщайки се, за да изплюе чернилка. Побърза да избърше устата си, преди Джейс да се е обърнал и видял.

Като художник Джейс може и да не го биваше особено, но за това пък като стратег беше безпогрешен. Катереха се нагоре зигзагообразно, като се придвижваха от една камара почернели камъни на друга. Тъй като тук нямаше никаква растителност, само отдавна изсъхнали дънери тук-там, скалите бяха единственото прикритие, което хълмът предлагаше. Срещнаха само един Помрачен, с когото бързо се разправиха. Кръвта му попи в пепеливата земя и Клеъри, спомнила си прекрасната зелена пътека, която отвеждаше до техния Гард в Аликанте, огледа с неприязън пустошта наоколо.

Въздухът беше тежък и горещ, сякаш оранжевото слънце ги притискаше. Клеъри се присъедини към останалите зад една каменна грамада. Сутринта бяха напълнили бутилките си от езерото в пещерата и сега Алек разпределяше водата между тях; мрачното му лице беше изцапано с черен прах.

Това е последната.

Алек подаде шишето на Изабел, която отпи и го протегна на Саймън, ала той не се нуждаеше от вода, затова поклати глава и го даде на Клеъри.

Джейс я погледна и Клеъри се видя, отразена в очите му — дребничка, бледа и мръсна. Зачуди се дали му се струва различна след миналата нощ. Почти бе очаквала той да й се стори различен, когато тази сутрин се събуди край изстиналите останки от огъня, стиснала ръката му насън. Ала той си беше същият Джейс, когото винаги бе обичала, и продължаваше да я гледа така, както я бе гледал винаги — сякаш тя беше малко чудо, от онези, които държиш близо до сърцето си.

Клеъри отпи глътка вода и подаде термоса на Джейс, който отметна глава назад и преглътна. Като омагьосана, Клеъри загледа как се движат мускулите на гърлото му, а после извърна глава, преди да се е изчервила… е, добре, може би някои неща все пак се бяха променили, но сега не беше моментът да мисли за тях.

— Това беше. — Джейс пусна вече празния термос на земята и той се търкулна между скалите пред техните погледи. Водата свърши. — Едно нещо по-малко за носене — добави Джейс, опитвайки се да звучи нехайно, ала гласът му излезе също толкова сух, колкото беше и въздухът наоколо.

Устните му бяха напукани и кървяха лекичко, въпреки целителните руни. Под очите на Алек имаше сенки, а лявата му ръка потръпваше неспокойно. Очите на Изабел бяха зачервени от прахта и тя непрекъснато примигваше и ги потъркваше, когато мислеше, че никой не я гледа. Те всички имаха окаян вид, помисли си Клеъри, с изключение може би на Саймън, който си изглеждаше както обикновено. Беше застанал близо до камъните, а пръстите му почиваха върху една скална издатина.

— Това са гробове — обади се той изведнъж.

Джейс вдигна очи.

— Какво?

— Тези купчини камъни. Това са гробове. Стари гробове. Хора, паднали в битка и телата им били затрупани с камъни.

— Ловци на сенки — каза Алек. — Кой друг би загинал, отбранявайки Гард?

Джейс докосна камъните с облечената си в ръкавица ръка и се намръщи.

— Ние изгаряме своите мъртви.

— Може би не и в този свят — предположи Изабел. — Нещата са различни. Може би не са имали време. Може би това е бил последният им отпор…

— Тихо — прекъсна я Саймън. Беше се вкаменил, а върху лицето му се беше изписала напрегната съсредоточеност. — Някой идва. Човек.

— Откъде знаеш, че е човек? — понижи глас Клеъри.

— Кръвта — отвърна Саймън лаконично. — Демонската кръв мирише различно. Това са хора… нефилими и все пак — нещо друго.

Джейс им даде знак да мълчат и те се подчиниха. Опрял гръб в каменната грамада, той надникна покрай нея. Клеъри видя как стисна челюсти.

— Помрачени — тихо каза той. — Петима.

— Съвършена бройка. — По лицето на Алек се разля вълча усмивка.

Лъкът се озова в ръката му, преди Клеъри да бе имала време да проследи движението, и с една крачка встрани, той излезе от прикритието на скалата и остави стрелите си да полетят.

Клеъри зърна учуденото изражение на Джейс (не беше очаквал Алек да действа пръв), преди той да се улови за един от камъните и да прескочи грамадата. Изабел се хвърли след него като котка, следвана от Саймън, бърз и безпогрешен, с голи ръце. Този свят сякаш бе направен за онези, които вече бяха мъртви, помисли си Клеъри, а после до ушите й достигна задавено гъргорене, секнало само след миг.

Тя посегна към Хеосфорос, но бързо размисли и вместо това извади една кама от колана си, преди да се хвърли покрай скалата. От другата страна склонът се спускаше надолу; Тъмен Гард се извисяваше над тях, мрачен и опустошен. Четирима ловци на сенки, облечени в червено, се оглеждаха наоколо в потрес. Една русокоса жена лежеше на земята, а от гърлото й стърчеше стрела.

Това обяснява задавения звук, помисли си Клеъри леко замаяна, докато Алек отново зареждаше лъка си. Втора стрела полетя във въздуха и се заби в крака на един от мъжете, тъмнокос и пълен. Той политна назад с вик и само след миг камшикът на Изабел се впи в гърлото му. Докато той се свличаше, Джейс се хвърли напред и използва падането му, за да оттласне собственото си тяло напред. Оръжията му проблеснаха, прорязвайки въздуха като ножици, и отсякоха главата на един плешив мъж, по чиито червени дрехи имаше петна от засъхнала кръв. Изригналият фонтан от кръв го покри с нов ален слой и обезглавеният му труп рухна на земята. Разнесе се пронизителен писък и жената, която стоеше зад него, вдигна извито острие, за да посече Джейс. Камата на Клеъри полетя и се заби право в челото на жената. Тя се свлече на земята, без да издаде нито звук.

Последният от Помрачените се втурна да бяга, препъвайки се, нагоре по хълма. Саймън се стрелна покрай Клеъри с движение, прекалено бързо, за да бъде проследено с поглед, и скочи като котка. Помраченият падна с вик на ужас и Клеъри видя как Саймън се надвеси над него, нанасяйки удар като змия.

Разнесе се звук като късане на хартия и те всички извърнаха поглед. След няколко дълги мига Саймън се надигна от неподвижното тяло и пое надолу по склона към тях. Ризата му бе изцапана с кръв, кръв имаше и по ръцете и лицето му. Той се закашля и извърна глава на една страна, плюейки отвратено.

Горчи — каза той. — Кръвта. Има вкус като тази на Себастиан.

Изабел изглеждаше, сякаш й бе прилошало, така както изобщо не й беше прилошало, докато прерязваше гърлото на тъмния нефилим.

— Мразя го — заяви тя изведнъж. — Себастиан. Онова, което им е причинил — по-ужасно е, отколкото ако ги беше убил. Те вече не са хора. Когато умрат, не може да бъдат погребани в Града на тишината. И никой няма да скърби за тях. Защото те вече са били оплакани. Ако аз обичах някого и той бъдеше превърнат по този начин… бих предпочела да умре.

Тя дишаше тежко; никой не каза нищо. Най-сетне Джейс погледна към небето, а златните му очи проблясваха насред изцапаното му лице.

— Да се махаме — слънцето започва да залязва, а и някой може да ни е чул.

Те свалиха бойното облекло от убитите Помрачени, бързо и безшумно. Имаше нещо отвратително в това, което правеха; нещо, което не изглеждаше чак толкова страшно, докато Саймън излагаше стратегията си, ала сега бе ужасяващо. Клеъри беше убивала и преди — демони и бездушни; щеше да убие Себастиан, но нямаше как да го стори, без да нарани и Джейс. Ала в това, да свалят дрехите от мъртвите тела на нефилими, дори и такива, които бяха белязани с руните на смъртта и Ада, имаше нещо мрачно и касапско. Тя се вгледа в лицето на един от убитите, мъж с кестенява коса, и неволно се запита дали не е бащата на Джулиън.

Облече якето и панталоните на по-дребната жена, но въпреки това те й бяха големи. Бързо рязване с ножа тук-там, скъси ръкавите и крачолите, а коланът с оръжието пристегна панталона на кръста й. Алек не можеше да направи кой знае какво — получи якето на най-едрия от ловците на сенки и то му висеше като чувал. Ръкавите на Саймън му бяха прекалено къси и тесни и той сряза шевовете на раменете, та дрехата да не пречи на движенията му. Джейс и Изабел извадиха късмет — техните дрехи им бяха по мярка, макар тези на Изабел да бяха опръскани със засъхваща кръв. Джейс дори изглеждаше добре в червено, което беше адски дразнещо.

Скриха телата зад каменната грамада и отново поеха нагоре по хълма. Джейс беше прав — слънцето наистина залязваше, окъпвайки демонското царство в цветовете на огън и кръв. Постепенно те тръгнаха в крак, докато все повече се приближаваха до внушителния силует на Тъмен Гард.

Внезапно склонът, който до този момент се изкачваше нагоре, стана полегат и ето че те достигнаха целта си — платото, ширнало се пред крепостта. Сякаш гледаха два фотографски негатива, наложени един върху друг. В ума си Клеъри виждаше Гард такъв, какъвто беше в техния свят: хълмът, покрит с дървета и зеленина; градините, които обграждаха крепостта; сиянието на магическата светлина, в която бе окъпан, денем огряван от слънце, а нощем — от звезди.

Тук върхът на хълма беше безплоден и брулен от вятър, толкова силен, че проникваше през дрехите. Червеният хоризонт приличаше на прерязано гърло. Всичко бе окъпано в тази алена светлина — от тълпата Помрачени, които крачеха напред-назад из платото, до самия Тъмен Гард. Сега, когато бяха толкова близо, те вече можеха да видят стената, която го обграждаше, и здравата порта.

— Най-добре си вдигни качулката — обади се Джейс зад Клеъри и без да й даде време да го стори, го направи вместо нея. — Косата ти те издава.

— На Помрачените? — попита Саймън, който изглеждаше адски странно в червеното бойно облекло. Клеъри никога не си го беше представяла в бойно облекло.

— На Себастиан — кратко отвърна Джейс и също си сложи качулката.

Те всички бяха извадили оръжията си: камшикът на Изабел проблясваше в алената светлина, Алек стискаше здраво лъка си. Джейс бе обърнал поглед към Тъмен Гард и Клеъри почти очакваше да каже нещо, да произнесе реч, да отбележи случая. Ала той не го направи. Клеъри виждаше острите ъгли на скулите му под качулката, здраво стиснатата челюст. Беше готов. Те всички бяха.

— Към портата — заяви Джейс и тръгна напред.

Клеъри усети как я залива студ — студът на битката, от който гръбнакът й бе прав като стрела, дишането й — равномерно. Тук пръстта не беше същата, забеляза тя сякаш отстрани. За разлика от пясъка в пустинята, тук тя бе утъпкана от безброй крака. В този миг покрай нея мина воин в червени дрехи — чернокож мъж, висок и мускулест. Не им обърна никакво внимание. Изглежда, че патрулираше, също като още неколцина от Помрачените, нещо като предварително установен път напред-назад. Бяла жена с посивяваща коса вървеше на няколко крачки след него и Клеъри усети как мускулите й се напрегнаха. Аматис? Ала когато жената се доближи още малко, Клеъри видя, че не я познава. Въпреки това усети очите на жената върху себе си и останалите и изпита облекчение, когато я отминаха.

И ето че Гард вече се издигаше пред тях с масивната си, желязна порта. Върху нея беше гравирана ръка, стиснала оръжие — скиптрон, увенчан от сфера. Очевидно бе, че портата бе понесла години на оскверняване. Повърхността й бе нащърбена и изподраскана, оплискана тук-там с демонска кръв и нещо, което смущаващо много приличаше на засъхнала човешка кръв.

Клеъри пристъпи напред със стили в ръка, представяйки си съвсем ясно руната за отваряне, която щеше да нарисува… ала портата зейна широко още щом я докосна. Тя погледна учудено към останалите. Джейс дъвчеше долната си устна; Клеъри повдигна въпросително вежди и той сви рамене, сякаш искаше да каже: „Продължаваме напред. Какво друго можем да сторим?“.

И те продължиха. От другата страна на портата имаше мост, прехвърлен над тясна клисура, чието дъно тънеше в мрак, по-гъст от мъгла, и сенки. Изабел мина първа, с камшик в ръка; Алек беше последен, обърнат назад, с готов за стрелба лък. Докато вървяха по моста в редица един след друг, Клеъри хвърли поглед към бездната под тях и едва не отскочи назад — мракът имаше крайници, дълги и извити като паешки крака, и нещо, което приличаше на лъскави жълти очи.

— Не гледай — тихо каза Джейс и Клеъри прикова очи в камшика на Изабел, който блещукаше със златна светлина пред тях, достатъчно силна, та когато стигнаха до входната врата на крепостта, Джейс лесно откри резето и отвори.

Посрещна ги мрак. Те се спогледаха, внезапно вцепенени, неспособни да помръднат. Клеъри си даде сметка, че се взира в останалите и се мъчи да запечата образите им в паметта си: кафявите очи на Саймън; начина, по който ключицата на Джейс се извиваше под червеното яке; повдигнатите вежди на Алек; тревожно смръщеното лице на Изабел.

Престани — заповяда си Клеъри. — Това не е краят. Не ги виждаш за последен път.

Тя погледна назад. От другата страна на моста беше портата — зейнала широко, а отвъд нея стояха Помрачените. Те не помръдваха и на Клеъри й се стори, че те също гледат, че всичко бе притихнало в този спиращ дъха миг преди падането.

Сега. Тя направи крачка напред и пристъпи в мрака. Чу Джейс да изрича името й зад нея — съвсем тихо, почти шепнешком, а в следващия миг вече бе прекрачила прага и ето че навсякъде лумна светлина, ослепителна в своята неочакваност. Чу шепота на останалите, докато заставаха до нея, а после усети как я лъхна струя студен въздух и вратата се затвори зад гърба им.

Клеъри вдигна очи. Намираха се в огромно преддверие с размерите на Залата на съглашението. Две внушителни спираловидни стълбища, издялани от камък, се издигаха нагоре — извиваха се едно около друго, преплетени, без никъде да се срещат. Всяко имаше каменни перила от двете си страни и на едно от по-близките се бе облегнал Себастиан и ги гледаше с широка усмивка.

Това беше дива усмивка — доволна и предвкусваща. Беше облечен в безупречно чисто алено бойно облекло, а косата му грееше като желязо, когато поклати глава.

— Клеъри, Клеъри. Наистина те мислех за много по-умна.

Клеъри се закашля. Имаше чувството, че се дави от прахта и от страх. По кожата й преминаха тръпки, сякаш бе погълнала чист адреналин.

— По-умна от какво? — попита и едва не потрепери, когато ехото от гласа й отскочи между каменните стени. Те бяха голи — никакви картини, никакви гоблени, които да смекчат суровостта им.

Макар че какво друго да очаква от един демонски свят. Разбира се, че нямаше да има никакво изкуство.

— Ние сме тук — каза тя. — В крепостта ти. Петима, а ти си само един.

— А, да. Изненадан ли се очаква да изглеждам? — Себастиан изкриви лице в гримаса на престорено учудване, от която стомахът на Клеъри се сви. — Кой би повярвал! — насмешливо каза той. — Имам предвид, дори да оставим настрани това, че очевидно бях предупреден за идването ви от кралицата, откакто сте тук, вие запалихте огромен огън, опитахте се да откраднете вещ, отбранявана от демони… ами че само дето не нарисувахте огромна припламваща стрелка, която да сочи точно къде се намирате. — Той въздъхна. — Винаги съм знаел, че почти до един сте ужасяващо глупави. Дори Джейс, е, ами ти си хубав, но не се отличаваш с кой знае какъв ум, нали? Може би ако беше прекарал още няколко години с Валънтайн… ала не, вероятно и това не би помогнало. Херондейл открай време е род, който се слави повече с линията на челюстта си, отколкото със своята интелигентност. А що се отнася до Лайтууд — колкото по-малко кажем за тях, толкова по-добре. Поколения от идиоти. Но Клеъри…

— Пропусна мен.

Себастиан неохотно обърна поглед към Саймън, сякаш той беше отвратителен.

— Е, вярно, че от теб човек изобщо не може да се отърве. Досаден малък вампир. Знаеш ли, че убих онзи, който те превърна? Мислех, че вампирите би трябвало да усещат подобни неща, ала ти ми се струваш напълно безразличен. Ама че коравосърдечност.

Клеъри почувства Саймън да настръхва до нея и си го спомни в пещерата — как се бе превил одве от болка и им бе казал, че сякаш е бил пронизан в гърдите.

— Рафаел — прошепна той.

До него Алек беше видимо пребледнял.

— Ами останалите? — дрезгаво попита той. — Магнус… Люк…

— Майка ни — каза Клеъри. — Несъмнено дори ти не би я наранил.

Усмивката на Себастиан изглеждаше така, сякаш ще се скърши.

— Тя не ми е майка — заяви, а после сви рамене с пресилено раздразнение. — Жива е. Що се отнася до магьосника и върколака — не знам, от доста време не съм ги наглеждал. Магьосникът определено не изглеждаше добре, когато го видях за последен път — добави той. — Не мисля, че това измерение му се отразява добре. Нищо чудно и да е умрял досега. Но определено не може да очаквате да предвидя това.

А това можеш ли да предвидиш! — С едно мълниеносно движение Алек вдигна лъка си и опъна тетивата.

Стрелата полетя право към Себастиан… който бе бърз като светкавица — улови я във въздуха, обвивайки пръсти около трептящите й пера. Клеъри чу как Изабел си пое рязко дъх, почувства и ужаса, който се разля по собствените й вени.

Себастиан насочи върха на стрелата към Алек, сякаш бе учител, размахващ линийка, и изцъка неодобрително с език.

— Лошо момче. Да се опитваш да ме нараниш тук, в моята крепост, в самото сърце на могъществото ми! Както казах, ти си глупак. Вие всички сте глупаци. — При тези думи той изви китка и стрелата се счупи със звук, който отекна като изстрел в стаята.

Двукрилите врати в двата края на преддверието се отвориха и вътре нахлуха демони.

Клеъри го бе очаквала, подготвила се бе за това, но за подобно нещо човек не можеше да се подготви наистина. През живота си бе виждала много демони, ала при вида на създанията, прииждащи от двете им страни (паякообразни същества с дебели, отровни тела; човекоподобни чудовища без кожа, от които капеше кръв; изчадия с хищни нокти и остри зъби; огромни богомолки с широко зейнали челюсти), имаше чувството, че кожата й иска да изпълзи надалече от тялото й. Заповяда си да остане неподвижна и вдигна глава към брат си.

Той срещна погледа й с тъмните си очи и Клеъри си спомни момчето от своето видение, онова, което имаше очи, зелени като нейните.

Между веждите му легна бръчка и като вдигна ръка, той щракна с пръсти.

— Спрете!

Демоните замръзнаха по местата си от двете страни на малката групичка. Клеъри чуваше дрезгавото дишане на Джейс, усети как пръстите му докосват ръката зад гърба й. Безмълвен сигнал. Приятелите й не помръдваха край нея.

— Сестра ми — нареди Себастиан. — Не я наранявайте. Доведете ми я тук. Останалите убийте. — Той погледна Джейс с присвити очи. — Ако можете.

Демоните се втурнаха напред. Медальонът на Изабел туптеше, разпращайки ослепителни струи червена и златна светлина, и в нея Клеъри видя как останалите се обърнаха, за да удържат демоните.

Това беше нейният шанс. Тя се обърна рязко и се хвърли към стената, усещайки как руната й за пъргавина пламва, когато подскочи високо и улови грапавия камък с лявата си ръка, като в същото време замахна с дясната, забивайки върха на стилито в гранита, сякаш беше брадва, потъваща в кората на дърво. Усети как камъкът потрепери, плъзнаха малки пукнатини, ала тя се държеше здраво и прокарваше стилито си по повърхността на стената с мълниеносни движения. Долавяше сякаш отдалече стърженето на острието; далечни й се струваха дори писъците и звукът на битката зад нея, вонята и ревовете на демоните зад гърба й. В този миг тя усещаше единствено могъществото на познатите руни, отекващо в нея, докато рисуваше ли, рисуваше…

Нещо я сграбчи за глезена. По крака й се разля остра болка и когато сведе очи, видя, че около ботуша й се е обвило пипало и се опитва да я смъкне надолу. То принадлежеше на демон, който изглеждаше като огромен проскубан папагал с пипала, стърчащи там, където би трябвало да се намират крилете му. Тя се вкопчи още по-здраво в стената, размахвайки стилито напред-назад, а камъкът трепереше под черните линии, плъзнали по него.

Натискът върху глезена й се усили. Клеъри извика и се пусна от стената, а стилито се изтърколи от ръката й. Задъхвайки се, тя се метна встрани в мига, в който една стрела прелетя покрай главата й и потъна дълбоко в плътта на демона, който я бе сграбчил. Клеъри се обърна и видя Алек да посяга за нова стрела в същия миг, в който стената зад нея лумна като карта, изрисувана с небесен огън. Джейс стоеше до Алек с меч в ръка, приковал очи в Клеъри.

Тя кимна едва забележимо. Направи го.

Демонът, който я държеше, изрева; пипалото около крака й се охлаби и тя се изправи, олюлявайки се. Не беше успяла да нарисува квадрат, така че вратата, надраскана върху стената, представляваше назъбен кръг, като отвора на тунел. Насред ярката светлина тя зърна проблясващ Портал, развълнуван като сребриста вода.

Джейс се втурна покрай Клеъри и скочи в зейналия Портал. За миг Клеъри зърна онова, което лежеше от другата му страна (опустошената Зала на съглашението със статуята на Джонатан Ловеца на сенки), преди тя също да се хвърли напред, притискайки ръка към Портала, така че Себастиан да не може да го затвори. На Джейс му бяха необходими само няколко секунди…

Чу как зад нея Себастиан крещи нещо на език, който тя не знаеше. Вонята на демони беше навсякъде; зад гърба й се разнесе съскане и потракване и когато се обърна, видя един Ненаситен да пъпли по пода към нея, вдигнал скорпионската си опашка. Клеъри се дръпна назад в същия миг, в който създанието стана надве, посечено през средата от металния камшик на Изабел. Зловонна демонска кръв плисна по пода, а Саймън улови Клеъри и я издърпа назад тъкмо когато в Портала лумна невероятно силна светлина и Джейс прекрачи през него.

Клеъри рязко си пое дъх. Никога досега Джейс не бе приличал толкова на ангел на отмъщението, носещ се през облаци и огън. Светлата му коса пламтеше, когато той се приземи леко на пода и вдигна оръжието, което стискаше в ръката си. Скиптрона на Джонатан Ловеца на сенки. Сферата на върха му грееше. Зад гърба на Джейс, миг преди порталът да се затвори, Клеъри зърна тъмните очертания на летящи демони и чу писъците им на разочарование и гняв, когато пристигнаха, само за да открият, че оръжието е изчезнало, а крадеца го няма.

Джейс вдигна скиптрона и демоните около тях заотстъпваха назад. Себастиан се бе облегнал на парапета и се взираше в Джейс, смъртноблед.

— Джонатан. — Гласът му се извиси в стаята и отекна между стените. — Джонатан, забранявам…

Джейс замахна със скиптрона към небето и кълбото лумна. Беше ярък, овладян леден пламък, повече светлина, отколкото жар — светлина, която се разля из цялата стая, обгръщайки всичко в яркото си сияние. Клеъри видя как демоните се превръщат в пламнали силуети, преди да потреперят и да изригнат, превръщайки се в пепел. Първи изгоряха онези, които бяха най-близо до Джейс, ала светлината пробяга по всеки от тях, като пукнатина, плъзнала по земята, и едно по едно създанията пищяха и се стопяваха, оставяйки дебел слой сиво-черна пепел върху пода.

Светлината се усилваше, гореше все по-ярко и по-ярко, докато Клеъри не бе принудена да затвори очи, но дори така видя последния й взрив. Когато отново отвори очи, преддверието беше почти празно — останали бяха само тя и приятелите й… както и Себастиан, който продължаваше да стои, пребледнял и потресен, на стълбището.

— Не — процеди той през стиснати зъби.

Джейс все така стискаше скиптрона в ръката си; кълбото бе угаснало и мъртво, като изгоряла крушка. Той погледна към Себастиан; гърдите му се повдигаха и спускаха учестено.

— Нямат представа, че ги очаквам, така си мислеше, нали? Ала ние разчитахме на това. — Джейс направи крачка напред. — Познавам те. — Все още беше задъхан, косата му беше разрешена, златните му очи горяха. — Ти ме подчини, пое контрол над мен, принуди ме да изпълнявам волята ти, но аз се учих от теб. Ти беше в главата ми и аз не съм забравил. Помня как мислиш, как кроиш планове. Помня абсолютно всичко. Знаех, че ще ни подцениш, ще решиш, че не подозираме, че е капан, и няма да го предвидим. Забравяш, че те познавам; познавам те до последното ъгълче на арогантния ти ум…

Млъкни! — изсъска Себастиан и насочи разтреперан пръст към тях. — Ще ми платите с кръв за това.

А после се обърна и се втурна нагоре по стълбите, изчезвайки толкова светкавично, че дори стрелата на Алек, полетяла след него, не можа да го догони. Вместо това се удари в стълбището и от сблъсъка с камъка се счупи на две парчета, които паднаха на земята.

— Джейс. — Той сякаш се беше вкаменил и Клеъри го докосна по ръката. — Джейс, когато казва, че ще му платим с кръв, няма предвид нашата кръв. А тяхната. На Люк, Магнус и мама. Трябва да ги намерим.

— Съгласен съм. — Алек свали лъка си; червеното му яке се бе скъсало в битката, а предпазителят около ръката му бе изцапан с кръв. — Всяко от стълбищата отвежда до различно ниво. Ще се наложи да се разделим. Джейс, Клеъри — вие тръгнете по източното стълбище; ние ще се качим по другото.

Никой не възрази. Клеъри знаеше, че Джейс никога не би приел да се отдели от нея, така както Алек не би се отделил от сестра си, нито пък Изабел и Саймън — един от друг. Ако трябваше да се разделят, това бе единственият начин да го направят.

— Джейс!

Гласът на Алек най-сетне изтръгна Джейс от вцепенението му. Той захвърли настрани угасналия скиптрон, който изтрополи на пода, и вдигна глава, кимвайки.

— Точно така — каза той и в същия миг вратата зад тях се отвори и в стаята нахлуха тъмни нефилими.

Джейс сграбчи Клеъри за ръката и те побягнаха, следвани от Алек и останалите, докато не стигнаха подножието на двете стълбища, където се разделиха. На Клеъри й се стори, че чу Саймън да изрича името й, когато тя и Джейс се втурнаха към източното стълбище, ала когато погледна назад, него вече го нямаше. Стаята беше пълна с Помрачени, някои от които вдигаха оръжия (лъкове и дори прашки), за да се прицелят. Клеъри наведе глава и продължи да тича.

Джия Пенхалоу стоеше на балкона си в Гард, загледана в Аликанте, който се простираше под нея.

Балконът се използваше рядко. Имаше време, когато кон сулът често се обръщаше към населението от това място, високо над него, ала този обичай бе изпаднал в немилост през деветнайсети век, тъй като според консул Феърчайлд, твърде много напомнял на поведението на някой папа или крал.

Започваше да се стъмва и Аликанте бе облян в магическа светлина: магическа светлина в прозорците на всяка къща и по витрините на всеки магазин; магическа светлина, обляла статуята насред Площада на Ангела; магическа светлина, струяща от „Василиас“. Джия си пое дълбоко дъх, готвейки се за онова, което предстоеше, а в лявата си ръка стискаше бележката на Мая Робърте, която говореше за надежда.

Демонските кули лумнаха в синьо и Джия заговори. Гласът й отекна между кулите и се разля из града. Виждаше как хората по улиците спират, вдигнали глави, за да погледнат демонските кули; как се заковават на прага на къщите си, заслушани в думите й, които ги заливаха като вълна.

— Нефилими. Деца на Ангела. Воини. Тази нощ трябва да бъдем готови, защото Себастиан Моргенстърн ще изпрати войските си срещу нас. — Леден вятър долиташе от хълмовете, които заобикаляха Аликанте, и Джия потрепери. — Себастиан Моргенстърн се опитва да унищожи онова, което сме. Той ще хвърли срещу нас воини, които носят нашите лица, ала те не са нефилими. Нямаме право да се колебаем. Когато се изправим срещу тях, когато погледнем Помрачените, не бива да видим брат или майка, сестра или съпруга, а създание, което страда. Човешко същество, на което е било отнето и последното зрънце човещина. Ние сме това, което сме, защото волята ни е свободна. Свободни сме да решаваме и днес решаваме да останем тук и да се бием. Решаваме да разгромим войските на Себастиан. Те имат мрака; ние имаме силата на Ангела. Огънят изпитва златото. В този огън ние ще бъдем изпитани и в него ще огрее светлината ни. Знаете какво трябва да сторите. Вървете, деца на Ангела. Вървете и нека лумнат светлините на войната.

22

ПРАХЪТ НА НАШИТЕ БАЩИ

Стресната от пронизващия вой на сирена, раздрал внезапно въздуха, Ема седна рязко в леглото и листовете се разпиляха по пода. Сърцето й биеше лудешки. През отворения прозорец на спалнята си виждаше как демонските кули пулсират в златно и червено. Цветовете на войната.

Тя се изправи и посегна към бойното си облекло, което висеше на една закачалка край леглото. Едва бе успяла да се напъха в него и тъкмо се навеждаше, за да завърже ботушите си, когато вратата се отвори рязко. Джулиън нахлу с такъв устрем, че успя да спре едва в средата на стаята, местейки поглед от листовете по пода към Ема.

— Ема… не чу ли речта?

— Бях задрямала.

Ема изстреля думите, докато пристягаше ремъците, които придържаха Кортана на гърба й, след което пъхна меча в ножницата.

— Градът е под атака — каза Джулиън. — Трябва да отидем в Залата на съглашението. Ще заключат там всички деца — това е най-сигурното място в града.

— Няма да отида — заяви Ема.

Джулиън я зяпна. Носеше дънки, якето на бойното си облекло и маратонки; в колана му беше втъкнат къс меч. Меките му кестеняви къдрици бяха разбъркани и несресани.

— Какво искаш да кажеш?

— Няма да се крия в Залата на съглашението. Искам да се бия.

Джулс зарови пръсти в разчорлената си коса.

— Ако ти се биеш, ще се бия и аз. А това означава, че няма кой да отнесе Тави в Залата на съглашението, нито кой да защитава Ливи, Тай и Дру.

— Ами Хелън и Ейлийн? — попита Ема. — Семейство Пенхалоу…

— Хелън ни чака. Всички от семейство Пенхалоу вече са в Гард, включително и Ейлийн. Вкъщи не е останал никой, освен нас и Хелън — отвърна Джулиън, протягайки ръка към Ема. — Хелън не може да защитава всички ни и едновременно с това да носи бебето; тя е сама. — Джулс я погледна и Ема видя страха в очите му, страха, който той така внимаваше да крие от по-малките си братя и сестри. — Ема, ти си най-добрият воин сред нас. Не си просто моя приятелка, а аз не съм просто техният по-голям брат. Аз съм техният баща или поне най-близкото до баща, с което разполагат. Те се нуждаят от мен, а аз имам нужда от теб. — Очите му с цвят на море бяха огромни насред бледото му лице; той изобщо не приличаше на чийто и да било баща. — Моля те, Ема.

Ема вдигна бавно ръка и улови неговата, преплитайки пръсти в неговите. Видя почти незабележимата му въздишка на облекчение и усети как гърдите й се стегнаха. Зад него, през отворената врата, можеха да ги зърнат: Тави и Дру, Ливия и Тиберий. Нейната отговорност.

— Да вървим — каза тя.

На върха на стълбището Джейс пусна ръката на Клеъри и тя се улови за парапета, мъчейки се да не кашля, макар да имаше чувството, че дробовете й се мъчат да се изтръгнат от гърдите й. Джейс я погледна — Какво не е наред? — но после изведнъж настръхна. Зад тях се чуваха тичащи стъпки. Помрачените бяха по петите им.

— Хайде — каза Джейс и отново се втурна да бяга.

Макар и с усилие, Клеъри се затича след него. Той като че ли знаеше точно къде отива и Клеъри предположи, че използва картата на техния Гард, която имаше в главата си, за да се добере до сърцето на крепостта.

Свърнаха в дълъг коридор и по средата му Джейс спря пред двукрила метална врата, върху която бяха вдълбани непознати руни. Клеъри би очаквала да се натъкнат на руни за смърт, нещо, говорещо за Ад и мрак, ала това бяха руни на скръб, оплакващи един унищожен свят. Чия ръка ги бе изваяла тук, зачуди се тя, в какъв ли изблик на безмерна мъка? И преди бе виждала руни на скръб. Ловците на сенки ги носеха, когато някой, когото обичаха, загине, макар руните изобщо да не уталожваха скръбта. Ала има разлика между това, да оплакваш един човек и да оплакваш цял свят.

Джейс наведе глава и я целуна по устните, бързо и страстно.

— Готова ли си?

Клеъри кимна и Джейс отвори вратата, пристъпвайки вътре. Тя го последва.

Озоваха се в помещение, голямо поне колкото Заседателната зала в техния Гард. Таванът се извисяваше високо над тях, ала вместо редици от пейки тук имаше гол мраморен под, ширнал се пред подиума в единия край на залата. Зад него имаше два масивни прозореца. И през двата струяха лъчите на залеза, макар единият да имаше цвят на злато, а другият — цвят на кръв.

Насред стаята, облян от кърваво златна светлина, бе коленичил Себастиан. Рисуваше руни по пода — кръг от тъмни, свързани символи. Осъзнала какво прави, Клеъри пристъпи към него… и отскочи назад с писък, когато пред нея се надигна огромна сива фигура.

Приличаше на гигантски плужек; единствената дупка в лъскавото му сиво тяло беше паст, пълна с неравни зъби. Клеъри го позна. Беше виждала същия демон в Аликанте, тътрещ хлъзгавото си тяло през купчина кръв, стъкло и захарна глазура. Демон Бегемот.

Тя посегна към камата си, ала Джейс вече се бе хвърлил напред с меч в ръка. Политна във въздуха и се приземи на гърба на чудовището, забивайки оръжието си дълбоко в безоката му глава. Клеъри отстъпи назад, когато Бегемотът започна да се мята конвулсивно, пръскайки пареща демонска кръв, а от гърлото му се надигна пронизителен вой. Вкопчен в гърба на демона и обливан от кръвта му, Джейс забиваше оръжието си все по-дълбоко и по-дълбоко, докато с един гъргорещ писък създанието се сгромоляса на земята. Стискайки го здраво с колене, Джейс остана на гърба му до последния момент, след което се претърколи и скочи на крака.

За миг се възцари тишина. Джейс се огледа наоколо, сякаш очакваше от сенките да изскочат още демони, ала в стаята нямаше никой друг освен Себастиан, който се бе изправил на крака и сега стоеше насред завършения кръг от руни.

Той вдигна ръце и бавно заръкопляска.

— Отлична работа. Справи се с демона просто великолепно. Обзалагам се, че татко би ти дал златна звезда. Но да не си губим времето с празни приказки. Несъмнено вече знаете къде се намираме, нали?

Очите на Джейс обходиха стаята и Клеъри проследи погледа му. Светлината зад прозорците бе отслабнала мъничко и сега тя по-ясно можеше да различи подиума. Върху него имаше два огромни… „трона“, като че ли беше единствената дума, с която можеха да бъдат описани. Бяха направени от слонова кост и злато и до тях водеха златни стъпала. Върху извитата облегалка за гърба на всеки от тях беше гравиран ключ.

— Бях мъртъв — проговори Себастиан, — и ето, живея до вечни векове; и имам ключовете на смъртта и на Ада[1] — Той описа широк жест по посока на двата стола и Клеъри изведнъж осъзна, че до левия трон стои някой — тъмен ловец на сенки в червено облекло. Жена, коленичила и сключила ръце пред себе си. — Това са ключовете, изработени като тронове и дадени ми от демоните, които властват над този свят, Лилит и Асмодей.

Тъмните му очи се спряха върху Клеъри и тя почувства погледа им като ледени пръсти, плъпнали по гръбнака й.

— Не знам защо ми показваш това. Какво очакваш? Възхищение? Няма да го получиш. Можеш да ме заплашваш колкото си искаш — знаеш, че не ме е грижа. Джейс не можеш да заплашваш — у него гори небесният огън и ти не можеш да го нараниш.

— Нима? Кой знае колко от небесния огън е останал във вените му след онази заря в пустинята? Онзи демон здравата те разтърси, нали, братко? Сигурен бях, че няма да си в състояние да се справиш напълно с мисълта, че си убил някого от собствената си раса.

— Ти ме принуди да извърша убийство — каза Джейс. — Не моята ръка държеше ножа, отнел живота на сестра Магдалена. А твоята.

— Щом така предпочиташ. — Усмивката на Себастиан бе ледена. — Ала има и други, които мога да заплаша. Аматис, изправи се и доведи Джослин.

Клеъри усети как остри късчета лед плъзнаха по вените й и се опита да надене на лицето си безизразна маска, докато коленичилата жена се изправяше. Действително беше Аматис, със сините си очи, които така смущаващо приличаха на тези на Люк. По устните й се разля усмивка.

— С удоволствие — заяви тя и излезе от стаята, а краят на дългото й червено палто се влачеше след нея.

Джейс пристъпи напред с нечленоразделно ръмжене… и спря на няколко крачки от Себастиан. Протегна ръце, ала те сякаш срещнаха невидима прозрачна стена.

Себастиан изсумтя.

— Сякаш ще допусна да се доближиш до мен с целия онзи огън, заключен в тялото ти. Веднъж ми беше предостатъчно.

— Значи, ти е ясно, че мога да те убия — каза Джейс и докато ги гледаше, застанали един срещу друг, Клеъри неволно си помисли колко много си приличат и едновременно с това — колко са различни… като лед и огън: Себастиан, изтъкан от бяло и черно, и Джейс, горящ в червено и златно. — Не можеш да се криеш тук до безкрай. Ще умреш от глад.

Себастиан направи бързо движение с пръсти, като Магнус, когато правеше магия, помисли си Клеъри, и в същия миг Джейс бе запратен назад — политна във въздуха и се блъсна в стената зад тях. Дъхът на Клеъри секна, когато се обърна рязко и го видя да се свлича на земята с кървава рана на главата.

Себастиан издаде звук на задоволство и отпусна ръка.

— Не се тревожи — подхвърли нехайно и отново погледна към Клеъри. — Нищо му няма. Засега. Освен ако не си променя решението за това, какво да го правя. Сигурен съм, че разбираш сега, когато видя на какво съм способен.

Клеъри не помръдваше. Знаеше колко е важно по лицето й да не се чете нищо, да не поглежда уплашено към Джейс, да не позволи Себастиан да види гнева или страха й. Дълбоко в сърцето си по-добре от всеки друг знаеше какво иска той; знаеше какво представлява и това бе най-силното й оръжие.

Е, може би второто по сила.

— Никога не съм се съмнявала в могъществото ти — каза тя, като нарочно не поглеждаше към Джейс, нарочно потискаше мисълта за това, колко е неподвижен и за плътната струя кръв, която се спускаше от едната страна на главата му. Нали знаеше, че рано или късно, ще стане точно така, че ще трябва да се изправи срещу Себастиан сама, без никого до себе си, дори Джейс.

— Могъщество — повтори той, сякаш думата беше обида. — Така ли го наричаш? Тук притежавам нещо повече от това, Клеъри. В тази крепост мога да оформя самата реалност. — Докато говореше, той бе започнал да крачи напред-назад в кръга, който беше нарисувал; сключил ръце зад гърба си, приличаше на професор, изнасящ лекция. — Съвсем тънки нишки свързват този свят с онзи, където сме родени. Пътят през царството на елфите е една от тези нишки. Тези прозорци са други. Прекрачи оттук — той посочи десния прозорец, през който Клеъри виждаше тъмносиньо привечерно небе, обсипано със звезди, — и ще се върнеш в Идрис. Ала не е толкова просто. — Той се загледа в звездите отвън. — Дойдох в този свят, защото беше място, където можех да се скрия. И тогава започнах да разбирам. Сигурен съм, че баща ни безброй пъти е изричал тези думи пред теб… — Себастиан говореше на Джейс, сякаш той можеше да го чуе, — че е по-добре да властваш в Ада, отколкото да слугуваш в Рая. А тук аз властвам. Имам своите тъмни воини и своите демони. Своята крепост и цитадела. И когато границите на този свят бъдат затворени, всичко тук ще бъде мое оръжие. Скали, мъртви дървета, самата земя ще се надигне в ръката ми и силата й ще бъде моя. И Великите демони, древните демони ще видят стореното от мен и ще ме възнаградят. Ще ме въздигнат в слава и аз ще властвам над бездната между световете и пространството между всички звезди.

— И той ще ги управлява с желязна тояга, и ще му дам зорницата — каза Клеъри, спомнила си думите на Алек в Залата на съглашението.

Себастиан се обърна към нея с грейнали очи.

— Да! Много добре! Вече разбираш. Мислех, че искам нашия свят; мислех, че искам да го удавя в кръв, ала сега жадувам повече. Искам наследството на името Моргенстърн.

— Искаш да бъдеш дяволът? — попита Клеъри, полуобъркана, полуужасена. — Искаш да властваш над Ада? — Тя разпери ръце. — Върви тогава. Никой от нас няма да те спре. Пусни ни да се приберем у дома, обещай, че ще оставиш нашия свят на мира, и можеш да имаш Ада.

— Уви — отвърна Себастиан. — Открих, че има нещо, което може би ме отличава от Луцифер. Не искам да властвам сам. — Той вдигна ръка и с изящен жест посочи двата внушителни трона на подиума. — Единият е за мен. Другият… другият е за теб.

Улиците на Аликанте криволичеха като морски течения; ако не следваше Хелън, която държеше магическа светлина в едната си ръка и арбалета в другата, Ема щеше да бъде безнадеждно изгубена.

Слънцето почти се бе скрило зад хоризонта и улиците бяха тъмни. Джулиън носеше Тави, който беше обвил ръчички около врата му; Ема водеше Дру за ръка, а близнаците се държаха мълчаливо един за друг.

Дру не беше бърза и често се препъваше; няколко пъти падна и Ема трябваше да я издърпа на крака. Джулс й извика да внимава и Ема наистина се опитваше да бъде внимателна. Не разбираше как го прави Джулиън; как успява да държи Тави толкова внимателно и да му шепне нещо така успокояващо, че момченцето дори не плачеше. Дру хлипаше безмълвно; Ема избърса сълзите от бузите й, до като за четвърти път й помагаше да стане, говорейки нищо не значещи успокоителни думи, които бе чула от майка си веднъж, когато като съвсем малка беше паднала.

Никога не бе чувствала липсата на родителите си по-мъчително, отколкото в този миг; беше като нож, забит между ребрата й.

— Дру — започна тя и в този миг небето поаленя.

Демонските кули грееха с пурпурна светлина, непримесена със златото на предупреждението.

— Врагът е превзел стените на града — каза Хелън, вдигнала очи към Гард. Ема знаеше, че мисли за Ейлийн. На червената светлина от кулите бледата й коса имаше цвят на кръв. — Хайде… да побързаме.

Ема не беше сигурна, че изобщо биха могли да бързат повече; тя още по-здраво стисна китката на Дру и я затегли след себе си, мърморейки извинения, докато вървеше. Хванати за ръка, близнаците бяха по-бързи, даже когато се втурнаха по неравните стъпала, отвеждащи към Площада на Ангела, водени от Хелън.

Почти бяха стигнали най-горното стъпало, когато Джулиън изведнъж възкликна:

— Хелън, зад нас!

Ема се обърна рязко и видя елфически рицар в бели доспехи да се приближава към подножието на стъпалата. Носеше лък, направен от извит клон, и имаше дълга коса с цвят на дървесна кора.

За миг очите му срещнаха тези на Хелън. Изражението му се промени и Ема неволно се зачуди дали бе доловил елфическата кръв във вените й… а после Хелън вдигна дясната си ръка и стреля право в него.

Елфът се извърна рязко и стрелата се удари в стената зад гърба му. Насмешлива усмивка изви устните му и той скочи на първото стъпало, после на второто… и изпищя. Под ужасения поглед на Ема краката му се подкосиха; той падна и изрева, когато кожата му докосна ръба на стъпалото. Едва сега Ема забеляза, че ръбовете на стъпалата бяха покрити с тирбушони, гвоздеи и други парчета студеноковано желязо, вбити с чук в камъка. Елфическият воин политна назад и Хелън отново стреля. Стрелата прониза доспехите му и потъна дълбоко в гърдите му. Той се свлече безжизнено на земята.

— Направили са защита против феи — каза Ема, спомняйки си какво беше видяла, докато гледаше през прозореца в къщата на семейство Пенхалоу заедно с Тай и Хелън. — Цялото онова желязо. — Тя посочи една сграда наблизо, където, провесени от ръба на покрива, се полюшваха множество ножици. — Ето какво правеха стражите…

Изведнъж Дру писна. Друга фигура тичаше по улицата — отново елфически рицар, но този път жена, в бледозелени доспехи и щит от застъпващи се изваяни листа.

Ема извади един нож от колана си и го метна. Жената инстинктивно вдигна щита си, за да се предпази от оръжието… което прелетя над главата й и преряза въжето, което придържаше ножицата, висяща от покрива над нея. Ножицата падна с острието надолу и се заби между раменете на феята. Тя рухна на земята с писък, разтърсвана от конвулсии.

— Отлична работа, Ема — каза Хелън с корав глас. — Хайде, да вървим…

Тя извика, без да довърши думите си, видяла как трима Помрачени изскочиха от една странична уличка. Облечени бяха в червените дрехи, които Ема толкова често бе виждала в кошмарите си, придобили още по-кървав оттенък на светлината от демонските кули.

Децата бяха безмълвни като призраци. Хелън вдигна арбалета си и стрелата й полетя. Заби се в рамото на един от Помрачените и той бе запратен назад, като се препъваше, но въпреки това успя да се задържи на крака. Хелън трескаво сложи нова стрела в тетивата; Джулиън се мъчеше да извади оръжието си, без да изпуска Тави. Ема сложи ръка върху дръжката на Кортана…

Въртящ се пръстен от светлина профуча във въздуха и потъна в гърлото на първия Помрачен, оплисквайки с кръв стената зад него. Той посегна към врата си, веднъж, а после рухна. Още два пръстена долетяха един след друг и се врязаха в гърдите на останалите тъмни нефилими, които се свлякоха безмълвно на земята, а кръвта им бавно се разля, образувайки локвичка върху калдъръма.

Ема се обърна рязко и вдигна поглед. На най-горното стъпало стоеше някой — млад ловец на сенки с тъмна коса, стиснал в дясната си ръка проблясващ чакрам. В колана му бяха втъкнати още няколко. На светлината на демонските кули той сякаш грееше — висока, слаба фигура в тъмно бойно облекло на фона на още по-черната нощ, докато Залата на съглашението се издигаше като бледа луна зад него.

Брат Закарая? — ахна Хелън.

— Какво става? — дрезгаво попита Магнус.

Вече не беше в състояние да седне и лежеше на каменния под, подпрян на лакти. Люк стоеше, притиснал лице до прозореца амбразура. В раменете му беше стаено напрежение; не беше помръднал от мига, в който се бяха надигнали писъците и виковете.

— Светлина — каза той най-сетне. — От крепостта струи светлина… разпръсква мъглата и сега виждам платото отвън и Помрачените, които тичат наоколо. Ала не знам каква е причината.

Магнус се засмя тихичко и усети металически вкус в устата си.

— Е, хайде де. Кой смяташ, че би могъл да е?

Люк го погледна.

— Клейвът?

Клейвът? — повтори Магнус. — Неприятно ми е да ти го съобщя, но тях не ги е грижа за нас чак толкова, че да дойдат тук. — Той отметна глава назад. Никога не се бе чувствал по-зле… е, всъщност не беше точно така. Да не забравяме онзи инцидент с плъховете и плаващите пясъци в началото на века. — Дъщеря ти обаче я е грижа.

Люк изглеждаше ужасен.

— Клеъри? Не. Тя не бива да е тук.

— А нима тя винаги не прави точно онова, което не бива? — изтъкна Магнус напълно основателно. Или поне се надяваше да е прозвучал основателно. Трудно му бе да прецени, когато бе така замаян. — А и останалите. Постоянните й спътници. Моят…

Вратата се отвори рязко. Магнус опита да седне, не успя и отново се подпря на лакти. Усети тъпо чувство на раздразнение. Ако Себастиан бе дошъл, за да го убие, би предпочел да умре на крака, а не на лакти. Чу гласове — възклицанието на Люк, а после и други, а след това едно лице изплува в обсега на зрението му, надвесено над него. Лице с очи като звезди върху бледо небе.

Магнус изпусна дъха си… в продължение на един миг не изпитваше болка, нито страх от смъртта, нито дори гняв и горчилка. Заля го вълна на облекчение, дълбоко като скръб, и той вдигна ръка, за да докосне с разранените си кокалчета бузата на момчето, което се бе навело над него. Очите на Алек бяха огромни и сини, и пълни със страдание.

— О, мое момче — каза Магнус. — Колко много си тъгувал. Не знаех.

Колкото по-дълбоко в сърцето на града навлизаха, толкова по-гъста ставаше тълпата — повече нефилими, повече Помрачени, повече елфически воини… макар че елфите се движеха бавно, мъчително, мнозина от тях — отслабени от допира с желязото, стоманата, самодивското дърво и солта, щедро разпилени из целия град като защита против тях. Силата на елфическите воини беше легендарна, ала Ема видя как немалко от тях (които при други обстоятелства щяха да победят) падат под проблясващите мечове на нефилимите, а кръвта им оплисква белите камъни на Площада на Ангела.

Силата на Помрачените обаче не беше отслабена. Неприятностите на елфическите им съюзници като че ли изобщо не ги вълнуваха и те си проправяха път през Площада на Ан гела, посичайки нефилимите, които го изпълваха. Джулиън беше закопчал Тави под якето си и момченцето пищеше, а крясъците му се губеха сред виковете на битката.

— Трябва да спрем! — изкрещя Джулиън. — Ще се изгубим в тълпата! Хелън!

Хелън беше пребледняла и изглеждаше така, сякаш й е лошо. Колкото повече се приближаваха до Залата на съглашението, която сега се извисяваше над тях, толкова по-силна ставаше защитата срещу елфи и дори Хелън, със своята смесена кръв, започваше да я усеща. В крайна сметка брат Закарая (сега вече просто Закарая, напомни си Ема, ловец на сенки като всички тях) бе този, който ги подреди в редица и ги накара да се хванат един за друг. Ема се държеше за колана на Джулиън, тъй като с другата си ръка той подкрепяше Тави. Дори Тай беше принуден да улови Друзила за ръката, макар да се намръщи насреща й, когато го стори, от което тя отново се разплака.

Държейки се един за друг, те отново тръгнаха към Залата, водени от брат Закарая; останал без чакрами, той размахваше дълго копие и с ледена ефективност им проправяше път през тълпата Помрачени.

Ема изгаряше от желание да извади Кортана от ножницата и да се хвърли напред, пронизвайки и посичайки враговете, които бяха убили родителите й; враговете, които бяха измъчвали и превърнали бащата на Джулиън, и им бяха отнели Марк. Ала това би означавало да пусне Джулиън и Ливи — нещо, което тя никога не би направила. Толкова много дължеше на семейство Блекторн и най-вече на Джулс; Джулс, който я бе опазил жива и който й бе донесъл Кортана, когато тя си мислеше, че ще умре от скръб.

Най-сетне, водени от Хелън и Закарая, те изкачиха с препъване стъпалата пред Залата и спряха пред масивната двукрила врата. От двете й страни стояха стражи, единият от които държеше в ръка огромен дървен прът. Другият беше жена с татуировка на рибка кои на бузата, която Ема бе виждала да взема думата на заседанията на Съвета: Даяна Рейбърн.

— Тъкмо се канехме да залостим — каза онзи, който държеше тежкия прът. — Вие двамата ще трябва да ги оставите тук — вътре се допускат само деца…

— Хелън — каза Дру с треперещо гласче и в следващия миг редицата им се разкъса и децата Блекторн се струпаха около Хелън; Джулс стоеше малко встрани с безизразно, посивяло лице и милваше къдриците на Тави със свободната си ръка.

— Всичко е наред — задавено ги уверяваше Хелън. — Това е най-сигурното място в Аликанте. Вижте, навсякъде по стъпалата има сол и гробищна пръст, за да държи феите настрани.

— Както и студеноковано желязо под плочите — добави Даяна. — Изпълнихме указанията на Спираловидния лабиринт до последната запетайка.

При споменаването на Лабиринта, Закарая си пое рязко дъх. След това коленичи, така че очите му да са на едно ниво с тези на Ема.

— Ема Корделия Карстерс. — Изглеждаше едновременно много млад и много стар. На гърлото му, там, където изпъкваше избелялата му руна, имаше кръв, ала не беше неговата. Той сякаш търсеше нещо по лицето й, но какво, Ема не знаеше. — Остани със своя парабатай — каза той накрая, толкова тихо, че никой друг не го чу. — Понякога е нужна повече храброст, за да не се биеш. Защитавай ги и остави отмъщението за друг ден.

Очите на Ема се разшириха.

— Но аз нямам парабатай… и откъде…

Един от стражите извика и падна; от гърдите му стърчеше червенопера стрела.

— Влизайте вътре! — изкрещя Даяна и като сграбчи децата, почти ги хвърли в Залата.

Ема усети как някой я улови и я метна вътре; обърна се, за да види Закарая и Хелън за последен път, ала беше твърде късно. Двукрилата врата се бе затръшнала зад нея и тежкото масивно резе падна с решителен трясък.

— Не. — Клеъри местеше поглед между ужасяващия трон и Себастиан. Изпразни ума си — заповяда си тя. — Съсредоточи се върху Себастиан, върху случващото се пред теб и онова, което можеш да направиш, за да го спреш. Не мисли за Джейс. — Трябва да знаеш, че няма да остана тук. Ти може и да предпочиташ да властваш над Ада, вместо да слугуваш в Рая, ала аз не искам нито едното, нито другото… искам просто да си отида у дома и да живея своя живот.

— Това е невъзможно. Вече затворих пътя, който ви доведе тук. Никой не може да се върне по него. Остава единствено това — при тези думи той махна към прозореца, — а не след дълго и този път ще бъде затворен. Няма да има връщане у дома, не и за теб. Мястото ти е тук, до мен.

— Защо? — прошепна Клеъри. — Защо аз?

— Защото те обичам — отвърна Себастиан. Изглеждаше… неловко. Напрегнат, сякаш се опитваше да докосне нещо, което не можеше да достигне съвсем. — Не искам да бъдеш наранена.

— Не искаш… Та ти си ме наранявал. Опита се…

— Няма значение, ако аз те нараня — заяви той. — Защото ти ми принадлежиш. Аз мога да правя с теб каквото си поискам. Ала не искам друг да те докосва, да те притежава или да те нарани. Искам да бъдеш до мен, да ми се възхищаваш, да видиш какво съм направил, какво съм постигнал. Това е любов, нали?

— Не — отвърна Клеъри с тих, натъжен глас. — Не, не е. — Тя направи крачка към него и ботушът й се удари в невидимата стена, издигната от кръга на руните му. Не можеше да стигне по-далеч. — Ако обичаш някого, искаш и той да те обича в замяна.

Себастиан присви очи.

— Не се дръж покровителствено с мен. Знам какво е любовта според теб, Клариса. Просто смятам, че грешиш. Ти ще се възкачиш на трона и ще властваш заедно с мен. В гърдите ти се крие тъмно сърце и това е тъмнина, която ни свързва. Когато аз съм всичко в твоя свят, всичко, което е останало, тогава и ти ще ме обикнеш.

— Не разбирам…

— Не съм си и представял, че ще разбереш — насмешливо подхвърли Себастиан. — Та ти не разполагаш с цялата информация. Нека да отгатна, нямаш представа за случилото се в Аликанте, след като си тръгна?

Клеъри усети вледеняващ студ в стомаха си.

— Намираме се в друго измерение. Няма как да знаем.

— Не съвсем. — Гласът на Себастиан тегнеше от задоволство, сякаш Клеъри се бе хванала точно в клопката, в която той искаше. — Погледни през прозореца над източния трон. Погледни и виж какво се случва в Аликанте в този миг.

Клеъри се подчини. Когато влезе в стаята, в източния прозорец бе видяла единствено обсипано със звезди небе, ала сега под съсредоточения поглед повърхността на стъклото заблещука и затрептя. Тя изведнъж си помисли за Снежанка и вълшебното огледало, отразило в проблясващата си повърхност света навън…

Пред очите й се разкри вътрешността на Залата на съглашението. Беше пълна с деца — нефилимски деца, насядали и правостоящи, скупчени заедно. Тук бяха и децата от семейство Блекторн, сгушени един до друг. Джулиън седеше с бебето в скута, протегнал свободната си ръка, сякаш можеше да прегърне всичките си братя и сестри, да ги придърпа към себе си и да ги защити. Ема седеше близо до него с каменно изражение, а златният й меч проблясваше над рамото й…

Изведнъж образът отстъпи място на друг — Площада на Ангела. Той представляваше бушуващо море от нефилими, а срещу тях — Помрачените в алените си дрехи и въоръжени до зъби. И не само те, със свито сърце видя Клеъри, но и елфически воини. Висок елф с коса, в която се смесваха сини и зелени кичури, се биеше с Ейлийн Пенхалоу, която бе застанала пред майка си с меч в ръка и с вид, сякаш бе готова да се сражава до последен дъх. В другия край на площада Хелън се мъчеше да си пробие път до Ейлийн, ала тълпата беше прекалено гъста. Битката я спъваше, също както и телата… тела на нефилимски воини, паднали и издъхващи, далеч повече в черни, отколкото в алени дрехи. Губеха битката, губеха я…

Клеъри се обърна рязко към Себастиан, когато образът започна да избледнява.

— Какво става?

— Това е краят. Поисках да ми бъдеш предадена, а Клейвът отказа да го стори. Вярно, причината бе, че ти избяга, но така или иначе, вече нямам полза от тях. Войските ми нахлуха в града. Нефилимските деца се крият в Залата на съглашението, ала когато всички други загинат, Залата също ще бъде превзета. Аликанте ще бъде мой. Целият Идрис ще бъде мой. Ловците на сенки загубиха войната… не че имаше кой знае каква война. Действително мислех, че ще окажат по-голяма съпротива.

— Това далеч не са всички ловци на сенки — каза Клеъри. — Само онези, които са в Аликанте. По света все още има и други нефилими…

— Всички ловци на сенки, които виждаш там, много скоро ще пият от Пъкления бокал и ще станат мои слуги. Тогава ще ги разпратя по света, за да открият своите събратя и те до един ще бъдат превърнати или убити. Ще унищожа Железните сестри и Мълчаливите братя в техните цитадели от камък и мълчание. До един месец всички потомци на Джонатан Ловеца на сенки ще бъдат изличени от земята. И тогава… — Ужасна усмивка се разля по лицето на Себастиан и той махна към западния прозорец, през който се виждаше мъртвият, опустошен Едом. — Вече видя какво се случва с един свят, когато няма кой да го защити — ехидно каза той. — Светът ти ще умре. Смърт и гибел, и реки от кръв.

Клеъри си спомни Магнус. „Видях град от кръв, с кули от кости, а кръвта се лееше като вода из улиците.“

— Не можеш наистина да вярваш — глухо каза тя, — че ако направиш всичко това, че ако онова, което ми описа, действително се случи, има каквато и да било вероятност някога да седна на трона до теб. Бих предпочела да ме изтезават до смърт.

— Не съм си го и помислял — нехайно отвърна той. — Точно затова чаках досега. За да ти дам избор. Всички елфи, които са мои съюзници, всички Помрачени, които виждаш там — те чакат моите заповеди. Кажа ли им, те ще спрат. Твоят свят ще бъде спасен. Разбира се, самата ти никога няма да можеш да се върнеш в него — аз ще запечатам границите между този свят и онзи, и вече никога никой, човек или демон, няма да минава между тях. Ала твоят свят ще бъде в безопасност.

— Избор — повтори Клеъри. — Каза, че ми даваш избор?

— Разбира се. Властвай заедно с мен и аз ще пожаля твоя свят. Откажи ми и аз ще наредя да бъде унищожен. Избери мен и ще спасиш живота на милиони, на милиарди, сестро моя. Можеш да спасиш цял свят, обричайки една-единствена душа. Своята. Е, какво решаваш?

— Магнус — отчаяно каза Алек, опипвайки веригите от адамас, забити дълбоко в пода и свързани с оковите около китките на магьосника. — Добре ли си? Ранен ли си?

В същото време Изабел и Саймън проверяваха дали Люк е добре. Изабел непрекъснато хвърляше разтревожени погледи към Алек, ала той отказваше да срещне погледа й — не искаше сестра му да види страха в очите му.

Алек докосна лицето на Магнус с опакото на ръката си. „О, мое момче. Колко много си тъгувал. Не знаех“, бе казал той, а после бе рухнал на пода, сякаш усилието да говори го бе изтощило.

— Стой неподвижно — каза Алек и извади серафимска кама от колана си. Отвори уста, за да я назове, и в този миг нещо го докосна по ръката. Магнус бе обвил тънките си пръсти около китката му.

— Наречи го Рафаел — каза той и когато Алек го погледна озадачено, сведе очи към оръжието в ръката му. Клепачите му бяха полуспуснати и Алек си спомни какво бе казал Себастиан на Саймън в преддверието: „Убих онзи, който те превърна“. Устните на Магнус потръпнаха леко. — То е ангелско име.

Алек кимна.

— Рафаел — меко каза той и когато оръжието лумна, замахна и го стовари върху веригата от адамас, която се строши и падна на пода. Алек пусна ножа на земята и сложи ръце върху раменете на Магнус, за да му помогне да се изправи.

Магнус също протегна ръце, ала вместо да стане, притегли Алек към себе си и като плъзна длан по гърба му, зарови пръсти в косата му. Притискайки го към себе си, той го целуна — настойчиво, малко неловко, решително. За миг Алек сякаш се вцепени, а после се отдаде на целувката на Магнус, нещо, което мислеше, че никога вече няма да може да направи. Прокара ръце по раменете на Магнус и ги сложи от двете страни на шията му, придържайки го на място, докато продължаваше да го целува, останал без дъх.

Най-сетне Магнус се отдръпна. С грейнали очи, той отпусна глава върху рамото на Алек, обгърнал тялото му с ръце, притискайки го към себе си.

— Алек… — започна меко.

— Да? — подкани го Алек, отчаяно жадуващ да разбере какво иска да го попита Магнус.

— Преследват ли ви?

— Аз… ъъъ… част от Помрачените ни търсят — внимателно отговори Алек.

— Жалко. — Магнус затвори очи. — Би било хубаво, ако можеше просто да полежиш до мен. Поне за малко.

— Е, да, само че не може — заяви Изабел, макар и не грубо. — Трябва да се махаме от тук. Помрачените всеки миг ще се появят, а след като открихме това, за което дойдохме…

— Джослин. — Люк се отдръпна от стената и изпъна рамене. — Забравяш Джослин.

Изабел отвори уста, после отново я затвори.

— Така е.

Тя откачи един меч от кръста си, прекоси стаята и го подаде на Люк, а после се наведе да вдигне все още пламтящата серафимска кама на Алек.

Люк пое меча с небрежното умение на някой, който цял живот бе държал оръжие; понякога Алек забравяше, че Люк е бил ловец на сенки, но не и в този миг.

— Можеш ли да се изправиш? — обърна се нежно към Магнус и когато той кимна, му помогна да стане.

Магьосникът се задържа на крака почти десет секунди, преди коленете му да се подкосят и да политне напред, кашляйки.

— Магнус! — възкликна Алек и се хвърли към него, ала Магнус го отблъсна с махване на ръка и се надигна на колене.

— Вървете без мен — каза той с продран, дрезгав глас. — Аз само ще ви бавя.

— Не разбирам. — Алек имаше чувството, че около сърцето му се стяга менгеме. — Какво стана? Какво ти е причинил?

Магнус поклати глава.

— Това измерение го убива — глухо обясни Люк вместо него. — Има нещо в него… в баща му… което го убива.

Алек погледна към Магнус, но и този път той само поклати глава. Алек потисна надигналия се в гърдите му нерационален пристъп на гняв (дори и сега крие толкова много неща!) и си пое дълбоко дъх.

— Вървете да намерите Джослин — каза той на другите. — Аз ще остана с Магнус. Ще тръгнем към сърцето на крепостта. Когато я откриете, елате да ни потърсите там.

Изабел имаше дълбоко нещастен вид.

— Алек…

— Моля те, Изи.

Алек видя как Саймън сложи ръка на гърба й и прошепна нещо в ухото й. Най-сетне тя кимна и се отправи към вратата, следвана от Люк и Саймън. И двамата поспряха за миг, преди да излязат, за да го погледнат още веднъж, ала образът, който се запечата в съзнанието му, бе този на сестра му, вдигнала обляната в светлина серафимска кама като звезда пред себе си.

— Хайде — меко каза той и като помогна на Магнус да се изправи, преметна едната му ръка през рамото си.

Магнус бе по-слаб, отколкото Алек го бе виждал някога; ризата му висеше над ребрата, бузите му бяха хлътнали, но въпреки това от него бе останало достатъчно, с което Алек да се оправя — колкото си искаш кльощави ръце и крака, и дълъг кокалест гръбнак.

— Облегни се на мен — каза той и Магнус го дари с усмивка, от която на Алек му се стори, че някой е притиснал белачка за ябълки до сърцето му и се опитва да извади средата му.

— Винаги го правя, Александър — отвърна той. — Винаги го правя.

Тави бе заспал в скута на Джулиън. Той го държеше сигурно и внимателно, а под очите му имаше големи тъмни кръгове. Диви и Тай се бяха сгушили заедно от едната му страна, от другата беше Дру, свита на кълбо. Ема седеше зад него, опряла гръб в неговия, давайки му нещо, на което да се облегне, за да балансира тежестта на бебето. Не бяха останали свободни колони, на които да се опреш, нито един сантиметър незаета стена — десетки, стотици деца, хванати като затворници в Залата.

Ема отпусна глава на гърба на Джулс. Той миришеше както винаги — сапун, пот и дъх на океан, сякаш го носеше във вените си. Тази позната миризма беше едновременно успокояваща и не съвсем.

— Чувам нещо — прошепна тя. — А ти?

Очите на Джулс пробягаха по братята и сестрите му. Ливи беше полузаспала, подпряла брадичката си с ръка. Дру се оглеждаше из стаята и големите й синьо-зелени очи попиваха всичко наоколо. Тай потропваше с пръст по мраморния под, броейки до сто и обратно. Беше се разпищял, ритайки яростно, когато Джулиън се опита да погледне раната на ръката му, където се бе ударил при падане. Джулс се бе отказал и го бе оставил да продължи да си брои и да се полюшва напред-назад, което го успокояваше, а именно това беше важно сега.

— Какво чуваш? — попита Джулс и Ема отметна глава, защото в същия миг звукът се усили — звук като мощен вятър и пращене на огромен огън. Хората се раздвижиха и завикаха, вдигнали очи към стъкления таван на Залата.

През него се виждаха облаци, плаващи по небето, а после от тях изведнъж изскочиха необикновени ездачи: ездачи, възседнали черни коне с копита от пламъци, и такива, които яздеха огромни черни кучета с горящи оранжеви очи. Имаше и най-различни форми на транспорт — черни карети, в които бяха впрегнати скелети на жребци, и мотоциклети от кости, оникс и блестящ хром.

— Дивият лов — прошепна Джулс.

Вятърът беше живо същество, превръщащо облаците във възвишения и падини, по които ездачите се изкачваха и спускаха; виковете им се чуваха дори през воя на вятъра, в ръцете си стискаха оръжия — мечове и боздугани, копия и арбалети. Входната врата на Залата се разтресе и дървената греда, която я запречваше, стана на трески. Нефилимите отправиха ужасени погледи натам и Ема чу един от стражите, които ги пазеха, да прошепва дрезгаво:

— Дивият лов разпръсва нашите воини пред Залата. Помрачените разчистват желязото и гробищната пръст. Ще разбият вратата, ако пазачите не успеят да се отърват от тях!

— Пристигна Яростното войнство — обяви Тай, прекъсвайки за миг броенето си. — Събирачите на мъртвите.

— Ала нали Съветът защити града от феите — възрази Ема. — Защо…

— Те не са обикновени феи — обясни Тай. — Солта, гробищната пръст, студенокованото желязо — нищо от това не действа срещу Дивия лов.

Дру се обърна и погледна нагоре.

— Дивият лов? Означава ли това, че Марк е тук? Дошъл е да ни спаси?

— Не бъди глупачка — смразяващо каза Тай. — Сега Марк е с Ловците, а те искат да има битки. Когато всичко свърши, идват, за да приберат мъртвите, и мъртвите им служат.

Дру сбърчи объркано лице. Сега вратата на Залата се тресеше мощно и пантите всеки миг заплашваха да се изтръгнат от стената.

— Но ако Марк не идва да ни спаси, кой тогава ще го направи?

— Никой — отвърна Тай и единствено нервното потрепване на пръстите му по мраморния под издаваше, че това изобщо го притеснява. — Никой няма да ни спаси. Всички ще умрем.

Джослин отново се хвърли върху вратата. Рамото й беше натъртено и окървавено, ноктите й — изпочупени от опитите й да изчовърка ключалката. От петнайсетина минути насам чуваше шум на битка, звуци, които не можеха да бъдат сбъркани — тичащи крака, демонски писъци…

Дръжката на вратата се завъртя. Джослин отскочи назад и сграбчи тухлата, която бе успяла да извади от стената. Не можеше да убие Себастиан, това й беше ясно, но ако успееше да го рани, да го забави…

Вратата се отвори и тухлата полетя от ръката й. Фигурата на прага се наведе и тухлата се удари в стената, а после Люк се изправи и я погледна любопитно.

— Надявам се, когато се оженим, да не ме посрещаш по този начин всеки път когато се прибера у дома.

Джослин се хвърли на врата му. Беше мръсен и окървавен, ризата му беше раздрана, а в десницата си стискаше меч, но в миг вдигна лявата си ръка и я притисна до гърдите си.

— Люк — промълви Джослин, заровила лице в шията му с чувството, че ще се пръсне на късчета, толкова силно трепереше от облекчение и щастие, и страх. Трепереше така, както бе треперила в ръцете му, когато научи, че е бил ухапан. Само ако тогава знаеше, ако си бе дала сметка, че го обича по онзи начин, по който обичаш, когато искаш да прекараш живота си с някого, всичко щеше да бъде различно.

Ала тогава нямаше да я има Клеъри. Тя се отдръпна лекичко и погледна в сините му очи.

— Дъщеря ни?

— Тук е — отвърна той и отстъпи назад, така че Джослин да види Изабел и Саймън, които чакаха в коридора отвън. И двамата като че ли се чувстваха страшно неловко, сякаш възрастни, които се прегръщат, бе най-ужасната гледка, на която можеха да се натъкнат, дори и в демонските царства. — Да отидем да я намерим.

— Не съм сигурна — отчаяно каза Клеъри. — Ловците на сенки може и да не загубят? Възможно е да надвият противника.

Себастиан се усмихна.

— Заложи на това, ако искаш. Ала чуй! Ето че те дойдоха в Аликанте, онези, които яздят вихрите между световете. Те винаги отиват там, където има сеч. Виждаш ли ги?

Себастиан махна към прозореца, който гледаше към Аликанте. Клеъри видя Залата на съглашението, обляна в лунна светлина, и облаците, които се гонеха по небето… а после те се промениха и се превърнаха в нещо друго. Нещо, което бе виждала и преди, легнала на дъното на една лодка във Венеция заедно с Джейс. Дивият лов, препускащ по небето — сурови воини в тъмни дрехи, въоръжени до зъби и надаващи гръмки викове, докато призрачните им жребци се носеха по небето.

— Дивият лов — каза тя вцепенено и изведнъж си спомни Марк Блекторн, белезите от удари с камшици по тялото и прекършените му очи.

— Събирачите на мъртвите — заяви Себастиан. — Лешоядите на магията — те ходят там, където ще има голяма сеч. Сеч, която само ти си в състояние да предотвратиш.

Клеъри затвори очи. Струваше й се, че я повличат черни води, докато светлините на брега остават все по-надалече и по-надалече. Много скоро щеше да бъде сам-самичка насред океана, сама с леденото небе над главата си и осем мили от празен мрак под себе си.

— Иди и се възкачи на трона — каза Себастиан. — Сториш ли го, аз ще спася всички тях.

Клеъри го погледна.

— Как мога да съм сигурна, че ще удържиш на думата си?

Той сви рамене.

— Би било глупаво да не го сторя. Ти веднага ще разбереш, ако те излъжа, и тогава ще се биеш с мен, а аз не го искам. Пък и за да поема изцяло властта си тук, трябва да затворя границите между нашия свят и този. Стане ли това, Помрачените в твоя свят ще отслабнат, откъснати от извора на тяхната сила — от мен. И тогава нефилимите ще бъдат в състояние да ги надвият. — По лицето му се разля усмивка, леденобяла и ослепителна. — Ще бъде чудо. Чудо, направено за тях от нас… от мен. Истинска ирония, не мислиш ли? Аз да бъда техният ангел спасител.

— Ами останалите тук? Джейс? Майка ми? Приятелите ми?

— Нека живеят. За мен то няма значение. Не могат да ме наранят дори сега и още повече, когато границите бъдат затворени.

— И всичко, което трябва да направя, е да се възкача на трона? — попита Клеъри.

— И да обещаеш да останеш до мен, докато съм жив. Което, признавам, ще бъде много дълго време. Когато този свят бъде затворен, аз ще бъда не просто неуязвим; аз ще живея вечно. „И ето, живея до вечни векове; и имам ключовете на смъртта и на ада.“

— И си готов да го сториш? Да се откажеш от онзи свят, от тъмните си нефилими, от отмъщението?

— То вече бе започнало да ме отегчава — заяви Себастиан. — Тук е далеч по-интересно. Откровено казано, ти също започваш да ме отегчаваш мъничко. Реши най-сетне дали ще се качиш на трона, или не. Или се нуждаеш от още малко убеждаване?

Клеъри познаваше методите му на убеждаване. Ножове под ноктите, пръсти около гърлото. Част от нея искаше той да я убие, да я освободи от задължението да решава. Никой не можеше да й помогне. Съвсем сама трябваше да се справи с това.

— Не само аз ще стана безсмъртен — каза Себастиан и за нейна изненада, гласът му бе почти нежен. — Та нима от мига, в който откри света на сенките, тайничко не си мечтаеш да бъдеш герой? Да бъдеш най-изключителната сред една изключителна раса? По свой собствен начин всеки от нас иска да бъде герой сред своите събратя.

— Героите спасяват светове — възрази Клеъри. — Не ги унищожават.

— И аз ти предлагам възможност да направиш именно това. Възкачиш ли се на трона, ще спасиш света. Ще спасиш приятелите си. Ти притежаваш неограничена власт. Предлагам ти невероятен дар, защото те обичам. Можеш да приемеш тъмнината в себе си и въпреки това ще знаеш, че си постъпила правилно. Не е ли това да получиш всичко, което някога си искала?

Клеъри затвори очи за един удар на сърцето си, а после — още един. Само толкова, колкото да види как пред очите й се появяват образи: Джейс, майка й, Люк, Саймън, Изабел, Алек. И още толкова много: Мая и Рафаел, и семейство Блекторн, малката Ема Карстерс, феите от Двора, лицата на Клейва и дори призрачният спомен за баща й.

След това отвори очи и пристъпи към трона. Чу как зад нея Себастиан си пое рязко дъх. Значи, при цялата увереност в гласа му, все пак се бе съмнявал? Не беше сигурен в нея. Зад троновете, двата прозореца проблясваха като видеоекрани: единият показваше разруха, другият — Аликанте под нападение. Клеъри зърна образи от Залата на съглашението, докато се изкачваше по стъпалата. Вървеше със сигурна крачка. Беше взела решение и връщане назад нямаше. Тронът беше огромен; бе, като да се покатериш върху трибуна. Златото му беше студено под ръката й. Достигнала последното стъпало, Клеъри се обърна и седна.

Сякаш гледаше от върха на планина ширналите се в краката й мили. Видя Залата на Съвета да се разстила под нея; Джейс, който лежеше неподвижен до стената. Себастиан, който бе вдигнал поглед към нея, а по лицето му се разливаше усмивка.

— Прекрасно — каза той. — Сестро моя, кралице моя.

[1] Откровението на Йоана, 1:18. — Б.пр. ↑

23

ЦЕЛУВКАТА НА ЮДА

Вратата се пръсна на парчета с мощен взрив; късове дърво и мрамор полетяха във въздуха като натрошени кости.

Вцепенена, Ема гледаше как воини, облечени в червени дрехи, нахлуват в Залата, следвани от феи в зелено, бяло и сребърно. А след тях — нефилимите. Ловци на сенки в черно бойно облекло, отчаяно опитващи се да защитят своите деца.

Вълна от стражи се втурна да посрещне Помрачените на входа — всички до един бяха посечени. Ема гледаше как падат, като на забавен кадър. Знаеше, че се е изправила, също като Джулиън, бутнал преди това Тави в ръцете на Ливия. Двамата застанаха отбранително пред малките деца, колкото и безнадежден да беше опитът им да ги предпазят.

Ето как ще свърши всичко, помисли си тя. Бяха се спасили от воините на Себастиан в Лос Анджелис, скрили се бяха при семейство Пенхалоу, а оттам — в Залата, и ето че сега бяха хванати като плъхове в капан и щяха да умрат тук. И защо изобщо бяха бягали?

Тя посегна към Кортана, мислейки за баща си и какво би казал, ако тя просто се предаде. Семейство Карстерс не се предаваха. Те страдаха и надделяваха или умираха с гордо вдигната глава. Поне ако умреше, помисли си Ема, отново щеше да види родителите си. Имаше поне това.

Помрачените нахлуха в стаята, проправяйки си път през яростно съпротивляващите се ловци на сенки като сърпове в пшеничена нива. Приличаха на неясно, носещо смърт петно, ала зрението на Ема изведнъж се проясни, когато един от тях се отдели от тълпата и се насочи право към децата Блекторн.

Беше бащата на Джулиън.

Времето, прекарано в служба на Себастиан, не му бе понесло добре. Кожата му беше повехнала и сивкава, лицето му бе покрито с кървави резки, но крачката му беше сигурна, погледът — прикован в децата му.

Ема замръзна. До нея Джулиън също бе забелязал баща си; изглеждаше като хипнотизиран от змия. Беше видял как принуждават баща му да отпие от Пъкления бокал, даде си сметка Ема, но не и в какво се бе превърнал след това, не и как вдига оръжие срещу сина си, как се смее при мисълта за смъртта на детето си, нито как принуждава Катерина да коленичи, за да бъде измъчвана и превърната…

— Джулс — каза тя. — Джулс, това не е твоят баща.

Очите му се разшириха.

— Ема, пази се…

Тя се обърна рязко и изпищя. Елфически воин в сребърни доспехи се извисяваше зад нея. Косата му изобщо не беше коса, а оплетена бъркотия от бодливи клони. Половината му лице беше изгорено и покрито с мехури — вероятно бе опръскано с железен прах или сол. Едното му око се въртеше, бяло и ослепено, ала другото беше приковано в Ема със смъртоносен плам. Ема видя Даяна Рейбърн да се обръща към тях, отворила уста, за да извика предупреждение, а тъмната й коса се развяваше зад нея. Тръгна към Ема и елфа, но беше невъзможно да стигне навреме. Елфът вдигна бронзовия си меч със свирепо ръмжене…

Ема замахна и заби Кортана дълбоко в гърдите му.

Шурналата кръв беше като зелена вода. Тя опръска ръката на Ема, която в изненадата си изпусна меча, а елфът политна като посечено дърво, рухвайки върху мраморния под със силен тътен. Ема се хвърли напред, посягайки към дръжката на Кортана, и в същия миг чу вика на Джулс:

— Тай!

Тя се обърна рязко. Насред хаоса, който цареше в Залата, съвсем ясно виждаше мъничкото пространство, където бяха застанали семейство Блекторн. Андрю Блекторн спря пред децата си и устните му се извиха в особена усмивчица; той протегна ръка.

И Тай — не някой друг, а Тай, най-недоверчивият, най-несантименталният от тях — пристъпи напред с протегната ръка, приковал поглед в баща си.

— Татко?

— Тай. — Дивия посегна към своя близнак, ала улови само въздух. — Тай, недей…

— Не я слушай — каза Андрю Блекторн и всяко съмнение, че той вече не е мъжът, който някога бе баща на Джулиън, се изпари, когато Ема чу гласа му. В него нямаше и капчица доброта, единствено лед и суровите нотки на жестоко злорадство. — Ела при мен, моето момче, моят Тиберий.

Тай направи още една крачка напред и в същия миг Джулиън извади късия си меч и го хвърли. Оръжието пропя във въздуха, сигурно и безпогрешно, и Ема със странна яснота си припомни последния си ден в Института и Катерина, която им показва как да мятат ками, точно и изящно, като стих. Как да хвърлят оръжие така, че никога да не пропускат целта.

Острието прелетя покрай Тиберий и се заби в гърдите на Андрю Блекторн. Очите му се отвориха потресено, сивкавата му ръка се вдигна към дръжката, която стърчеше между ребрата му… а после той се свлече на земята. Кръвта му оплиска мраморния под, а Тиберий се обърна с писък и се нахвърли върху брат си.

— Не! — задъхваше се той, а юмруците му се сипеха по гърдите на Джулиън. — Защо го направи, Джулс! Мразя те, мразя те…

Джулиън сякаш не усещаше нищо; погледът му не се откъсваше от мястото, където бе рухнал баща му. Останалите Помрачени продължаваха напред, газейки тялото на падналия си другар. Даяна Рейбърн стоеше на известно разстояние — беше тръгнала към децата, но след това бе спряла, а очите й бяха пълни със скръб.

Две ръце уловиха ризата на Тиберий отзад и го откопчиха от Джулиън. Беше Ливи, с решително лице.

— Тай. — Ръцете й се обвиха около тялото на нейния близнак, притискайки юмруците му от двете му страни. — Тиберий, престани веднага. — Той спря и се отпусна безсилно върху сестра си; колкото и да бе дребничка, тя удържа тежестта му. — Тай — меко повтори Ливи. — Джулс трябваше да го направи. Не разбираш ли? Трябваше да го направи.

Джулиън, чието лице бе бяло като платно, направи крачка назад, после още една. Отстъпваше, докато не се блъсна в една от каменните колони; тогава се плъзна по нея и се свлече на земята с разтърсвани от безмълвни хлипове рамене.

„Сестро моя, кралице моя.“

Клеъри седеше сковано върху трона от злато и слонова кост. Чувстваше се като дете в стола на някой възрастен — тронът очевидно бе направен за някой наистина огромен и краката й висяха над най-горното стъпало. Ръцете й стискаха облегалките, но пръстите й изобщо не достигаха изваяната украса в края им, където трябваше да отпусне длани… макар че, като се имаше предвид, че тази украса представлява черепи, Клеъри нямаше никакво желание да я докосва.

Себастиан крачеше напред-назад в защитния кръг от руни, като от време на време спираше, за да я погледне, и по лицето му се разливаше онази широка възторжена усмивка, която Клеъри свързваше със Себастиан от своето видение, момчето със зелените очи, в които нямаше и капчица вина. Пред погледа й той извади от колана си дълга остра кама и прокара острието по дланта си. След това отметна глава назад и притворил очи, вдигна ръка; кръв се стече от пръстите му и покапа по руните.

Всеки път, щом капка кръв докоснеше някоя от руните, в нея лумваше искра. Клеъри се притисна в солидната облегалка на трона. Това не бяха руни от Сивата книга, те й бяха непознати, чужди.

Вратата на стаята се отвори и Аматис прекрачи прага, следвана от две редици Помрачени. Лицата им, докато безмълвно заставаха до стените, бяха безизразни, но Аматис изглеждаше разтревожена. Погледът й се плъзна покрай Джейс, който лежеше неподвижно на пода до тялото на убития демон, и се спряха върху нейния повелител.

— Господарю Себастиан. Майка ви не е в килията си.

Себастиан се намръщи и пръстите на окървавената му ръка се свиха в юмрук. Всички руни около него вече горяха яростно със студен леденосин пламък.

— Ама че досадно — каза той. — Останалите трябва да са я освободили.

Клеъри усети прилив на надежда, примесен с ужас. Заповяда си да остане неподвижна, ала видя как очите на Аматис се стрелнаха към нея. Не изглеждаше учудена, че заварва Клеъри на трона — напротив, устните й се извиха в ехидна усмивка.

— Да изпратя ли остатъка от войската да ги търси? — попита тя Себастиан.

— Не е нужно. — Той вдигна очи към Клеъри и се усмихна. В същия миг отекна разтърсващ тътен и прозорецът зад нея, онзи, който гледаше към Аликанте, се пропука в паяжина от лъкатушещи линии. — Границите се затварят — заяви Себастиан. — Аз ще ги доведа при себе си.

— Стените се затварят около нас — каза Магнус.

Алек се опита да го изправи още малко, но Магнус се облягаше безсилно на него, почти отпуснал глава на рамото му. Алек нямаше представа накъде вървят — много отдавна се беше объркал из криволичещите коридори, ала нямаше никакво желание да го каже на Магнус. Той и така изобщо не бе добре — дишането му беше плитко и накъсано, пулсът му — учестен. А сега и това.

— Всичко е наред — успокои го Алек, обвивайки ръка около кръста му. — Просто трябва да се доберем до…

— Алек — повтори Магнус и гласът му беше учудващо силен. — Не халюцинирам. Стените се движат.

Алек се вгледа по-внимателно… и усети как го жегва паника. Въздухът в коридора тегнеше от прах; стените сякаш блещукаха и потрепваха. Подът се изкриви, когато те започнаха да се плъзгат една към друга; коридорът се стесняваше в единия край, като преса за отпадъци, която се затваря. Магнус се подхлъзна и се удари в една от огъващите се стени, изохквайки от болка. Обзет от ужас, Алек сграбчи ръката му и го притегли към себе си.

— Себастиан — задъхано каза магьосникът, докато Алек го дърпаше по коридора, далеч от падащите камъни. — Това е негово дело.

Алек го погледна изумено.

— Но как е възможно? Та той не контролира всичко!

— Би могъл… ако запечата границите между измеренията. — Магнус си пое накъсано дъх, затичвайки се с усилие. — Би могъл да контролира целия този свят.

Изабел изпищя, когато земята се отвори зад нея, и се хвърли напред тъкмо навреме, за да не полети в бездната, която разделяше коридора надве.

— Изабел! — изкрещя Саймън и я сграбчи за раменете.

Понякога забравяше силата, която вампирската кръв му даваше, и сега я дръпна толкова рязко, че и двамата паднаха по гръб. Изи беше отгоре му и при други обстоятелства, вероятно би му харесало, но не и сега, когато камъните се разтваряха под тях.

Изабел скочи на крака и го издърпа със себе си. Малко по-рано бяха изгубили Люк и Джослин, когато стената на един от коридорите се разцепи и камъните й се посипаха като люспи. Оттогава всичко беше един луд бяг, в който трябваше да се пазят от цепещо се дърво и падащи камъни, а сега и бездни, зейнали в земята. Саймън се бореше с надигащото се в гърдите му отчаяние — това несъмнено беше краят; крепостта щеше да рухне около тях и те щяха да бъдат погребани под нея.

— Не го прави — задъхано каза Изабел. Тъмната й коса беше пълна с прах, по лицето й имаше кръв, там, където скалните късове бяха порязали кожата й.

— Какво да не правя?

Земята се надигна под тях и Саймън полускочи, полупадна с главата напред в друг коридор. Не можеше да се отърве от мисълта, че по някакъв начин земята сякаш ги подкарва нанякъде. В цялата тази разруха като че ли се криеше цел, нещо, което ги насочваше в една посока…

— Не се предавай — каза Изабел, останала без дъх, и се хвърли върху една двукрила врата, когато коридорът зад тях започна да се руши. Вратата се отвори и двамата със Саймън се строполиха в стаята от другата й страна.

Изабел рязко си пое дъх и в същия миг вратата се затръшна зад гърба им, откъсвайки ги от тътена на рушащата се крепост. За миг Саймън можеше само да благодари на Бог, че земята под краката му е стабилна, а стените не се движат.

А после забеляза къде се бяха озовали и облекчението му се изпари. Намираха се в огромна полукръгла стая, в извития край на която се издигаше подиум, скрит наполовина в сенки. До стените стояха Помрачени, като редица алени зъби, в червеното си бойно облекло.

В стаята вонеше на катран, огън и сяра, долавяше се и невъзможният да бъде сбъркан мирис на демонска кръв. Пред една от стените бе проснат подпухнал демонски труп, а до него имаше човешко тяло. Саймън усети, че устата му пресъхва. Джейс.

Обграден от кръг светещи руни, вдълбани на пода, стоеше Себастиан. Широка усмивка изкриви устните му, когато Изабел извика и се втурна към Джейс. Тя коленичи до него и допря пръсти до гърлото му. Миг по-късно Саймън видя как раменете й се отпускат.

— Жив е — увери ги Себастиан отегчено. — Заповед на кралицата.

Изабел вдигна очи. Няколко кичура от тъмната й коса бяха залепнали за окървавеното й лице. Изглеждаше свирепа и красива.

— Кралицата на феите? Че кога я е било грижа за Джейс?

Себастиан се разсмя.

— Не кралицата на феите. Кралицата на това царство. Може би я познавате.

С възторжен жест той посочи подиума в далечния край на стаята и Саймън усети как небиещото му сърце се свива. Когато влезе в стаята, бе погледнал натам само за миг. Едва сега видя двата трона от слонова кост и разтопено злато. На един от тях седеше Клеъри.

Червената й коса беше невероятно ярка на златнобелия фон, като огнено знаме. Лицето й беше бледо и неподвижно, безизразно.

Саймън неволно пристъпи напред… и начаса дузина тъмни воини му препречиха пътя. В средата им стоеше Аматис, с огромно копие в ръка и плашеща жлъч върху лицето.

— Стой където си, вампире — нареди тя. — Не се доближавай до господарката на това царство.

Саймън залитна назад; видя Изабел да мести изумен поглед от Клеъри към Себастиан и накрая към него.

— Клеъри! — повика я той.

Клеъри не помръдна, дори не трепна, ала лицето на Себастиан потъмня като буреносен облак.

— Не смей да изричаш името на сестра ми — изсъска той. — Мислеше си, че тя принадлежи на вас, но сега тя е само моя и аз няма да я деля.

— Ти си луд — каза Саймън.

— А ти си мъртъв. Какво значение има всичко това сега? — Очите му огледаха Саймън от горе до долу. — Скъпа сестро — каза той толкова силно, че гласът му да се чуе в цялата стая. — Напълно ли си сигурна, че искаш да опазиш този невредим?

Преди Клеъри да успее да отговори, вратата на стаята се отвори и вътре нахлуха Магнус и Алек, следвани от Люк и Джослин. Вратата се затвори зад тях и Себастиан плесна с ръце. Едната от тях бе окървавена и капка кръв тупна в краката му, изцвърчавайки като вода върху нагорещен котлон, когато докосна сияещите руни около него.

— Ето че всички са тук — обяви той доволно. — Време е за веселба!

В живота си Клеъри бе виждала много невероятни и красиви неща, виждала бе и много ужаси. Ала нищо не бе по-страшно от изражението, с което майка й се взираше в нея, своята дъщеря, седнала на трона до този на Себастиан.

— Мамо — прошепна Клеъри толкова тихичко, че никой не я чу.

Те всички се взираха в нея с широко отворени очи — Магнус и Алек, Люк и майка й, Саймън и Изабел, която бе взела главата на Джейс в скута си и тъмната й коса се спускаше над него като шал. Беше точно толкова мъчително, колкото Клеъри си бе представяла. Дори повече. Очаквала бе слисване и потрес, но не бе помислила за болката и чувството, че са били предадени. Майка й се олюля и Люк я прегърна, за да я подкрепи, ала очите му не се откъсваха от Клеъри; гледаше я така, сякаш вижда непозната.

— Добре дошли, жители на Едом. — Устните на Себастиан се извиха като тетива на лък. — Добре дошли в новия си свят.

И той излезе от горящия кръг, който го обграждаше. Ръката на Люк се спусна към колана му; Изабел понечи да се изправи, но най-бърз беше Алек: едната му ръка се стрелна към лъка, другата — към колчана на гърба му; преди Клеъри да му извика да спре, стрелата вече летеше.

Заби се в гърдите на Себастиан и той залитна от силата на удара. Клеъри чу как през редиците на Помрачените пробяга ахване. Миг по-късно Себастиан си възвърна равновесието и с раздразнен вид издърпа стрелата от гърдите си.

— Глупако. Не можеш да ме нараниш. Нищо под небето не може да ме нарани. — Той метна стрелата в краката на Алек. — Нима мислеше, че ти си изключение?

Очите на Алек се стрелнаха към Джейс; мимолетно, но Себастиан го видя и се ухили широко.

— А, да. Героят ви с небесния огън в себе си. Ала огъня го няма, нали? Похабен в ярост насред пустинята, насочен срещу демон, който аз ви изпратих. — Той щракна с пръсти и от тях изскочи леденосиня искра и се завихри като мъгла.

За миг Джейс и Изабел изчезнаха от погледа на Клеъри, а после тя чу как някой се закашля и пое рязко дъх и ето че ръцете на Изабел се отдръпнаха от Джейс, който приседна, а след това се изправи на крака. По прозореца зад гърба на Клеъри все така бавно пълзяха пукнатини; тя чуваше пукота на стъклото, през което сега нахлуваше дантелена пелена от светлина и сенки.

— Добре дошъл, братко — спокойно заяви Себастиан, докато Джейс се оглеждаше наоколо, а кръвта бързо се отцеждаше от лицето му при вида на стаята, пълна с воини, приятелите му, които стояха наоколо с ужасени лица, и накрая — Клеъри на своя трон. — Би ли искал да опиташ да ме убиеш? Тук има цял куп оръжия. Ако ти се иска да пробваш да ме сразиш с небесния огън, сега е шансът ти. — Себастиан разпери ръце. — Аз няма да се съпротивлявам.

Джейс стоеше срещу Себастиан. Двамата бяха еднакви на ръст и със сходно телосложение, макар Себастиан да бе малко по-слаб, по-жилав. Джейс беше мръсен и окървавен, бойното му облекло — разкъсано, косата — разчорлена. Себастиан имаше елегантен вид в алените си дрехи, дори ръката му сякаш нарочно бе изцапана с кръв. Китките му бяха голи; около тази на Джейс проблясваше сребърна гривна.

— Носиш моята гривна — отбеляза Себастиан. — „Ако не мога да склоня Небето, ще вдигна Ада.“ Така е уместно, не смяташ ли?

— Джейс — изсъска Изабел. — Направи го. Пронижи го. Хайде…

Ала Джейс поклати глава; ръката му, която почиваше върху колана с оръжия, се отпусна бавно. Изабел извика отчаяно. Лицето на Алек имаше също толкова безнадежден вид, но той остана безмълвен.

Себастиан протегна ръка.

— Смятам, че е време да ми върнеш гривната, братко. Време е да отдадеш кесаревото на кесаря[1]. Върни ми онова, което е мое. Включително и сестра ми. Готов ли си да се откажеш от нея и да я предадеш в мое владение?

— Не! — Не беше Джейс, а Джослин. Тя се отскубна от Люк и се хвърли напред, протегнала ръце към Себастиан. — Ти ме ненавиждаш — убий ме тогава. Измъчвай ме. Прави каквото искаш с мен, но остави Клеъри на мира!

Себастиан извъртя очи.

— Та аз те измъчвам.

— Тя е само едно момиче. — Джослин се бореше за въздух. — Моето дете, моята дъщеря…

Себастиан протегна рязко ръка и я сграбчи за челюстта с такава сила, че едва не я повдигна от пода.

— Аз бях твоето дете. Лилит ми даде цяло царство, ти ми даде своето проклятие. Никаква майка не си ти и ще стоиш далеч от сестра ми. Жива си единствено заради нея. Всички сте живи единствено заради нея. Ясно ли ви е? — Той я пусна и Джослин политна назад; ръката му беше оставила кървав отпечатък върху лицето й. Люк я улови. — Всички сте живи само защото Клариса иска така. Няма никаква друга причина.

— Обещал си й, че няма да ни убиеш, ако се възкачи на трона. — Джейс свали сребърната гривна от китката си. Гласът му беше безизразен, очите му не срещаха тези на Клеъри. — Нали?

— Не съвсем — отвърна Себастиан. — Предложих й нещо много повече от това.

— Светът — каза Магнус, когото сякаш само силата на волята задържаше изправен. Звучеше така, сякаш чакъл раздира гърлото му. — Затваряш границите между нашия свят и този, нали? Ето за какво служи кръгът от руни. Не просто за защита, а за да извършиш магията си. Ето какво правеше. Затвориш ли входа, вече няма да разпиляваш силите си между два свята. А когато могъществото ти бъде съсредоточено в това измерение, ще бъдеш почти неуязвим.

— Ако затвори границите, как ще се върне в нашия свят? — Изабел се бе изправила на крака; камшикът проблясваше около китката й, ала тя не понечи да го използва.

— Няма да се върне — обясни Магнус. — Никой от нас няма да се върне. Вратата между световете ще се затвори завинаги и ние ще бъдем хванати тук като в капан.

— Капан — повтори Себастиан. — Ама че грозна дума. Вие ще бъдете… гости. — Широка усмивка изви устните му. — Гости в капан.

— Ето какво си й предложил. — Магнус вдигна очи към Клеъри. — Казал си й, че ако приеме да властва заедно с теб, ти ще затвориш границите и ще оставиш нашия свят на мира. Властвай в Едом, спаси света. Нали?

— Наистина си проницателен — заяви Себастиан след миг мълчание. — Ужасно дразнещо.

— Клеъри, недей! — извика Джослин; Люк я дръпна назад, но тя не виждаше никого, освен дъщеря си. — Не го прави…

— Налага се — обади се Клеъри за първи път. Гласът се разнесе из каменната стая, невероятно силен. Ето че изведнъж всички гледаха към нея. Всички освен Джейс. Той се взираше в гривната между пръстите си.

Клеъри изпъна рамене.

— Трябва да го направя. Не разбирате ли? Не го ли сторя, той ще убие всички в нашия свят. Ще унищожи всичко. Милиони, милиарди хора. Ще превърне света ни в това. — Тя махна към прозореца, през който се виждаха изгорените равнини на Едом. — Заслужава си. Трябва да си заслужава. Ще се науча да го обичам. Той няма да ме нарани. Вярвам го.

— Мислиш, че можеш да го промениш, да смекчиш характера му, да го направиш по-добър, защото си единственото, на което държи — каза Джослин. — Аз познавам мъжете Моргенстърн. Не става така. Ще съжаляваш…

— Никога не си държала в ръцете си живота на целия свят, мамо. — Гласът на Клеъри бе пропит от безкрайна нежност и безкрайна тъга. — Този път не можеш да ме посъветваш. — Тя погледна Себастиан. — Избирам онова, което той избира. Дара, който ми даде. Приемам го.

Видя как Джейс преглътна, а след това пусна гривната в отворената длан на Себастиан. — Клеъри е твоя — заяви той и отстъпи назад.

Себастиан щракна с пръсти.

— Чухте я. Всички вие. Коленичете пред своята кралица.

Не!, помисли си Клеъри, ала си заповяда да остане неподвижна.

Пред очите й Помрачените започнаха да коленичат, един по един, свели глави; последна коленичи Аматис, без да наведе глава. Люк се взираше в сестра си с мъчително изражение. За първи път виждаше сестра си в това състояние, даде си сметка Клеъри, макар и да знаеше за него.

Аматис погледна през рамо към ловците на сенки. За миг очите й уловиха тези на брат й и устните й се извиха. Лицето й имаше свиреп вид.

— Направете го — нареди тя. — Направете го или ще ви убия.

Магнус коленичи пръв. Клеъри никога не би го предположила. Той бе толкова горд. Но разбира се, неговата гордост надхвърляше празните жестове. Съмняваше се, че да коленичи би го унизило, след като не означаваше нищо за него. Стори го изящно и Алек го последва; след тях Изабел, Саймън и Люк, който дръпна Джослин до себе си. И накрая Джейс — свел русата си глава, той коленичи и в този миг Клеъри чу как прозорецът зад нея се строши. Прозвуча като сърцето й, пръскащо се на парчета.

Късчета стъкло се посипаха като дъжд, оставяйки зад себе си единствено гол камък. Вече нямаше прозорец, който да отвежда в Аликанте.

— Всичко свърши. Пътищата между двата свята са затворени. — Себастиан не се усмихваше, ала… сияеше. Сякаш гореше. Сега кръгът от руни на пода проблясваше със син пламък. Той изтича до подиума, изкачи стъпалата, като ги вземаше по две наведнъж, и улови ръцете на Клеъри. Тя му позволи да я вдигне на крака и ето че стоеше пред него. Ръцете му все така я държаха, сякаш огнени гривни около китките й. — Приемаш го — каза той. — Приемаш избора си?

— Да — заяви Клеъри, насилвайки се да го погледне с абсолютна прямота. — Приемам го.

— Тогава ме целуни. Целуни ме така, сякаш ме обичаш.

Стомахът на Клеъри се сви. Беше го очаквала, но то бе, като да очакваш удар в лицето — нищо не би могло да те подготви. Очите й обходиха лицето му; в един друг свят, в едно друго време, един друг брат й се усмихваше на поляната, а очите му бяха зелени като пролет. Клеъри опита да се усмихне.

— Пред всички? Не мисля…

— Трябва да им покажем. — Лицето му беше непоклатимо, като лицето на ангел, произнасящ присъда. — Че сме станали едно. Докажи се, Клариса.

Клеъри се доближи до него; той потрепери.

— Моля те — каза тя. — Прегърни ме.

Видя как нещо припламна за миг в очите му — уязвимост, изненада, че го беше помолила — преди да вдигне ръце и да ги обвие около нея. Притегли я към себе си; тя сложи ръка на рамото му. Другата се плъзна към кръста й, където Хеосфорос почиваше в ножницата си, втъкната в колана с оръжията й. Пръстите й се обвиха около тила на брат й. Очите му бяха широко отворени; Клеъри виждаше пулса, туптящ в гърлото му.

— Сега, Клеъри — каза Себастиан и тя се приведе, докосвайки устни до лицето му. Усети как той потрепери до нея, когато устните й се раздвижиха до бузата му, прошепвайки:

— Аве, учителю — каза и видя как очите му се разширяват в същия миг, в който Хеосфорос изскочи от ножницата и описа ярка дъга, преди острието да потъне между ребрата му и върхът да го прониже право в сърцето.

Себастиан ахна и потръпна конвулсивно в ръцете й, а после залитна. Дръжката на оръжието стърчеше от гърдите му, очите му бяха широко отворени и за миг Клеъри зърна в тях шока от измяната, шок и болка, и от това я заболя; заболя я някъде дълбоко, в място, което смяташе, че отдавна е погребала, място, което оплакваше брата, който той би могъл да бъде.

— Клеъри — изохка той и понечи да се изправи; болката от измяната отслабваше и на нейно място Клеъри зърна искрата на яростта. Не беше успяло, помисли си тя ужасено; не беше успяло и макар сега границите между двата свята да бяха затворени, той щеше да си го изкара на нея, на приятелите й, на семейството й, на Джейс. — Та нали знаеш. — При тези думи той посегна да улови дръжката на меча. — Аз не мога да бъда ранен, не и от което и да било оръжие под небето…

Той ахна и не довърши. Ръцете му се бяха сключили около дръжката на оръжието, точно над раната в гърдите му. Там нямаше кръв и все пак нещо червенееше, искра… огън. Раната започваше да гори.

— Какво… е… това? — процеди той през стиснати зъби.

— И ще му дам зорницата — каза Клеъри. — Това не е оръжие, изковано под небето. Това е небесен огън.

С пронизителен вик Себастиан изтръгна меча от гърдите си. За миг погледна с изумление украсената със звезди дръжка, а после пламна като серафимска кама. Клеъри отстъпи назад, олюлявайки се, препъна се в ръба на стъпалата, водещи до трона, и вдигна ръка, за да закрие лицето си. Той гореше, гореше като стълба от огън, който водел израилтяните през пустинята. Клеъри все още можеше да види Себастиан в пламъците, ала те го обгръщаха, поглъщаха го в бялата си светлина, превръщаха го в очертание от тъмен въглен в сърцето на огън така ярък, че изгаряше очите й.

Клеъри извърна глава и зарови лице в ръцете си. Мислите й се върнаха към онази нощ, когато бе минала през огъня, за да стигне до Джейс, целунала го бе и му бе казала да й се довери. И той го стори, а тя коленичи пред него, заби острието на Хеосфорос в земята и нарисува около него една и съща руна. Онази, която бе видяла, сякаш преди толкова много време, на един покрив в Манхатън — крилатата дръжка на ангелски меч.

Дар от Итуриел, предположи Клеъри, един от многото, които бе получила от него. Образът бе останал запечатан в ума й, докато й потрябва. Руната за овладяване на небесния огън. Онази нощ, насред демонската равнина, пламъците около тях се бяха изпарили, погълнати от Хеосфорос, докато металът не започна да пари и сияе, и пее под допира й, като ангелски хор. След себе си огънят бе оставил само широк кръг от пясък, стопен в стъкло, грейнало като повърхността на езерото, което тя толкова често сънуваше, замръзналото езеро, където в кошмарите й Джейс и Себастиан се биеха до смърт.

„Това оръжие може да убие Себастиан“, казала бе тя. Джейс бе по-предпазлив, не толкова сигурен. Беше се опитал да й го отнеме, но при неговия допир светлината в острието бе угаснала. То реагираше единствено на нея, тази, която го бе създала. Клеъри се бе съгласила, че трябва да бъдат внимателни, в случай че не се получи. Струваше й се невъобразима дързост да вярва, че е успяла да плени свещен огън в едно оръжие, така както по-рано той бе заключен в острието на Славния…

Ала нали именно от Ангела имаш дара да твориш — казал бе Джейс. — И нима във вените ти не тече неговата кръв?

С каквото и да пееше оръжието преди, сега вече го нямаше, изляло се бе в нейния брат. Клеъри чуваше писъците на Себастиан, а над тях — виковете на Помрачените. Изгарящ вятър духаше покрай нея, понесъл със себе си дъх на прастари пустини, на място, където чудесата бяха нещо обикновено, а божественото се разкриваше в огън.

Звукът спря така внезапно, както бе започнал. Подиумът потрепери, сякаш нещо тежко бе рухнало отгоре му. Клеъри вдигна глава и видя, че огънят си бе отишъл, макар че подът беше обгорял, а двата трона — почернели; златото им вече не блестеше — сега то бе разтопено и овъглено.

Себастиан лежеше по гръб на няколко крачки от нея. Върху гърдите му зееше огромна черна дупка. Обърна към нея побелялото си, обтегнато от болка лице и Клеъри усети как сърцето й се свива.

Очите му бяха зелени.

Краката й се подкосиха и тя се свлече на колене.

— Ти — прошепна той; Клеъри се взираше в него като омагьосана, неспособна да откъсне ужасени очи от това, което бе сторила. Върху лицето му нямаше и следа от цвят, сякаш лист хартия, опънат върху кости. Боеше се да погледне към гърдите му; якето му се бе свлякло и тя виждаше тъмното петно върху ризата му, като разлята киселина. — Затворила си… небесния огън… в меча — каза той. — Постъпила си… умно.

— Просто една руна. — Все така коленичила, Клеъри се приведе над него, обхождайки го с поглед. Изглеждаше различен, не само очите, но и очертанията на лицето му — линията на челюстта му бе по-мека, устните нямаха предишната си жестока извивка. — Себастиан…

— Не. Не съм той. Аз съм… Джонатан — прошепна той. — Аз съм Джонатан.

— Вървете при Себастиан! — Беше Аматис, която се изправи заедно с всички Помрачени. По лицето й се четяха скръб и ярост. — Убийте момичето!

С огромно усилие Джонатан се надигна и се опита да седне.

— Не! — изкрещя той дрезгаво. — Не се приближавайте!

Тъмните нефилими, които вече бяха тръгнали напред, спряха озадачени. Миг по-късно Джослин си проправи път между тях; мина покрай Аматис, без да я погледне, и изкачи стъпалата на бегом. Тръгна към Себастиан — Джонатан — и се вкамени над него, гледайки го с удивление, примесено с невъобразим ужас.

— Майко? — Взираше се нагоре така, сякаш не виждаше ясно. Изведнъж се закашля и от устата му потече кръв. Дъхът му излизаше с хриптене от дробовете.

„Понякога сънувам момче със зелени очи, момче, което никога не е било отровено с демонска кръв, което може да се смее, да обича, да бъде човек и именно това е момчето, за което ридаех, ала то никога не е съществувало.“

Лицето на Джослин стана кораво, сякаш тя събираше сили да направи нещо. Коленичи до Джонатан и взе главата му в скута си. Клеъри я гледаше с широко отворени очи — не мислеше, че майка й е в състояние да го докосне по този начин. Ала Джослин открай време обвиняваше себе си за съществуването на Джонатан. В решителното й изражение имаше нещо, което казваше, че тя го бе довела на този свят и щеше да бъде до него, когато го напуска.

В мига, в който главата на Джонатан се отпусна в скута й, дишането му стана по-леко.

— Съжалявам — с усилие промълви той; върху устните му бе избила кървава пяна. — Толкова много… — Очите му откриха Клеъри. — Знам, че не мога да сторя, нито да кажа каквото и да било, което да ми помогне да заслужа дори зрънце милост, преди да умра. Не бих те винил, ако просто ми прережеш гърлото. Ала аз… се разкайвам. Толкова… съжалявам.

Клеъри сякаш бе онемяла. Та какво можеше да каже? Всичко е наред? Ала това не беше вярно. Нищо от онова, което той бе сторил, не беше наред, нито на света, нито на нея. Има неща, които не може да бъдат простени.

И все пак, не той бе извършил всички тези неща, не точно. Човекът пред нея, момчето, което майка й държеше така, сякаш бе нейното изкупление — това не беше Себастиан, който бе измъчвал и убивал, и посял разруха. Клеъри си спомни думите на Люк, изречени сякаш преди години: „Онази Аматис, която служи на Себастиан, е не повече моя сестра, отколкото онзи Джейс, който служеше на Себастиан, беше момчето, което ти обичаш. Не повече моя сестра, отколкото Себастиан е синът, който майка ти би трябвало да има“.

— Недей — каза той, полупритворил очи. — Виждам, че се опитваш да откриеш отговора, сестро моя. Дали заслужавам прошка така, както Люк би простил на сестра си, ако Пъкленият бокал я освободеше от властта си. Ала виждаш ли, някога тя беше неговата сестра. Беше човешко същество. Аз… — Той се закашля и от устата му бликна още кръв. — Аз никога не съм съществувал. Небесният огън изгаря всичко зло. Джейс оцеля, когато Славния го прониза, защото е добър. Достатъчно голяма част от него остана непокътната, за да може той да продължи да живее. Но аз се родих, изтъкан от поквара. И сега от мен не е останало достатъчно, за да оцелея. Пред себе си виждаш единствено призрака на някой, който би могъл да съществува, това е всичко.

Джослин плачеше безмълвно; изпънала гръб, тя седеше съвършено неподвижна, а по бузите й се стичаха сълзи.

— Трябва да ти кажа — прошепна Джонатан. — Когато умра… Помрачените ще ви нападнат. Няма да мога да ги спра. — Той отново погледна към Клеъри. — Къде е Джейс?

— Тук съм.

И наистина, той също се бе качил на подиума; изражението му бе твърдо, объркано и тъжно. Клеъри срещна очите му. Знаеше колко трудно трябва да му е било да играе ролята си, да остави Себастиан да си мисли, че тя е негова, да позволи на Клеъри да рискува себе си в последния миг. Знаеше и колко трудно трябва да бе за него, който така силно бе жадувал разплата, да погледне Джонатан и да осъзнае, че онази част от Себастиан, която би могла — която би трябвало — да бъде наказана, вече не съществува. Сега пред него лежеше друг, някой съвсем различен, който никога не бе имал шанс да живее и никога нямаше да го получи.

— Вземи меча ми — каза Джонатан; дъхът му излизаше на пресекулки. Той посочи Фосфорос, който бе паднал на няколко крачки оттам. — Посечи… посечи го.

— Кое? — озадачено попита Джослин, ала Джейс вече се навеждаше да вдигне Фосфорос.

След това скочи от подиума, прекоси стаята, мина покрай скупчените Помрачени, покрай кръга от руни и отиде до мъртвия Бегемот, който лежеше в локва кръв.

— Какво прави? — попита Клеъри, макар че когато Джейс вдигна меча и го заби в тялото на демона, то стана очевидно. — Как разбра…

— Той… ме познава — с усилие каза Джонатан.

Купчина вонящи демонски вътрешности се изсипаха на пода; лицето на Джейс се изкриви от отвращение, изместено миг по-късно от изненада и накрая — разбиране. Наведе се и с голи ръце вдигна нещо обемисто, което лъщеше от демонска кръв… вдигна го и Клеъри разпозна Пъкления бокал.

Тя погледна към Джонатан. Очите му се бяха обърнали назад, спазми разтърсваха тялото му.

— К-кажи му — заекна той, — кажи му да го хвърли в кръга от руни.

Клеъри вдигна глава.

— Хвърли го в кръга! — извика тя на Джейс и Аматис рязко се обърна.

— Не! — изкрещя тя. — Ако Бокалът бъде унищожен, с нас е свършено! — Тя отново се завъртя към подиума. — Господарю Себастиан! Не позволявай войската ти да бъде заличена! Ние сме ти верни!

Джейс погледна към Люк, който се взираше в сестра си с безпределна тъга, дълбока като самата смърт. Той завинаги бе изгубил сестра си, а Клеъри току-що си бе върнала своя брат, онзи, който й бе отнет през целия й живот, и все пак и в двата случая беше смърт.

Подпрян на рамото на Джослин, Джонатан погледна към Аматис; зелените му очи грееха.

— Съжалявам — каза той. — Не трябваше да ви създавам.

И той извърна лице.

Люк кимна на Джейс само веднъж и Джейс с всичка сила запрати Бокала в кръга от руни, където той се пръсна на парчета.

Аматис ахна и сложи ръце на гърдите си. В продължение на един миг — един-единствен миг — тя се взря в Люк с очи, в които се четеше разпознаване; разпознаване и дори обич.

Аматис — прошепна той.

Тялото й се свлече на земята, последвано от телата на останалите Помрачени. Те падаха, един по един, докато цялата стая се напълни с трупове.

Люк се извърна; в очите му имаше толкова много болка, че Клеъри не бе в състояние дори да го погледне. Чу вик — далечен и дрезгав — и за миг се зачуди дали е Люк, или някой от останалите, ужасени да видят как толкова много нефилими падат пред тях, ала викът се издигаше, докато не се превърна в пронизителен писък, от който прахът пред прозореца, който гледаше към Едом, се завихри, а стъклата му задрънчаха. Небето придоби цвят на кръв, а викът продължаваше, затихвайки постепенно, задавено скръбно стенание, сякаш вселената ридаеше.

— Лилит — прошепна Джонатан. — Ридае за мъртвите си деца, децата от нейната кръв. Ридае за тях и за мен.

Ема издърпа Кортана от тялото на мъртвия елфически воин, без да обръща внимание на кръвта, лепнеща по ръцете й. Единствената й мисъл бе да се добере до Джулиън — видяла бе ужасяващото изражение на лицето му, когато се беше свлякъл на пода, а ако Джулиън бе рухнал, значи, целият свят беше рухнал и вече нищо никога нямаше да бъде наред.

Тълпата я заобикаляше отвсякъде, ала Ема почти не я забелязваше, докато си проправяше път през схватката, за да се добере до семейство Блекторн. Дру се бе сгушила до Джулс, прегърнала Тави, така че да го защитава с тялото си; Ливия все още стискаше Тай за китката, но сега бе зяпнала някъде покрай него с широко отворена уста. А Джулс… Джулс все още се облягаше безсилно до колоната, ала тъкмо вдигаше глава и когато си даде сметка, че се взира в нещо, Ема се обърна да види в какво.

Навсякъде в Залата, Помрачените бяха започнали да падат. Падаха като повалени шахматни фигури, без да извикат, без да издадат и звук. Падаха, вкопчени в схватка с нефилимите, а елфическите им съюзници се обръщаха и гледаха как едно по едно телата на Помрачените се свличат на пода.

Суров победен вик се изтръгна от гърлата на неколцина ловци на сенки, но Ема едва го чу. Препъвайки се, тя отиде при Джулиън и коленичи до него.

— Ем — каза той дрезгаво; синьо-зелените му очи, когато я погледна, бяха съкрушени. — Мислех, че онзи елф ще те убие. Мислех…

— Добре съм — прошепна тя. — Ами ти?

Джулиън поклати глава.

— Убих го. Убих баща си.

— Това не беше баща ти. — Гърлото на Ема беше прекалено сухо, за да говори повече. Вместо това тя се протегна и нарисува нещо на гърба му. Не дума, а знак: руната за храброст, а след нея — едно леко разкривено сърце.

Джулиън поклати глава, сякаш за да каже: Не, не, не го заслужавам, ала Ема отново го нарисува, а после се притисна към него, както си беше изцапана с кръв, и облегна глава на рамото му.

Феите бягаха от Залата, изоставяйки оръжията си, докато в стаята нахлуваха нови и нови нефилими. Ема видя Хелън и Ейлийн да се насочват към тях и за първи път, откакто бяха напуснали къщата на семейство Пенхалоу, Ема си позволи да повярва, че може би ще оцелеят.

Мъртви са — каза Клеъри, оглеждайки се удивено из стаята, пълна с мъртвите воини на Себастиан. — Всички са мъртви.

От гърдите на Джонатан се изтръгна задавено подобие на смях.

След толкова злини, едно добро аз искам да направя[2] — промълви той и Клеъри разпозна цитата от часовете по английски. „Крал Лир“. Най-трагичната от всички трагедии. — И това е нещо. Тъмните воини вече ги няма.

Клеъри се приведе над него; в гласа й имаше настойчивост:

— Джонатан. Моля те. Кажи ни как да отворим границата. Как да се върнем у дома. Трябва да има начин.

— Няма… няма начин — прошепна Джонатан. — Аз разруших входа. Пътят през Двора на елфите е затворен; всички пътища са затворени. Не… невъзможно е. — Гърдите му се повдигнаха. — Съжалявам.

Клеъри не каза нищо. В устата си усещаше единствено горчилка. Беше поела огромен риск, спасила бе света, ала всички, които обичаше, щяха да умрат. За миг в сърцето й се надигна ненавист.

— Много добре — каза Джонатан, без да откъсва очи от лицето й. — Мрази ме. Радвай се, когато умра. Последното, което искам сега, е да ти причиня още страдание.

Клеъри погледна майка си, която седеше все така неподвижна, с изправен гръб, а сълзите й се стичаха безмълвно. Клеъри си пое дълбоко дъх. Спомни си един площад в Париж и Себастиан, седнал срещу нея на малката масичка, да казва: „Мислиш ли, че можеш да ми простиш? Искам да кажа, смяташ ли, че някой като мен заслужава прошка? Какво ли би било, ако Валънтайн те бе отгледал заедно с мен? Дали щеше да ме обичаш?“.

— Не те мразя — каза тя най-сетне. — Мразя Себастиан. Теб не те познавам.

Джонатан затвори очи.

— Веднъж сънувах място, потънало в зеленина — прошепна той. — Голяма къща и малко момиченце с червена коса, и приготовления за сватба. Ако съществуват други светове, може би има и такъв, в който съм добър брат и добър син.

Може би, помисли си Клеъри и за миг сърцето й се сви от болка за този свят, за майка й, за себе си. Даваше си сметка, че Люк бе застанал до подиума и ги гледа, а по лицето му се стичат сълзи. Джейс, Изабел и Алек, които се държаха за ръка, както и Магнус, стояха далеч назад. Навсякъде около тях лежаха мъртвите тела на Помрачените.

— Не мислех, че изобщо можеш да сънуваш. — Клеъри си пое дълбоко дъх. — Валънтайн напълни вените ти с отрова, а след това те научи да мразиш; никога не си имал избор. Ала мечът изгори всичко това. Може би този, който си сега, е истинското ти Аз.

Джонатан пое накъсана, невъзможна глътка въздух.

— Би било красива лъжа, в която да повярвам. — Колкото и да бе невероятно, при тези думи по лицето му пробяга призракът на усмивка, едновременно горчива и сладка. — Огънят на Славния изпепели демонската кръв. През целия ми живот тя гореше във вените ми, впиваше се в сърцето ми като нож, тегнеше върху мен като олово… през целия ми живот, а аз дори не подозирах. Не познавах нищо друго. Никога не съм се чувствал толкова… лек — тихо каза той, а после се усмихна, затвори очи и издъхна.

Клеъри бавно се изправи и погледна надолу. Майка й все така стоеше на колене, прегърнала мъртвото тяло на Джонатан.

— Мамо — прошепна Клеъри, ала Джослин не вдигна глава.

Миг по-късно някой мина покрай Клеъри. Люк. Той стисна ръката й за секунда, а после коленичи до Джослин и нежно положи ръка на рамото й.

Клеъри се извърна; не бе в състояние да понесе повече. Скръбта я смазваше. Докато слизаше по стъпалата, гласът на Джонатан отекна в ума й: „Никога не съм се чувствал толкова… лек“.

Тръгна между труповете и демонската кръв, вцепенена и понесла на плещите си съзнанието за своя провал. След всичко, което бе направила, все още нямаше начин да ги спаси. Те я чакаха — Джейс и Саймън, и Изабел, Алек и Магнус. Магнус беше блед и изглеждаше болен и много, много уморен.

Себастиан е мъртъв — заяви тя и те всички вдигнаха уморените си мръсни лица към нея, сякаш бяха прекалено изтощени, за да изпитат каквото и да било при тази новина, дори и облекчение. Джейс пристъпи напред, взе ръцете й в своите и ги целуна. Клеъри затвори очи и й се стори, че са й върнали мъничко топлота и светлина.

— Воински ръце — тихо каза Джейс и я пусна.

Клеъри се взря в пръстите си, мъчейки се да види онова, което виждаше той. Ръцете й си бяха просто нейните ръце, малки и покрити с мазоли, изцапани с пръст и кръв.

— Джейс ни разказа — обади се Саймън. — Какво си направила с меча на Моргенстърн. Че всичко е било преструвка за пред Себастиан.

— Не и накрая — промълви Клеъри. — Не и когато се превърна в Джонатан.

— Ще ми се да ни бяхте казали — подхвърли Изабел. — За плана си.

— Съжалявам — прошепна Клеъри. — Боях се, че няма да се получи. Че ще останете разочаровани. Мислех, че така е по-добре — да не храним кой знае каква надежда.

— Понякога надеждата е единственото, което ни дава сили да продължим, сладкишче — каза Магнус, но в гласа му нямаше упрек.

— Исках той да ми повярва — обясни Клеъри. — А затова и вие трябваше да ми вярвате. Трябваше да види реакциите ви и да реши, че е победил.

— Джейс знаеше — изтъкна Алек и я погледна; той също не звучеше ядосано, просто замаяно.

— И нито веднъж не я погледнах от мига, в който седна на трона, до онзи, в който прониза копелето в сърцето — каза Джейс. — Не можех. Когато му подадох гривната, аз… — Той не довърши. — Съжалявам. Не трябваше да го наричам копеле. Себастиан беше такъв, ала Джонатан не е, не беше същият човек и майка ти…

— Тя изгуби детето си два пъти — рече Магнус. — Малко неща на този свят са по-ужасни от това.

— Ами да бъдеш хванат като в капан в демонско царство без никакъв изход? — подхвърли Изабел. — Клеъри, трябва да се върнем в Идрис. Неприятно ми е да те питам, но Себ… Джонатан каза ли как можем да отворим границите?

Клеъри преглътна.

— Каза, че е невъзможно. Че са затворени завинаги.

— Значи, сме уловени в капан тук. — Очите на Изабел бяха потресени. — Завинаги? Не е възможно. Трябва да има някаква магия… Магнус…

— Не е излъгал — отвърна Магнус. — За нас е невъзможно да отворим път, отвеждащ в Идрис.

Думите му бяха последвани от ужасяваща тишина. А после Алек, който не откъсваше очи от Магнус, повтори:

— За нас е невъзможно?

— Нали това казах. За нас е невъзможно да отворим границите.

— Не — възрази Алек и в гласа му се долавяха опасни нотки. — Каза, че няма начин ние да го направим. Което означава, че някой друг би могъл.

Магнус направи крачка назад и ги изгледа един по един. Изражението му беше открито, без следа от обичайната му дистанцираност, и той изглеждаше едновременно много млад и много, много стар. Лицето му беше лицето на млад човек, ала очите му бяха видели да отминават векове и Клеъри никога досега не си бе давала по-ясно сметка за това.

— Има и по-ужасни неща от смъртта — каза той.

— Защо не ни оставиш сами да преценим? — подхвърли Алек и Магнус отчаяно прокара ръка по лицето си.

— За бога, Александър, през целия си живот никога не съм прибягвал до това, с изключение на един-единствен път, когато си научих урока. Не е урок, който бих искал и вие да научите.

— И все пак си жив — каза Клеъри. — Оцелял си в този урок.

По лицето на Магнус пробяга ужасна усмивка.

— Едва ли би могло да се нарече урок, ако не бях. Ала си извадих поука. Да заложа на карта собствения си живот, е едно, да си играя с вашия…

— Тук, така или иначе, ще умрем — прекъсна го Джейс. — Играта е нечестна. Нека сами да изберем дали да рискуваме.

— Съгласна съм — обади се Изабел и останалите се присъединиха към нея.

Магнус погледна към подиума, където бяха коленичили Джослин и Люк, и въздъхна.

— Мнозинството печели. Знаете ли, има една стара долноземска поговорка, че лудите кучета и нефилимите никога не се вслушват в предупреждения.

— Магнус… — започна Алек, ала Магнус само поклати глава и немощно се изправи на крака.

Все още носеше дрипите на дрехите, с които бе отишъл на отдавнашната вечеря в къщата на феите в Идрис — нелепите останки от костюм и вратовръзка. Пръстени проблеснаха около пръстите му, когато събра ръце като за молитва и затвори очи.

— Отче мой — започна той и Клеъри чу Алек да си поема рязко дъх. — Отче мой, който си в ада, да не се свети твоето име, да дойде твоето царство, да бъде твоята воля, както в Едом, тъй и на земята, не прощавай греховете ми, защото в огъня на огньовете няма да има ни обич и доброта, ни състрадание, ни изкупление. Отче мой, който воюваш във високи и в ниски места, ела при мен; викам те като твой син, навличайки си отговорността за призоваването ти.

Магнус отвори очи. Лицето му беше безизразно. Пет шокирани лица се взираха в него.

— В името на Ангела… — започна Алек.

— Не — разнесе се глас току зад тях. — Определено не в името на вашия Ангел.

Клеъри отвори широко очи. Отначало не видя нищо, само някаква движеща се сянка, а после мракът оформи фигура. Висок мъж, блед като кост, облечен в чисто бял костюм; върху китките му проблясваха сребърни копчета за ръкавели във формата на мухи. Имаше човешко лице; бледа, обтегната върху костите кожа, скули — остри като ножове. Нямаше толкова коса, колкото проблясваща корона от бодлива тел.

Очите му бяха златнозелени, с котешки зеници.

— Татко. — Думата се откъсна от устните на Магнус като скръбна, печална въздишка. — Ти дойде.

Мъжът се усмихна. Предните му зъби бяха заострени като на котка.

— Синко. Много време мина, откакто ме повика за последен път. Бях започнал да се отчайвам, че никога няма да го сториш.

— Нямах намерение да го правя — сухо отвърна Магнус. — Повиках те веднъж, за да установя, че си ми баща. То бе достатъчно.

— Нараняваш ме. — Мъжът обърна зъбатата си усмивка към останалите. — Аз съм Асмодей — представи се той. — Един от деветимата Принцове на Ада. Навярно сте чували името ми.

Алек издаде кратък, приглушен звук.

— Някога бях серафим, един от ангелите — продължи Асмодей, видимо доволен от себе си. — Част от неизброимо войнство. А после избухна войната и ние паднахме като звезди от Небето. Аз последвах Светлоносеца, Утринната звезда, защото бях един от главните му съветници, и когато той падна, аз паднах заедно с него. В случай че се чудите, действително е за предпочитане да властваш в Ада, отколкото да слугуваш в Рая… аз съм опитал и двете.

— Ти си… бащата на Магнус? — задавено попита Алек, а после се обърна към Магнус. — Когато взе магическата светлина в онзи тунел и тя лумна с различен цвят… заради него ли беше? — Той посочи Асмодей.

— Да. — Магнус изглеждаше невероятно изморен. — Предупредих те, Александър, че това е нещо, което няма да ти хареса.

— Не разбирам за какво е цялата врява. Бил съм баща на много магьосници — каза Асмодей. — Магнус е този, с когото най-много се гордея.

— Кои са останалите? — попита Изабел; в очите й се четеше подозрение.

— Това, което не ви казва, е, че почти всички са мъртви. — Магнус срещна очите на баща си за миг, след което извърна глава, сякаш не можеше да го гледа твърде дълго. Тънката му чувствителна уста бе свита в сурова линия. — Също така не ви каза, че всички Принцове на Ада имат свое царство, над което властват. Това е неговото.

— След като това място — Едом — е твоето царство — обади се Джейс, — значи, ти си отговорен за… за онова, което се случва тук?

— Действително е моето царство, макар рядко да съм тук — отвърна Асмодей с мъченическа въздишка. — Някога беше вълнуващо място. Нефилимите на това царство се съпротивляваха достойно. Когато изобретиха скиптрона, помислих, че току-виж взели да победят в последния момент, ала Джонатан Ловеца на сенки в този свят бе разединител, а не обединител, и в крайна сметка те се самоунищожиха. Знаете ли, винаги става така. Стоварват вината върху нас, демоните, ала ние просто отваряме вратата. Хората сами минават през нея.

— Не се оправдавай — изплющя гласът на Магнус. — Ти само дето не уби майка ми със собствените си ръце…

— Тя беше напълно охотна пионка, уверявам те — заяви Асмодей и бузите на Магнус пламнаха. Клеъри почувства приглушено изумление, че изобщо е възможно да причиниш това на Магнус — да го нараниш с хапливи забележки за семейството му. Оттогава трябва да беше минало толкова време, а той бе така овладян.

Ала може би родителите ни винаги могат да ни наранят, независимо на колко години сме.

— Защо не говорим по същество? — каза Магнус. — Ти можеш да отвориш врата, нали? Да ни изпратиш обратно в нашия свят, в Идрис?

— Какво ще кажете за една демонстрация? — Асмодей щракна с пръсти към подиума.

Люк бе станал и гледаше към тях; Джослин като че ли също се канеше да се изправи. Клеъри видя тревогата, изписана по лицата им… само за миг, преди те да се изпарят в нищото. Нещо проблесна във въздуха и те се стопиха, отнасяйки тялото на Себастиан със себе си. За частица от секундата, докато те изчезваха, Клеъри зърна вътрешността на Залата на съглашението — фонтана с русалката и мраморния под — а после всичко изчезна, като дупка в тъканта на Вселената, която се бе затворила.

От гърдите на Клеъри се изтръгна вик:

— Мамо!

— Изпратих ги обратно във вашия свят — обясни Асмодей. — Вече знаете. — Той заразглежда ноктите на ръцете си.

Клеъри се задъхваше, наполовина от паника, наполовина от ярост.

— Как смееш…

— Е, нали затова ме повикахте? Ето, първите двама изпратих безплатно. Останалите… е, за тях ще трябва да платите. — При вида на израженията им, Асмодей въздъхна. — Та аз съм демон. Ама наистина, на какво изобщо учат нефилимите в днешно време?

— Знам какво искаш — каза Магнус с напрегнат глас. — И ще го имаш. Ала искам да се закълнеш в Утринната звезда, че ще изпратиш всичките ми приятели обратно в Идрис, всичките до един и никога няма да ги закачиш. Те няма да ти дължат нищо.

Алек пристъпи напред.

— Спри. Недей… Магнус, какво имаш предвид? Какво иска той? Защо говориш така, сякаш няма да се върнеш заедно с нас в Идрис?

— Рано или късно, настъпва мигът, когато всички трябва да се завърнем в бащиния дом. За Магнус този момент настъпи сега.

В дома на баща ми има много обиталища[3] — прошепна Джейс; беше пребледнял и изглеждаше така, сякаш ще повърне. — Магнус. Не може да има предвид, че… Не иска да те вземе със себе си, нали? Обратно в…

— Ада? Не точно — отвърна Асмодей. — Както Магнус спомена, Едом е моето царство. Деля го с Лилит. А после изведнъж нейното изчадийце пое властта над него, унищожи крепостта ми… останали са само развалини там навън. А ти изби половината от населението със скиптрона. — Последните думи бяха отправени към Джейс, при това с доста сприхав тон. — Необходима е огромна енергия, за да се поддържа едно царство. Ние черпим от силата на онова, което сме оставили зад себе си — великия град Пандемониум, огъня, в който паднахме, ала настъпва време, когато се нуждаем от живот, който да поддържа нас. А безсмъртният живот е най-добър от всички.

Вцепеняващата тежест, която сковаваше крайниците на Клеъри, се изпари в миг, когато тя застана пред Магнус… и едва не се сблъска с останалите. Те до един бяха пристъпили напред, за да го прикрият от демонския му баща, дори и Саймън.

— Искаш да отнемеш живота му? — попита Клеъри. — Това е жестоко и глупаво, дори и за демон. Как може да искаш смъртта на собственото си дете…

Асмодей се разсмя.

— Колко очарователно! Погледни ги само, Магнус, тези деца, които те обичат и искат да те защитят! Кой би могъл да предположи! Когато те погребат, ще се погрижа върху гроба ти да пише: „Магнус Бейн, възлюбен от нефилимите“.

— Да не си го докоснал. — Гласът на Алек беше като стомана. — Може и да си забравил, ала ние, нефилимите, убиваме демони. Дори да са Принцове на Ада.

— О, прекрасно знам какво правите; та нали погубихте моя роднина Абадон, а принцесата ни Лилит пръснахте по ветровете на бездната, макар че тя ще се завърне. Тя винаги има място в Едом. Ето защо позволих на сина й да се установи тук, макар, признавам, да не подозирах каква бъркотия ще предизвика. — Асмодей извъртя очи и Клеъри потисна надигналата се в тялото й тръпка. Около златнозелените зеници, бялото на очите му беше черно като катран. — Нямам никакво намерение да убивам Магнус. Защо ми е да си цапам ръцете с нещо толкова глупаво? Пък и ако желаех смъртта му, можех да го уредя по всяко време. Не, това, което искам, е животът му, отдаден доброволно, защото в живота на един безсмъртен се крие мощ, огромна мощ, която ще подхрани царството ми.

— Ала той ти е син — възкликна Изабел.

— И ще остане с мен — отвърна Асмодей с широка усмивка. — Духом, така да се каже.

Алек се обърна рязко към Магнус, който стоеше намръщен, пъхнал ръце в джобовете си.

— Иска да ти отнеме безсмъртието?

— Точно така — потвърди Магнус.

— Но ти… ти ще оцелееш? Просто вече няма да си безсмъртен? — Алек имаше невероятно окаян вид и Клеъри се почувства ужасно заради него. Като се имаше предвид каква бе причината двамата да скъсат, Алек едва ли изгаряше от желание да му напомнят, че някога бе искал Магнус да изгуби безсмъртието си.

— Безсмъртието ми ще си отиде — обясни Магнус. — Всички години от живота ми ще се стоварят наведнъж върху мен. Крайно невероятно би било да оцелея. Близо четиристотин години си е доста време, дори ако най-усърдно си се грижил за кожата си.

— Не можеш! — В гласа на Алек имаше умолителни нотки. — Той каза „живот, отдаден доброволно“. Откажи.

Магнус вдигна глава и очите му се спряха върху Алек с поглед, който накара Клеъри да се изчерви и да се извърне. В него имаше толкова много любов, примесена с раздразнение и гордост, и отчаяние. Беше поглед, от който бяха паднали всички бариери и на Клеъри й се струваше нередно да го види.

— Не мога да откажа, Александър. Направя ли го, всички ще останем тук и така или иначе, ще умрем. Ще загинем от глад и ще се превърнем в прах, която ще трови демоните на това царство.

— Добре тогава — заяви Алек. — Никой от нас няма да пожертва твоя живот, за да спасим нашите.

Погледът на Магнус се плъзна по лицата на приятелите му мръсни и изтощени, измъчени и пълни с отчаяние, и Клеъри видя как изражението му се променя, осъзнал изведнъж, че Алек е напълно прав. Никой от тях не би заменил неговия живот нито за своя, нито дори за живота на всички тях.

— Аз съм живял дълго — каза Магнус. — Толкова много години и въпреки това — недостатъчно. Няма да излъжа и да кажа, че ми стигат. Искам да живея… отчасти заради теб, Алек. Никога не съм искал да живея така силно, както през последните няколко месеца, с теб.

Алек изглеждаше поразен.

— Ще умрем заедно — каза той. — Нека поне остана с теб.

— Трябва да се върнеш. Трябва да се върнеш обратно в своя свят.

— Но аз не искам света. Искам теб — заяви Алек и Магнус затвори очи, сякаш думите му причиняваха болка.

Асмодей ги гледаше, докато говореха — алчно, почти лакомо, и Клеъри си спомни, че демоните се хранят с човешките емоции: страх и радост, и обич. И болка, най-вече болка.

— Не можеш да останеш с мен — каза Магнус след кратко мълчание. — Защото мен вече няма да ме има. Демонът ще отнеме жизнената ми сила и тялото ми ще се превърне в прах. Четиристотин години, забрави ли?

— Демонът — повтори Асмодей и изсумтя. — Би могъл поне да изречеш името ми, докато ме отегчаваш.

В този миг Клеъри реши, че като нищо ненавижда Асмодей повече от всеки друг демон, когото бе срещала някога.

— Побързай, момчето ми — добави Асмодей. — Не разполагам с цяла вечност… нито пък ти, от днес.

— Трябва да те спася, Алек — каза Магнус. — Теб и всички, които обичаш; съгласи се, че не е кой знае колко висока цена за нещо такова.

— Не всички, които обичам — прошепна Алек и Клеъри усети, че в очите й напират сълзи.

Опитала се бе, наистина се бе опитала единствено тя да плати цената. Не беше честно Магнус да бъде този, който да я плати. Магнус, който имаше най-малка роля в сравнение с останалите в тази история на нефилими, ангели и демони, и отмъщение; Магнус, който бе част от всичко това единствено защото обичаше Алек.

— Не — заяви Алек.

През сълзите си Клеъри виждаше как се държат един за друг; имаше нежност дори в извивката на пръстите му около рамото на Алек, когато Магнус се наведе, за да го целуне. Беше целувка по-скоро на отчаяно вкопчване един в друг, отколкото на страст. Магнус го стискаше така силно, че пръстите му се отпечатаха върху ръцете на Алек, ала най-сетне отстъпи назад и се обърна към баща си.

— Много добре — заяви той и Клеъри усети как се стяга, как събира цялата си воля, сякаш се кани да се хвърли в запалена клада.

— Много добре, вземи ме. Давам ти живота си. Съг…

Саймън — Саймън, който до този миг мълчеше, Саймън, за чието присъствие Клеъри почти бе забравила — пристъпи напред.

— Съгласен съм.

Веждите на Асмодей подскочиха.

— Какво беше това?

Изабел като че ли схвана какво се случва преди всички останали и пребледня като платно.

— Не! Саймън, не!

Ала той продължи, изпънал рамене и вирнал брадичка.

— Аз също съм безсмъртен — заяви той. — Магнус не е единственият. Вземи моето безсмъртие.

— Ааа — проточи Асмодей и очите му внезапно лумнаха. — Азазел ми разказа за теб. Един вампир не е нещо интересно, но дневен вампир! Ти носиш във вените си силата на вашето слънце. Светлината на слънцето и вечен живот — да, това е истинска мощ.

— Точно така — рече Саймън. — Ако си съгласен да вземеш моето безсмъртие вместо това на Магнус, аз ти го давам. Съ…

Саймън! — опита се да му попречи Клеъри, ала беше твърде късно.

— Съгласен съм — довърши той и като се огледа наоколо, стисна челюст, сякаш искаше да каже: „Изрекох го. Няма връщане назад“.

— Господи, Саймън, не! — Магнус затвори очи; гласът му беше пропит с невероятна тъга.

— Аз съм едва на седемнайсет — каза Саймън. — Отнеме ли ми безсмъртието, просто ще изживея остатъка от живота си — няма да умра тук. Никога не съм искал да бъда безсмъртен, никога не съм искал да ставам вампир, никога не съм искал нищо от това.

— Няма да изживееш живота си! — В очите на Изабел имаше сълзи. — Ако Асмодей ти отнеме безсмъртието, ще се превърнеш в труп, Саймън. Ти си нежив.

Асмодей издаде груб звук.

— Ама че глупачка! Аз съм Принц на Ада. Мога да сривам стените между световете. Мога да създавам светове и да ги унищожавам. Мислиш ли, че не съм в състояние да върна назад трансформацията, която превръща един човек във вампир? Мислиш ли, че не съм в състояние да накарам сърцето му отново да забие? Детска игра.

— Но защо ти е да го правиш? — попита Клеъри озадачено. — Защо ти е да направиш така, че той да живее? Ти си демон. Не те е грижа…

— Не ме е грижа. Ала искам. Има още едно нещо, което искам от вас — нещо, което да направи сделката още по-съблазнителна. — Той се усмихна широко и зъбите му проблеснаха като остри кристали.

— Какво? — Гласът на Магнус потрепери. — Какво искаш?

— Спомените му — заяви Асмодей.

— Азазел взе по един спомен от всеки от нас в замяна на услугата си — каза Алек. — Каква е тази ваша пристрастеност към спомените?

— Дадени доброволно, човешките спомени са като храна за нас — обясни Асмодей. — Демоните живеят, поддържани от крясъците и агонията на прокълнатите в мъките им. Е, представете си тогава колко приятно разнообразие е един пир с щастливи спомени. Смесени заедно, те са невероятно вкусни — сладкото и горчивото. — Той се огледа наоколо с блеснали очи. — А вече усещам, че ще получа цял куп щастливи спомени, малки вампире, защото ти си силно обичан, не е ли така?

Саймън изглеждаше нервен.

— Но ако вземеш спомените ми, кой ще бъда тогава? Не…

— Е — отвърна Асмодей. — Предполагам, че бих могъл да взема и последния ти спомен и да те оставя като пълен идиот, но кому са потребни спомените на едно бебе? Скука, пълна скука. Въпросът е, какво би било най-забавно? Спомените са вкусни, ала такава е и болката. Какво би причинило най-голяма болка на твоите приятели тук? Какво винаги ще им напомня да се страхуват от могъществото и находчивостта на демоните? — Той сключи ръце зад гърба си. Копчетата на белия му костюм бяха с формата на мухи.

— Обещах ти безсмъртието си — каза Саймън. — Не и спомените си. Ти каза „доброволно отдаден“…

— О, Боже в Ада, ама че баналност. — Бърз като внезапно лумнал огън, Асмодей посегна да сграбчи Саймън за ръката. Изабел се хвърли напред, сякаш за да улови Саймън, ала миг по-късно ахна и отскочи назад. Върху бузата й се бе проточила червена рана. Тя вдигна потресено ръка към лицето си.

— Не я докосвай — изкрещя Саймън и отскубна ръката си от хватката на демона.

— Долноземецо. — Гласът на Асмодей прозвуча като въздишка. — Сърцето ти трябва да е биело силно в гърдите, докато все още е биело.

— Пусни го. — Джейс извади меча си. — Той е наш, не твой, а нефилимите бранят своето…

— Не! — Саймън целият трепереше, ала гърбът му беше изпънат като струна. — Джейс, недей. Нямаме друг избор.

— Действително — потвърди Асмодей. — Защото никой от вас не може да надвие един Принц на Ада в седалището на властта му; дори ти, Джейс Херондейл, дете на ангели, нито пък ти, Клариса Феърчайлд, с твоите номера и руни. — Той размърда леко пръсти и мечът на Джейс издрънча на земята, а Джейс дръпна ръка с гримаса на болка, сякаш нещо го беше, опарило. Асмодей му хвърли съвсем мимолетен поглед, преди отново да вдигне ръка.

— Ето я вратата. Погледнете. — Той махна към стената, която заблещука и изведнъж стана прозрачна. През нея Клеъри видя неясните очертания на Залата на съглашението. Подът беше покрит с телата на Помрачените, алени купчини, между които ловците на сенките тичаха, спъваха се, прегръщаха се един друг — победа след битката.

Майка й и Люк също бяха там и се оглеждаха недоумяващо. Все още стояха в същата поза, в която се намираха и върху подиума: Люк беше на крака, а Джослин — коленичила, с тялото на сина си в ръце. Другите ловци на сенки едва сега започваха да се обръщат към тях, изненадани, сякаш двамата бяха изникнали от нищото… както и бе станало.

— Ето всичко, което искате — каза Асмодей, когато вратата примига и потъна в мрак. — А в замяна аз ще взема безсмъртието на дневния вампир, а с него и спомените му от света на сенките — всичките му спомени за вас, всичко, което е научил, всичко, което е бил. Това е моето желание.

Очите на Саймън се разшириха; Клеъри усети как сърцето й се свива ужасено. Магнус изглеждаше така, сякаш го бяха пронизали.

— Ето я — прошепна той. — Уловката в дъното на всичко. С демоните винаги има такава.

Изабел сякаш не можеше да повярва.

— Искаш да забрави нас?

— Всичко, което се отнася до вас, и това, че някога изобщо ви е познавал — отвърна Асмодей. — Ето какво ви предлагам в замяна: той ще живее. Ще има живота на обикновен мундан. Ще си върне семейството — майка си, сестра си. Приятели, учители, всичко, от което се състои един нормален човешки живот.

Клеъри погледна отчаяно към Саймън. Той трепереше, а пръстите му се свиваха и се разпускаха, ала не каза нищо.

— В никакъв случай — отсече Джейс.

— Много добре. Тогава всички ще умрете тук. Не разполагате с кой знае какви козове, малки ловецо на сенки. Какво са спомените в сравнение с такава висока цена като живота?

— Говориш за всичко, което Саймън е — каза Клеъри. — Говориш за това, да ни го отнемеш завинаги.

— Точно така. Не е ли прекрасно? — усмихна се Асмодей.

— Това е нелепо — заяви Изабел. — Да кажем, че му вземеш спомените. Какво ще ни попречи да го открием и да му разкажем всичко за света на сенките? Да го запознаем с магията? Направихме го преди, значи, можем да го направим отново.

— Преди той ви е познавал, познавал е Клеъри и й е имал доверие — отвърна Асмодей. — А сега няма да познава никого от вас. Вие всички ще бъдете просто непознати, а защо би се вслушал в думите на хора, които вижда за първи път? Освен това не по-зле от мен познавате Закона на Завета. Разкажете ли му за света на сенките без основателна причина, излагайки живота му на опасност, вие ще нарушите Закона. Преди имаше особени обстоятелства. Но не и този път. Опитате ли да го сторите, Клейвът ще ви отнеме всички руни.

— И като стана дума за Клейва — обади се Джейс. — На тях никак няма да им хареса, ако върнеш един мундан обратно в живот, в който всички, които познава, го смятат за вампир.

— Всичките му приятели знаят! Семейството му знае! Сестра му, майка му. Те ще му кажат, дори и ние да не го направим.

— Имаш право. — Асмодей не изглеждаше доволен. — Това действително усложнява нещата. Може би все пак ще е по-добре да отнема безсмъртието на Магнус…

— Не. — Саймън имаше потресен вид и сякаш му се гадеше, но гласът му беше решителен.

Асмодей го погледна жадно.

— Млъкни, Саймън — отчаяно каза Магнус. — Вземи мен, татко…

— Искам долноземеца — заяви Асмодей. — Магнус, Магнус. Никога не си разбирал напълно какво е да си демон, нали? Да се храниш с болка? Ала какво е болката? Физическото мъчение е отегчително — и най-нищожният демон може да го направи. Да бъдеш творец на болка, да създаваш агония, да почерняш душите, да превръщаш чистите пориви в мръсотия, а любовта в похот и накрая — в омраза, да направиш от извора на радост — източник на страдание, ето за какво живеем! — Гласът му се извиси. — Ще отида в света на мунданите. Ще изчистя паметта на близките на дневния вампир и те ще си го спомнят единствено като смъртен. Напълно ще забравят за Клеъри.

— Не! — извика Клеъри, а Асмодей отметна глава назад и избухна в смях — звънлив смях, който й напомни, че някога е бил ангел.

— Нашите спомени не можеш да отнемеш — яростно заяви Изабел. — Ние сме нефилими. То би било равносилно на нападение. Клейвът…

— Вашите спомени можете да си задържите. Това, че вие няма да сте забравили Саймън, няма да ми навлече неприятности с Клейва, пък и то ще ви измъчва, което само увеличава удоволствието ми. — Широка усмивка изви устните му. — Аз ще оставя зейнала дупка в сърцето на вашия свят и всеки път, щом я почувствате, ще помислите за мен и ще си спомните. Помнете! — Асмодей придърпа Саймън по-близо до себе си и сложи ръка на гърдите му, сякаш можеше да достигне сърцето му през тях. — Започваме тук. Готов ли си, дневни вампире?

— Спри! — Изабел пристъпи напред с пламнали очи и камшик в ръка. — Ние знаем името ти, демоне. Нима мислиш, че се боя да убия дори един Принц на Ада? Ще окача главата ти като трофей на стената си и ако само посмееш да докоснеш Саймън, ще те намеря. Дори да трябва да прекарам целия си живот, опитвайки се да те намеря…

Алек обви ръце около сестра си и я задържа здраво.

— Изабел — тихичко каза той. — Недей.

— Какво означава това — недей? — възкликна Клеъри. — Не можем да го позволим… Джейс…

— Такъв е изборът на Саймън. — Джейс стоеше съвършено неподвижен; лицето му имаше пепелив цвят, но той не помръдваше. Очите му бяха приковани в тези на Саймън. — Трябва да го уважим.

Саймън отвърна на погледа му, наклонил леко глава, а после очите му ги обходиха един по един, местейки се от Магнус към Алек, от Алек към Джейс, от Джейс към Изабел, където се задържаха, пълни с толкова разбити възможности, че Клеъри почувства как собственото й сърце се разбива.

А после погледът му се премести върху нея и тя усети как и остатъкът от съществото й се пръсна на парчета. В изражението му бе събрано толкова много, толкова много години, пълни с безгранична обич, с безброй прошепнати тайни и обещания, и споделени мечти. Видя го да посяга надолу, а после нещо ярко проряза въздуха, полетяло към нея. Тя вдигна инстинктивно ръка и го улови. Беше златният пръстен, който му беше дала. Пръстите й се сключиха около него, толкова силно, че металът се впи в плътта й, ала тя приветстваше болката.

— Достатъчно — отсече Асмодей. — Мразя сбогуванията. — И той стисна Саймън по-здраво. Саймън ахна и очите му се отвориха широко; ръката му се вдигна към гърдите.

— Сърцето ми… — промълви той и Клеъри разбра, прочете по лицето му, че то отново бе започнало да бие.

Тя примига, за да прогони сълзите, в същия миг, в който около тях изригна бяла мъгла. Чу как Саймън извика от болка; краката й се раздвижиха, надарени сякаш със своя воля, и тя се хвърли напред, само за да бъде запратена далеч назад, сякаш се бе блъснала в невидима стена. Някой я улови — Джейс, предположи тя. Около нея се обвиха ръце, докато мъглата, сякаш малко торнадо, обгръщаше Саймън и демона, скривайки ги отчасти от поглед.

А после мъглата започна да се сгъстява и в сърцето й се заредиха образи. Клеъри видя себе си и Саймън като деца — хванати за ръце, те пресичаха някаква улица в Бруклин; тя имаше шноли в косата си, а Саймън бе прелестно чорлав и очилата непрекъснато се смъкваха на носа му. Ето ги отново — замеряха се със снежни топки в Проспект Парк; а после във фермата на Люк — почернели от слънцето, увиснали надолу с главите от клоните на едно дърво. Видя как слушат Ерик да чете ужасната си поезия в „Джава Джоунс“ и как се разбиват на един паркинг, възседнали летящ мотоциклет, докато Джейс ги гледа с присвити срещу слънцето очи. А после — Саймън и Изабел; взел лицето й в шепи, той я целуваше и Клеъри видя Изабел такава, каквато я виждаше Саймън — крехка и силна, и невероятно красива. Ето го и кораба на Валънтайн — Саймън бе коленичил върху Джейс, с кръв по устата и ризата; кръв имаше и върху гърлото на Джейс, а след това се появиха килията в Идрис и обветреното от годините лице на Ходж, и отново — Саймън и Клеъри, която рисуваше Знака на Каин върху челото му. Морийн и кръвта й по пода, и малката й розова шапка; покрива в Манхатън, където Лилит беше възкресила Себастиан; Клеъри, която му подаваше златен пръстен през масата; Ангел, надигащ се пред него от дълбините на едно езеро; Изабел, която той целуваше…

Всички спомени на Саймън — всичките му спомени за магия и за тях — нещо сякаш ги източваше от тялото му и ги навиваше като кълбо прежда, златнобяло като дневна светлина. Около тях отекна шум, като от надигаща се буря, ала Клеъри едва го чуваше, протегнала умолително ръце, макар и сама да не знаеше към кого:

Моля те…

Усети как ръцете на Джейс я прегърнаха още по-силно, а после бурята я подхвана и я вдигна във въздуха. Видя как каменната стая се губи в далечината с ужасяваща скорост, а вихрушката пое виковете й за Саймън и ги превърна в писъка на свистящ вятър. Ръцете на Джейс се откъснаха от раменете й и ето че тя бе сама насред хаоса и за миг си помисли, че Асмодей все пак ги беше излъгал, че път всъщност няма и че те ще се реят из нищото, докато не умрат.

А после земята се надигна да я посрещне. Зърна пода в Залата на съглашението — корав мрамор със златни жилки — малко преди да се блъсне в него. Ударът беше толкова силен, че зъбите й изтракаха; тя се претърколи автоматично, както я бяха учили, и спря до фонтана с русалката в средата на стаята.

Седна и се огледа наоколо. Стаята беше пълна с безмълвни, зяпнали лица, ала това нямаше значение. Тя не търсеше непознати. Първо зърна Джейс — беше се приземил приклекнал, готов за битка. Видя как раменете му се отпуснаха, когато се огледа наоколо и си даде сметка къде е, че е в Идрис и войната е свършила. Тук беше и Алек, чиято ръка все още почиваше в тази на Магнус, който изглеждаше болен и изтощен, но беше жив.

А ето я и Изабел. Беше се приземила най-близо до Клеъри, само на крачка от нея. Вече се бе изправила и обхождаше стаята с поглед — веднъж, втори, трети отчаян път. Те всички бяха тук, всички, освен един.

Погледна към Клеъри; очите й бяха пълни със сълзи.

Саймън го няма. Наистина си е отишъл.

Тишината, сковала събралите се нефилими, се разби като вълна и ето че изведнъж към тях тичаха нефилими. Клеъри видя майка си и Люк, Робърт и Мерис, Ейлийн и Хелън, и дори Ема Карстерс — те ги наобиколиха, за да ги прегърнат, да ги изцелят, да им помогнат. Клеъри знаеше, че намеренията им са добри, че им се притичваха на помощ, ала не изпита никакво облекчение. Стиснала пръстена в шепата си, тя се сви на кълбо на пода и най-сетне си позволи да заплаче.

[1] Цитат от Евангелие от Марк (12:17): „Отдавайте кесаревото на кесаря и Божието на Бога“. — Б.пр. ↑

[2] Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[3] Евангелие от Йоана, 14:2. — Б.пр. ↑

24

И ГО НАРИЧАТ МИР

— Кой тогава ще представлява Двора на феите? — попита Джия Пенхалоу.

Залата на съглашението беше украсена със сините знамена на победата. Те приличаха на късчета, изрязани от небето, всяко от тях — украсено със златната руна на триумфа. Навън бе ясен зимен ден и светлината, която струеше през прозорците, огряваше дългите редици столове, поставени срещу издигнатия подиум в центъра на стаята, където зад една маса седяха консулът и инквизиторът. Масата също беше украсена в синьо и златно, масивни златни свещници почти скриваха от погледа на Ема долноземците, които също седяха на масата: Люк, представляващ върколаците; млада жена, на име Лили, представляваща вампирите; и изключително прочутият Магнус Бейн, който представляваше магьосниците.

Не беше предвидено място за представителите на феите. Много бавно от насядалото множество се надигна една жена. Очите й бяха напълно сини, без капчица бяло, а ушите й бяха заострени като тези на Хелън.

— Аз съм Кейли Уайтуилоу — каза тя. — Аз ще представлявам на Двора на феите.

— Но не и Двора на тъмните феи? — Химикалката на Джия поспря над един свитък хартия.

Кейли поклати глава, стиснала плътно устни. През стаята премина шепот. При цялата бляскава украса, атмосферата в стаята беше напрегната, а не весела. Местата пред семейство Блекторн бяха заети от семейство Лайтууд: Мерис, с изпънат като струна гръб, а до нея Изабел и Алек, които си шушукаха, доближили тъмнокосите си глави.

От другата страна на Мерис седеше Джослин Феърчайлд, ала Клеъри Фрей и Джейс Лайтууд не се виждаха никъде.

— Дворът на тъмните феи отказва да изпрати свой представител — обяви Джия и го отбеляза върху свитъка пред себе си. След това погледна Кейли над ръба на очилата си. — Какъв отговор ни носиш от Двора на феите? Приемат ли нашите условия?

Ема чу как Хелън, която седеше в края на тяхната редица, си пое дълбоко дъх. Преценено бе, че Дру, Тави и близнаците са твърде малки, за да присъстват на заседанието; строго погледнато, не би трябвало да бъде допуснат никой под осемнайсет години, ала бяха направени изключения за онези, като Джулиън и нея самата, които бяха директно засегнати от онова, което нефилимите бяха започнали да наричат Тъмната война.

Кейли излезе на пътеката между редиците и тръгна към подиума; Робърт Лайтууд се изправи на крака.

— Трябва да поискаш разрешение да се доближиш до консула — заяви той с дрезгавия си глас.

— Не ти се позволява да се доближиш — отсече Джия. — Остани, където си, Кейли Уайтуилоу. Прекрасно те чувам и оттам.

На Ема й дожаля за елфическото момиче — всички бяха вперили пронизващи погледи в нея. Всички, освен Ейлийн и Хелън, които седяха, притиснати една до друга, стиснали ръце толкова силно, че кокалчетата им бяха побелели.

— Дворът на феите моли за снизхождение. — Кейли сключи тъничките си ръце пред себе си. — Условията, които ни поставихте, са твърде сурови. Феите винаги са били независими. Винаги сме имали свои крале и кралици, свои воини. Ние сме древен народ. Това, което искате, ще ни смаже напълно.

В стаята се разнесе нисък шепот и това не беше дружелюбен звук. Джия вдигна свитъка, който лежеше на масата пред нея.

— Какво ще кажеш да ги прегледаме отново? — предложи тя. — Настояваме Дворовете на феите да поемат цялата отговорност за загубата на живот и имущество, понесена от ловците на сенки и от долноземците в Тъмната война. Феите ще трябва да поемат разходите по повторното изграждане на разкъсаните магически бариери, възстановяването на щаба на Претор Лупус на Лонг Айлънд и поправката на всичко в Аликанте, което е било разрушено. Ще го направите със своите богатства. Що се отнася до ловците на сенки, които ни отнехте…

— Ако имате предвид Марк Блекторн, той бе приет в редиците на Дивия лов — каза Кейли. — Нямаме власт над тях. Ще трябва да преговаряте директно с тях, но ние няма да ви попречим.

— Той не бе единственото, което ни беше отнето — заяви Джия. — Има неща, които нищо не може да обезщети — загубата на живот, понесена в битка от ловците на сенки и от ликантропите, онези, които бяха изтръгнати от нас с Пъкления бокал…

— Това бе дело на Себастиан Моргенстърн, не на Дворовете — възрази Кейли. — Той беше ловец на сенки.

— И именно заради това няма да бъдете наказани с война, която неизбежно бихте изгубили — студено отвърна Джия. — Вместо това настояваме единствено да разпуснете войските си, така че повече да не съществуват елфически воини. Забранява ви се да носите оръжие. Всеки елф, заловен да носи оръжие без разрешение от Клейва, ще бъде убит на място.

— Условията са прекалено сурови — възропта Кейли. — Феите не могат да ги приемат! Останем ли без оръжие, няма да сме в състояние да се защитим!

— Тогава ще го подложим на гласуване — заяви Джия и остави свитъка на масата. — Всеки, който е против условията, поставени на елфите, да го заяви сега.

Последва дълго мълчание. Ема видя как очите на Хелън обхождат залата; устните й бяха свити, Ейлийн стискаше силно ръката й. Най-сетне в тишината отекна звук от дръпнат назад стол и една самотна фигура се изправи на крака.

Магнус Бейн. Все още беше блед от преживяното в Едом, ала златнозелените му очи горяха с пламък, който Ема можеше да види дори от другия край на стаята.

— Знам, че историята на мунданите не представлява кой знае какъв интерес за повечето ловци на сенки — започна той. — Ала е имало време преди появата на нефилимите. Време, когато Рим воювал с Картаген и в продължение на много войни печелел. След една от тях Рим настоял Картаген да заплати контрибуция и да разпусне армията си, а земите му да бъдат засипани със сол. Историкът Тацит казва за римляните, че „оставят след себе си пустиня и го наричат мир“. — Магнус се обърна към Джия. — Картагенците никога не забравили. В крайна сметка, омразата им към Рим довела до нова война, която завършила със смърт и поробване. Онова не било мир. Това не е мир.

При тези думи откъм събралите се в залата се разнесоха дюдюкания.

— А може би ние и не искаме мир, магьоснико! — провикна се някой.

— Тогава какво предлагаш ти? — извика друг.

— Снизхождение — отвърна Магнус. — Феите отдавна мразят нефилимите заради тяхната суровост. Покажете им нещо различно от суровост и в замяна ще получите нещо различно от омраза!

В залата отново избухна шум, още по-силен отпреди; Джия вдигна ръка и тълпата притихна.

— Иска ли някой друг да се изкаже в подкрепа на елфите? — попита тя.

Магнус си седна на мястото и погледна към останалите долноземци, ала Лили се подсмихваше насмешливо, а Люк бе свел втренчен поглед към масата пред себе си. На всички бе известно, че сестра му беше първата, която Себастиан Моргенстърн бе отвлякъл и превърнал в една от Помрачените си, че много от вълците в Претор Лупус му бяха приятели, включително и Джордан Кайл… и все пак по лицето му се четеше съмнение…

— Люк. — Макар и тих, гласът на Магнус някак си успя да отекне в залата. — Моля те.

Съмнението изчезна и Люк поклати мрачно глава.

— Не искай от мен онова, което не мога да дам. Всички от Претор Лупус бяха избити, Магнус. Като представител на върколаците, не мога да се изкажа против онова, което те всички искат. Направя ли го, те ще се обърнат срещу Клейва, а това няма да доведе до нищо добро.

— Това е — заяви Джия. — Говори, Кейли Уайтуилоу. Приемате ли условията ни, или между нас ще има война?

Елфическото момиче наведе глава.

— Приемаме условията ви.

Множеството в залата избухна в аплодисменти. На пръсти се брояха онези, които не ръкопляскаха: Магнус, семейство Блекторн, семейство Лайтууд и самата Ема. Тя беше препалено погълната от това, да гледа Кейли, която се връщаше на мястото си. Може и да бе свела покорно глава, ала на лицето й бе изписана нагорещена до бяло ярост.

— Значи, е решено — заяви Джия, видимо доволна. — А сега нека се заемем с въпроса за…

— Почакайте. — Слаб, тъмнокос нефилим се бе изправил на крака. Ема не го познаваше — би могъл да бъде всеки. Картрайт? Понмерси? — Все още стои въпросът за Марк и Хелън Блекторн.

Хелън затвори очи. Приличаше на подсъдим, който отчасти бе очаквал да бъде признат за виновен и отчасти се бе надявал на милост, и току-що бе чул произнасянето на присъдата „виновен“.

Джия спря, с химикалка в ръката.

— Какво имаш предвид, Балог?

Балог изпъна рамене.

— Вече обсъдихме това, колко лесно силите на Моргенстърн проникнаха в Института в Лос Анджелис. И Марк, и Хелън Блекторн имат елфическа кръв във вените си. Знаем, че момчето се е присъединило към Дивия лов — него вече не можем да достигнем. Ала момичето не би трябвало да бъде сред ловци на сенки. Не е прилично.

Ейлийн скочи на крака.

— Това е нелепо! — изплю тя думите. — Хелън е ловец на сенки; винаги е била такава! Във вените й тече кръвта на Ангела… не може да обърнете гръб на това!

— Както и кръвта на феите — изтъкна Валог. — Може да лъже. Веднъж вече бяхме измамени от такъв като нея и пострадахме от това. Предлагам да я лишим от знаците…

Люк гръмко стовари юмрук върху масата пред себе си; Магнус се бе привел напред, закрил лице с дългопръстите си ръце, раменете му бяха прегърбени.

— Момичето не е направило нищо — заяви Люк. — Не може да я наказвате за случайността, дала й живот.

— Именно тези случайности ни правят това, което сме — упорстваше Валог. — Не можеш да отречеш, че във вените й тече елфическа кръв. Не можеш да отречеш, че е способна да лъже. Ако отново се стигне до война, чия страна ще вземе тя?

Хелън се изправи на крака.

— Тази, която взех и този път — заяви тя. — Бих се в Бурен и при Цитаделата, и в Аликанте — за да защитя семейството си и нефилимите. Никога не съм давала какъвто и да било повод за съмнение в лоялността ми.

— Ето какво се случва. — Магнус свали ръце от лицето си. — Нима не виждате? Именно така се започва отново!

— Хелън има право — обади се Джия. — С нищо не се е провинила.

Друг ловец на сенки, жена с прибрана на тила тъмна коса, стана от мястото си.

— Моля за извинение, консул Пенхалоу, но вие не сте безпристрастна. Всички знаем за връзката на дъщеря ви с елфическото момиче. Трябва да се оттеглите от това обсъждане.

— От Хелън Блекторн има нужда, госпожо Седжуик. — Даяна Рейбърн, която също се бе изправила, изглеждаше бясна; Ема си я спомни от Залата на съглашението и как бе опитала да се добере до нея, за да й помогне. — Родителите й бяха убити, тя има петима по-малки братя и сестри, за които да се грижи…

— Няма нужда от нея — сопна се Седжуик. — Академията отново отваря врати — децата могат да отидат там или да бъдат разделени между няколко Института…

— Не — прошепна Джулиън. Свити в юмруци, ръцете му почиваха върху коленете.

— За нищо на света — изкрещя Хелън. — Джия, трябва да…

Джия срещна погледа й и кимна — бавно, неохотно.

— Артър Блекторн — заяви тя. — Моля, изправете се.

Ема усети как до нея Джулиън замръзна от шок, когато един мъж в другия край на стаята, скрит досега от тълпата, стана на крака. Беше слаб, блед, по-дребно копие на бащата на Джулиън, с изтъняваща кестенява коса и очите на семейство Блекторн, полускрити зад очила. Подпираше се тежко на дървен бастун, с видима болка, от което Ема се досети, че раната, заради която бе с бастун, трябва да е получена наскоро.

— Исках да изчакам края на заседанието, така че децата да могат да се срещнат с чичо си, както подобава — рече Джия. — Разбира се, повиках го веднага щом получихме новината за нападението над Института в Лос Анджелис, ала той беше ранен в Лондон. Пристигна в Идрис едва тази сутрин. — И въздъхна. — Господин Блекторн, може да се представите.

Мъжът имаше кръгло, приятно лице и като чели се чувстваше извънредно неловко под погледите на толкова много хора.

— Аз съм Артър Блекторн, брат на Андрю Блекторн — каза той с британски акцент. Ема все забравяше, че бащата на Джулиън всъщност бе дошъл от Лондон. Самият той бе изгубил акцента си преди много години. — Ще се преместя в Института в Лос Анджелис веднага щом стане възможно и ще взема племенниците си с мен. Децата ще бъдат под моя закрила.

— Това наистина ли е чичо ти? — прошепна Ема, взирайки се в него.

— Да, той е — също така тихо отговори Джулиън, който имаше неспокоен вид. — Просто… надявах се… имам предвид, бях започнал да мисля, че няма да дойде. Аз… бих предпочел Хелън да се грижи за нас.

— Макар да съм сигурен, че всички изпитваме неизмеримо облекчение, че ще се погрижите за децата Блекторн — обади се Люк, — Хелън също е една от тях. Нима като заявявате, че ще поемете отговорността за по-малките деца, всъщност изразявате съгласието си тя да бъде лишена от знаците си?

Артър Блекторн изглеждаше ужасен.

— В никакъв случай! Брат ми може и да не е бил особено разумен в своите… забежки… ала историята несъмнено показва, че децата на нефилимите са нефилими. Както се казва: ut incepit fidelis sic permanet.

Джулиън се свлече в стола си.

— Още латински — промърмори той. — Също като татко.

— Какво означава? — попита Ема.

— „Лоялна отначало, лоялна докрай“… нещо такова.

Очите на Джулиън се стрелнаха из стаята. Всички мърмореха нещо и гледаха сърдито. Джия водеше приглушен разговор с Робърт и представителите на долноземците. Хелън все още беше права, ала изглеждаше така, сякаш Ейлийн бе единственото, което я задържаше на крака.

Групичката на подиума се раздели и Робърт Лайтууд пристъпи напред. Лицето му имаше буреносен вид.

— За да избегнем всяко съмнение, че личното приятелство на Джия с Хелън Блекторн е повлияло на решението, консул Пенхалоу се оттегля от обсъждането. Останалите решихме, че тъй като е на осемнайсет години, възраст, на която мнозина млади ловци на сенки биват изпращани в други Институти, за да научат техните методи, Хелън ще замине за остров Врангел, за да изучава магическите бариери.

— За какъв период? — попита Балог незабавно.

— За неопределен период — отвърна Робърт и Хелън се отпусна на стола си; Ейлийн седеше до нея, а лицето й бе същинска маска на скръб и шок. Остров Врангел може и да бе седалище на всички магически бариери, които предпазваха света, в много отношения наистина престижен пост, но освен това беше и мъничък остров насред замръзналото Арктическо море на север от Русия, на хиляди мили от Лос Анджелис.

— Удовлетворява ли ви това? — попита Джия с леден глас. — Господин Балог? Госпожо Седжуик? Да го подложим на гласуване. Всички, които са „за“ това, Хелън Блекторн да бъде назначена на остров Врангел, докато не бъде решен въпросът с лоялността й, да кажат „да“.

Многогласно „да“ отекна в стаята, заедно с далеч по-малобройно „не“. Ема и Джулиън не казаха нищо — и двамата бяха прекалено малки, за да гласуват. Ема улови ръката на Джулс и силно я стисна; пръстите му бяха ледени. Имаше вид на човек, който бе получил толкова много удари, че вече не искаше дори да се изправи. Хелън хлипаше тихичко в прегръдките на Ейлийн.

— Остава въпросът за Марк Блекторн — заяви Балог.

Какъв въпрос? — попита Робърт Лайтууд вбесено. — Момчето е взето от Дивия лов! Ако по някакво чудо успеем да договорим освобождаването му, не трябва ли едва тогава да се тревожим за този проблем?

— Именно за това става въпрос — каза Балог. — Ако изобщо не договорим освобождаването му, проблемът ще се реши от само себе си. На момчето и бездруго сигурно му е по-добре сред собствената му раса.

Кръглото лице на Артър Блекторн пребледня.

— Не — рече той. — Брат ми не би искал това. Той би искал момчето да си е у дома, при своето семейство. — Той махна натам, където седяха Ема, Джулс и останалите. — Вече изгубиха толкова много. Как бихме могли да им отнемем още?

— Правим го, за да ги предпазим — сопна се Седжуик. — От един брат и една сестра, които могат единствено да ги предадат, когато, рано или късно, си дадат сметка, че лоялността им е към Дворовете на феите. Всички, които подкрепят предложението окончателно да изоставим издирването на Марк Блекторн, да кажат „да“.

Ема протегна ръце, за да задържи Джулиън, който се отпусна безсилно в стола си; мускулите му бяха напрегнати, корави като желязо, сякаш се приготвяше за удар или падане. Хелън се приведе към него, шепнейки нещо; лицето й беше набраздено от сълзи. Ейлийн протегна ръка покрай Хелън, за да помилва косата на Джулс, и Ема видя как пръстенът на рода Блекторн проблясва върху пръста й. Докато из стаята в ужасяващ синхрон отекваше гръмък хор от „да“, блещукането накара Ема да си помисли за светлината на сигнал за помощ, далеч в морето, където нямаше кой да го види, където никой не го бе грижа.

Ако това беше мир и победа, каза си Ема, може би войната и битките бяха за предпочитане.

Джейс скочи от коня и подаде ръка, за да помогне на Клеъри да слезе след него.

— Ето че пристигнахме — каза той и се обърна към езерото.

Намираха се на неголям каменист бряг в западния край на езерото Лин. Не беше същият бряг, където Валънтайн беше призовал ангела Разиел, нито пък онзи, където Джейс бе изгубил живота, заедно с кръвта си, а след това си го бе възвърнал, ала Клеъри не бе идвала на езерото оттогава и при вида му все още я побиваха тръпки.

Беше прелестно място, в това нямаше никакво съмнение. Езерото се бе ширнало пред тях, отразило цвета на зимното небе, обагрено в сребро и галено от вятъра така, че приличаше на лист желязо, който се сгъваше и разгъваше под тази милувка. Високо в небето плаваха бели облачета, а наоколо се издигаха голи хълмове.

Клеъри се приближи до ръба на водата. Мислеше си, че майка й ще дойде с нея, но в последния момент Джослин бе отказала с думите, че се е сбогувала със сина си много отдавна и че сега е ред на Клеъри да го стори. Клейвът бе изгорил тялото му — по настояване на Клеъри. Изгарянето на тялото бе почит — онези, които загинеха опетнени, ги погребваха на кръстопът, без да бъдат изгорени, както бе станало с майката на Джейс. Изгарянето на тялото бе повече от услуга, помисли си Клеъри; то бе начин Клейвът да е абсолютно сигурен, че той е мъртъв. И все пак прахът на Джонатан никога нямаше да бъде отнесен в обиталището на Мълчаливите братя. Никога нямаше да стане част от Града на кости; душата му нямаше да бъде сред душите на нефилимите.

Нямаше да бъде погребан сред онези, които бяха загинали заради него, и това, смяташе Клеъри, бе справедливо. Помрачените бяха изгорени, а прахът им — погребан на кръстовището край Брослиндската гора. Там щеше да бъде издигнат паметник, некропол, възпоменаващ онези, които някога бяха ловци на сенки, ала нямаше да има паметник, възпоменаващ Джонатан Моргенстърн, за когото никой не искаше да си спомня. Дори Клеъри си мечтаеше да може да забрави, но нищо не бе толкова лесно.

Прозрачната вода на езерото, обагрена от лека дъга, се плискаше в ботушите на Клеъри, докато тя отваряше сребърната кутия в ръцете си. В нея почиваше прах — фин и сив, примесен с късчета овъглени кости. Сред него лежеше пръстенът на Моргенстърн и блещукаше със сребриста светлина. Окачен на сребърна верижка около шията на Джонатан, той бе с него, когато тялото му беше изгорено, но бе останал недокоснат от пламъците.

— Никога не съм имала брат — каза тя. — Не и наистина.

Почувства как Джейс сложи ръка на раменете й.

— Имаше — отвърна той. — Имаше Саймън. Той бе твой брат във всяко наистина важно отношение. Гледаше те как израстваш, защитаваше те, биеше се за теб и заедно с теб, грижеше се за теб през целия ти живот. Той беше братът, когото ти си избра. Дори ако сега… го няма, никой и нищо не може да ти отнеме това.

Клеъри си пое дълбоко дъх и с всичка сила хвърли кутията към езерото. Тя политна надалече, високо над обагрената от дъга вода, а черният прах се изви зад нея като опашката след реактивен самолет; пръстенът също полетя, преобръщайки се във въздуха, отново и отново, разпръсвайки сребърни искри, докато падаше към водата, която го погълна завинаги.

— Ave atque vale — каза тя, произнасяйки думите на древното стихотворение. — Ave atque vale in perpetuum, frater. Здравей и сбогом навеки, братко мой.

Вятърът, който идваше откъм езерото, беше студен; Клеъри усети ледения му допир върху бузите си и едва тогава осъзна, че плаче и че лицето й е студено, защото е мокро от сълзи. Откакто бе открила, че Джонатан е жив, неведнъж се бе чудила защо всяка година майка й плаче в деня на раждането му. Защо плачеше, след като го бе мразила? Ала в този миг Клеъри разбра. Майка й бе плакала за детето, което никога нямаше да има, за всичките мечти да има син и какъв би бил той, скътани във въображението й. Плачеше и за горчивата съдба, унищожила това дете още преди то да се роди. И също както Джослин бе правила години наред, сега Клеъри стоеше на брега на Огледалото на смъртните и ридаеше за брата, който никога нямаше да има, за момчето, което никога не бе получило шанс да живее. Ридаеше и за всички други, изгубени в Тъмната война; ридаеше за майка си и за нейната загуба; ридаеше за Ема и за децата Блекторн, спомняйки си как се мъчат да преглътнат сълзите си, когато им разказа, че бе видяла Марк в елфическите тунели и как сега мястото му беше с Дивия лов; ридаеше и за Саймън и празнотата в сърцето й, останала на мястото, което някога заемаше той, и как щеше да й липсва до последния й ден; ридаеше и за себе си, и за всичко, което се бе променило у нея, защото понякога дори една промяна към добро може да прилича на малка смърт.

А през цялото време Джейс стоеше до нея и държеше безмълвно ръката й, докато прахът на Джонатан не потъна навеки във водите на езерото.

— Не подслушвай — каза Джулиън.

Ема го изгледа свирепо. Е, добре, тя действително можеше да чуе повишените гласове, които проникваха през дебелата дървена врата на консула, която бе съвсем леко открехната. И може би наистина се беше привела към вратата, притегляна от това, че чува гласовете, че почти може да различи какво казват. И какво от това? Нима не беше по-добре да знаеш нещо, отколкото да не го знаеш?

— Е, и? — оформиха безмълвно устните й и веждите на Джулиън подскочиха.

Не можеше да се каже, че той обича правилата, но им се подчиняваше. Ема смяташе, че правилата съществуват, за да бъдат нарушавани, или най-малкото — заобикаляни.

Освен това й беше скучно. Един от членовете на Съвета ги бе довел тук и ги бе оставил пред вратата в края на дългия коридор, който се простираше по протежение на почти целия Гард. Около вратите на всички кабинети висяха гоблени, овехтели от времето. Повечето от тях изобразяваха откъси от нефилимската история: Ангела, въздигащ се от езерото с Реликвите на смъртните; Ангела, даващ Сивата книга на Джонатан Ловеца на сенки; първото Съглашение; битката в Шанхай; Съвета на Буенос Айрес. Имаше и друг гоблен, който изглеждаше нов и окачен съвсем наскоро. На него Ангелът отново се въздигаше от езерото, този път без Реликвите на смъртните. На брега стоеше русокос мъж, а до него, почти невидима, беше фигурката на дребничко момиче с червена коса и етили в ръка…

— Един ден и за теб ще направят гоблен — каза Джулс.

Ема го стрелна с поглед.

— Трябва да извършиш нещо велико, за да направят гоблен за теб. Като например да спечелиш война.

— Ти би могла да спечелиш война — заяви той уверено и Ема усети как нещо се стяга около сърцето й.

Всеки път, когато Джулиън я погледнеше по този начин, сякаш тя бе невероятна и забележителна, болката по родителите й като че ли отслабваше мъничко. В това, някой да го е грижа за теб по този начин, имаше нещо, от което на човек му се струваше, че никога няма да бъде напълно сам.

Освен, разбира се, ако не решаха да я отделят от Джулс. Да я преместят в Идрис или в някой от Институтите, където имаше далечни роднини — в Англия, Китай или Иран. Обзета от внезапна паника, Ема извади стилито и като си нарисува руна за остър слух, долепи ухо до дървената врата, без да обръща внимание на строгия поглед на Джулс.

Гласовете начаса станаха съвсем ясни. Първо разпозна този на Джия, а миг по-късно — и този на събеседника й. Консулът разговаряше с Люк Гароуей.

… Закарая? Той вече не е действащ ловец на сенки — тъкмо казваше Джия. — Тръгна си днес преди заседанието с обяснението, че трябва да довърши някои неща, а след това имал важен ангажимент в началото на януари, който не можел да пропусне.

В отговор Люк измърмори нещо, което Ема не чу; не знаеше, че Закаран си тръгва, и й се щеше да му беше благодарила за помощта в нощта на битката. Както и да го попита откъде знае, че второто й име е Корделия.

Притисна се още по-плътно до вратата и чу Люк, по средата на изречението:

— … кажа първо на теб. Възнамерявам да се откажа от поста си на представител. Мая Робърте ще заеме мястото ми.

Джия издаде учуден звук.

— Не е ли прекалено млада?

— Много е способна — увери я Люк. — Едва ли се нуждае от препоръката ми…

— Така е — съгласи се Джия. — Без нейното предупреждение преди нападението на Себастиан, ловците на сенки щяха да дадат много повече жертви.

— И тъй като от сега нататък ще оглавява нюйоркската глутница, по-логично е именно тя да бъде и ваш представител. — Люк въздъхна. — Освен това, Джия, аз изгубих сестра си. Джослин изгуби сина си… за втори път. А Клеъри все още е съкрушена заради случилото се със Саймън. Бих искал да бъда до дъщеря си.

От Джия се откъсна нещастен звук.

— Може би не трябваше да й позволявам да му се обади.

— Тя трябваше да знае — отвърна Люк. — Това е загуба и тя трябва да я приеме. Трябва да скърби. Бих искал да й помогна с това. Бих искал да се оженя. Бих искал да бъда до семейството си. Трябва да се оттегля.

— Е, имаш моята благословия, разбира се — каза Джия. — Макар че добре щеше да ми дойде помощта ти за отварянето на Академията. Понесохме такива загуби. Отдавна смъртта не ни бе отнемала толкова много нефилими наведнъж. Трябва да погледнем в света на мунданите, да открием онези, които биха могли да се извисят, да ги обучим и подготвим. Чака ни много работа.

— И несъмнено ще имате и много ръце, които да ви помогнат да я свършите. — Тонът на Люк беше неотстъпчив.

Джия въздъхна.

— Ще приветствам Мая, не се безпокой. Горкият Магнус, заобиколен от жени.

— Съмнявам се, че ще има нещо против и че изобщо ще забележи — отвърна Люк. — Знаеш обаче, че е прав. Да изоставим издирването на Марк Блекторн и да изпратим Хелън Блекторн на остров Врангел — това беше невъобразима жестокост.

Последва кратко мълчание, а след това:

— Знам — тихо каза Джия. — Мислиш ли, че не ми е ясно какво причиних на собствената си дъщеря? Ала да позволя на Хелън да остане… Видях омразата в очите на собствените си нефилими и се уплаших за нея. Уплаших се за Марк, ако бяхме успели да го намерим.

— Е, аз пък видях покрусата в очите на децата Блекторн — рече Люк.

— Децата са издръжливи.

— Те изгубиха брат си и баща си, а сега ги предаваш да бъдат отгледани от чичо, когото са виждали само няколко пъти през живота си…

— С времето ще го опознаят. Той е добър човек. Даяна Рейбърн поиска да бъде назначена за техен учител и аз съм склонна да приема. Тя бе впечатлена от храбростта им…

— Ала не е тяхната майка. Майка ми си тръгна, когато бях дете — каза Люк. — Стана Желязна сестра. Клеофа. Никога вече не я видях. Отгледа ме Аматис. Не знам какво бих правил без нея. Тя беше… всичко, което имах.

Ема погледна към Джулс, за да види дали е чул. Едва ли — дори не гледаше към нея, зареял поглед в нищото, синьо-зелените му очи бяха далечни като океана, на който приличаха. Тя се зачуди дали си спомня миналото, или се тревожи за бъдещето; така й се искаше да можеше да върне времето назад — да получи родителите си обратно, да върне на Джулс баща му и Хелън, и Марк, да поправи счупеното.

— Съжалявам за Аматис — каза Джия. — И се тревожа за децата Блекторн, вярвай ми. Ала винаги сме имали сираци — нали сме нефилими. Знаеш го не по-зле от мен. Що се отнася до момичето Карстерс, то ще бъде отгледано в Идрис; боя се, че може би е малко вироглаво…

Ема блъсна вратата на кабинета, която се отвори по-леко, отколкото бе очаквала, така че тя едва не падна. Чу как Джулс извика сепнато, преди да я последва, сграбчвайки я за колана на дънките, за да я издърпа на крака.

— Не! — отсече Ема.

Джия и Люк я зяпнаха изненадано; устните на Джия бяха полуотворени, тези на Люк започваха да се усмихват.

— Малко? — повтори той.

— Ема Карстерс. — Джия се изправи на крака. — Как се осмеляваш…

— Вие как се осмелявате! — Даже Ема се учуди, че онзи, който проговори, бе Джулиън. Синьо-зелените му очи горяха — само за пет секунди от разтревожено момче той се бе превърнал в обзет от гняв млад мъж, с щръкнала кестенява коса, сякаш и тя бе ядосана. — Как се осмелявате да крещите на Ема, когато именно вие ни обещахте. Обещахте, че Клейвът няма да изостави Марк, докато е жив… обещахте!

Джия прояви благоприличието да изглежда засрамена.

— Сега той е част от Дивия лов — каза тя. — Те не са нито мъртви, нито живи.

— Значи, знаехте. Знаехте, когато ни обещахте, че то не означава нищо.

— Означаваше спасението на Идрис — отвърна Джия. — Съжалявам. Нуждаехме се от вас двамата и аз… — Звучеше така, сякаш думите засядаха в гърлото й. — Щях да изпълня обещанието си, стига да можех. Ако съществуваше някакъв друг начин… ако можеше да бъде направено… щях да го направя.

— Значи, сте ни длъжница. — Ема се изстъпи решително пред бюрото на консула. — Дължите ни едно неизпълнено обещание. Значи, сега трябва да го направите.

— Да направя какво? — Джия имаше озадачен вид.

— Няма да отида в Идрис. Няма. Мястото ми е в Лос Анджелис.

Ема усети как Джулс се вкаменява зад нея.

— Естествено, че няма да те изпратят в Идрис. За какво говориш?

Ема насочи обвиняващо пръст към Джия.

— Тя го каза.

За нищо на света — заяви Джулиън. — Ема живее в Ел Ей[1]; той е нейният дом. Може да остане в Института. Нали това правят ловците на сенки. Предполага се, че Институтът е убежище.

— Чичо ти ще ръководи Института — каза Джия. — Той ще реши.

— И какво каза той? — поиска да узнае Джулиън и зад тези четири думички се криеше неимоверно много. Когато Джулиън обикнеше някого, той го обикваше завинаги; намразеше ли го, мразеше го до края на живота си. На Ема й се стори, че въпросът дали Джулс завинаги ще намрази чичо си, щеше да бъде решен в този един-едничък миг.

— Каза, че ще я вземе в Института — отвърна Джия. — Ала аз действително смятам, че за нея има място тук, в Академията за ловци на сенки в Идрис. Тя е изключително надарена, ще бъде заобиколена от най-добрите преподаватели, има още много ученици, които са понесли загуби и биха могли да й помогнат с нейната скръб…

„Нейната скръб“. Внезапно в ума на Ема нахлуха безброй образи: снимките с обезобразените тела на родителите й на брега. Очевидната липса на интерес у Клейва към случилото се с тях. Баща й, който се навежда, за да я целуне, преди да тръгне към колата, където го чакаше майка й. Смехът им, понесен от вятъра.

— Аз също понесох загуби — напомни Джулиън през стиснати зъби. — Аз мога да й помогна.

— Ти си на дванайсет — каза Джия, сякаш това решаваше всичко.

— Няма вечно да си остана на дванайсет! — изкрещя Джулиън. — С Ема се познаваме, откакто сме се родили. Тя е като… като…

— Ще бъдем парабатаи — заяви Ема изведнъж, преди Джулиън да успее да каже, че тя му е като сестра. По някаква причина, не й се искаше да го чуе.

Всички се ококориха, включително и Джулиън.

— Той ме помоли и аз приех. На дванайсет години сме достатъчно големи, за да вземем подобно решение.

Люк я погледна със светнали очи.

— Парабатаите не може да бъдат разделени — каза той. — То е в разрез със Закона на Клейва.

— Трябва да можем да тренираме заедно — продължи Ема. — Да си вземаме изпитите заедно, заедно да извършим ритуала…

— Да, да, наясно съм — прекъсна я Джия. — Много добре тогава. Чичо ти, Джулиън, няма нищо против Ема да живее в Института, а парабатайската връзка е по-важна от всякакви други съображения.

Тя премести поглед от Ема върху Джулиън, чиито очи грееха. Изглеждаше щастлив, истински щастлив, за първи път от толкова време насам, че Ема дори не помнеше кога за последен път го беше видяла да се усмихва така.

— Сигурни ли сте? — добави консулът. — Парабатайската връзка е нещо сериозно, към което не бива да се подхожда с лека ръка. Тя е сериозно, обвързващо задължение. Трябва да разчитате един на друг, да се браните един друг, да държите на другия повече, отколкото на себе си.

— И така вече го правим — заяви Джулиън уверено.

На Ема й отне миг повече, преди да успее да проговори. В ума си все още виждаше родителите си. Лос Анджелис криеше отговорите на това, какво се бе случило с тях. Отговори, от които тя се нуждаеше. Ако смъртта им останеше неотмъстена, щеше да бъде сякаш изобщо не са живели.

И не беше, като да не иска Джулс да бъде неин парабатай. Мисълта за цял един живот, прекаран без никой да може да ги раздели, обещанието, че никога няма да бъде сама, заглушаваха гласчето, някъде дълбоко в съзнанието й, което нашепваше: Почакай…

Тя кимна решително.

— Абсолютно. Абсолютно сигурни сме.

Когато Клеъри за първи път видя Идрис, той грееше в зелени, златни и червеникавокафяви багри. Сега, в средата на зимата, така близо до Коледа, той излъчваше сурово величие — планините се възправяха в далечината, увенчани със сняг, а от двете страни на пътя, водещ от езерото до Аликанте, се издигаха оголели дървета, чиито клони оформяха подобни на дантела шарки върху яркото небе.

Яздеха, без да бързат, възседнали Друмник, който се носеше с лека стъпка по пътеката. Обвила здраво ръце около кръста му, Клеъри седеше зад Джейс, който от време на време караше коня да позабави ход, за да й покаже именията на по-заможните нефилимски родове, покрай които минаваха и които, обикновено скрити от погледа, се виждаха съвсем ясно от пътя сега, когато листата на дърветата бяха опадали. Докато минаваха покрай едно от тях, чиито обрасли с бръшлян камъни почти се сливаха с гората наоколо, Клеъри усети как раменете му се напрегнаха. Очевидно бе, че е било опожарено до основи и съградено наново.

— Имението Блекторн — каза той. — Което означава, че зад следващия завой е…

Джейс поспря, докато Друмник изкачи едно неголямо възвишение. Когато стигнаха до върха, той дръпна юздите и двамата с Клеъри отправиха поглед натам, където пътят се разделяше надве. Единият поемаше към Аликанте (Клеъри виждаше демонските кули в далечината), а другият завиваше към масивна сграда от камък с мек златист цвят, около която се издигаше нисък зид.

— Имението Херондейл — довърши Джейс.

Вятърът се усили; леденостуден, той рошеше косата на Джейс. Клеъри бе вдигнала качулката си, ала неговата глава бе непокрита, ръцете му — голи, защото не обичал да носи ръкавици, докато язди. Харесвало му да усеща юздите в ръцете си.

— Искаш ли да отидеш и да поразгледаш? — попита тя.

Дъхът му, когато отговори, образува бяло облаче.

— Не съм сигурен.

Клеъри се притисна по-плътно в него, зъзнейки.

— Тревожиш ли се, че пропуснахме заседанието на Съвета?

Самата тя определено се тревожеше, но на следващия ден се прибираха в Ню Йорк и нямаше да има друга възможност да погребе тайно праха на брат си; именно Джейс беше предложил да вземат коня от конюшнята и да отидат до езерото Лин, когато почти всички в Аликанте щяха да са събрани в Залата на съглашението. Джейс разбираше какво означава за нея да погребе идеята за брат си, макар че на почти всеки друг би й било трудно да обясни.

Той поклати глава.

— Твърде сме малки, за да гласуваме. Освен това все ще се справят и без нас. — Той се смръщи. — Ще трябва да проникнем с взлом. Консулът ми каза, че докато държа да се наричам Джейс Лайтууд, нямам никакви законни права над имуществото на Херондейл. Нямам дори пръстен на Херондейл. Такъв изобщо не съществува. Железните сестри биха се видели принудени да изковат нов. Всъщност, когато навърша осемнайсет години, напълно ще изгубя правата си върху името.

Клеъри не помръдваше, прегърнала го леко през кръста. Имаше моменти, в които Джейс искаше да го подтикнат да говори, да му задават въпроси; имаше и такива, когато не го искаше. Този беше от вторите. Сам щеше да стигне там, накъдето бе тръгнал. Клеъри просто го прегръщаше и дишаше тихичко, докато изведнъж той се напрегна под допира й и смушка Друмник в хълбоците.

Конят пое в тръс по пътеката, отвеждаща в имението. Ниската порта, украсена с железен мотив, изобразяващ птици в полет, беше отворена и пътеката извеждаше на кръгла чакълена алея, насред която се издигаше пресъхнал каменен водоскок. Джейс спря коня пред широките стъпала, изкачващи се до входната врата, и се взря в празните прозорци.

— Ето къде съм се родил — каза той. — Тук е умряла майка ми, а Валънтайн ме е изрязал от тялото й. А Ходж ме взел и ме скрил, та никой да не узнае. Тогава също е било зима.

— Джейс… — Клеъри сложи длан върху гърдите му; усещаше пулса му под разперените си пръсти.

— Мисля, че искам да бъда Херондейл — заяви той изведнъж.

— Тогава бъди Херондейл.

— Не искам да изменя на семейство Лайтууд. Те са моето семейство. Но осъзнах, че ако не взема името Херондейл, то ще умре с мен.

— Отговорността не е твоя…

— Знам — увери я той. — В кутията, онази, която Аматис ми даде, имаше писмо от баща ми до мен. Написал го е, преди да се родя. Много пъти го четох. В началото просто го мразех, макар той да казваше, че ме обича. Ала имаше няколко изречения, които не можех да пропъдя от ума си. Искам да станеш по-добър човек, отколкото бях аз. Не позволявай на никого да ти казва кой си и кой трябва да бъдеш. — Той отметна глава назад, сякаш можеше да прочете бъдещето си в извивката на стрехите. — Смяната на името не променя природата на човека. Погледни Себастиан… Джонатан. В крайна сметка това, че се нарече Себастиан, не промени нищо. Исках да отхвърля името Херондейл, защото мислех, че ненавиждам баща си, но не е така. Може и да е бил слаб и да е взел погрешни решения, но го е осъзнал. Няма причина да го мразя. А и преди него е имало поколения Херондейловци — това е род, сторил много добро, и да го оставя да загине само за да си върна на баща ми, би било истинска загуба.

— За първи път те чувам да го наричаш свой баща и да звучиш по този начин — каза Клеъри. — Обикновено използваш тази дума единствено за Валънтайн.

Чу как той въздъхна, а после ръката му покри нейната, която все още почиваше върху гърдите му. Пръстите му бяха хладни, дълги и тънки, така познати, че би ги различила и в тъмното.

— Някой ден може да живеем тук — каза той. — Заедно.

Клеъри се усмихна; знаеше, че Джейс не може да я види, но то беше по-силно от нея.

— Мислиш си, че можеш да ме спечелиш с богаташко имение, а? Да не избързваме, Джейс. Джейс Херондейл — добави тя и обви ръце около него в студа.

Алек седеше на покрива, провесил крака през ръба. Предполагаше, че ако някой от родителите му се прибере и вдигне очи, щеше да го види и да му се развика, ала се съмняваше, че който и да е от тях ще си дойде скоро. След заседанието ги бяха извикали в кабинета на консула и вероятно все още бяха там. Новото споразумение с феите щеше да бъде дооформено през идната седмица, през която те щяха да останат в Идрис, докато останалите от семейството щяха да се върнат в Ню Йорк и да посрещнат новата година без тях. Строго погледнато, през тази седмица Алек щеше да ръководи Института и той с изненада установи, че го очаква с нетърпение.

Задълженията бяха прекрасен начин да отвлечеш мислите си от други неща. Неща като това, как изглеждаше Джослин, когато синът й умря, или пък начина, по който Клеъри бе потиснала риданията си, свита на пода, когато се върнаха от Едом без Саймън. Лицето на Магнус, потъмняло от отчаяние, когато бе изрекъл името на баща си.

Загубата бе неразделна част от живота на нефилимите, нещо, което винаги очакваш, ала тази мисъл изобщо не промени чувството, което Алек изпита, виждайки изражението на Хелън в Залата на Съвета, когато я обрекоха на заточение на остров Врангел.

— Нищо не можеше да сториш. Не се самонаказвай — разнесе се познат глас зад него и Алек стисна очи, опитвайки се да успокои дишането си, преди да отговори.

— Как се качи тук? — попита той.

Разнесе се шумолене на дрехи и Магнус се настани до него на ръба на покрива. Алек му хвърли бърз поглед. Откакто се върнаха от Едом, беше виждал Магнус само два пъти, и то за кратко. Първия път, когато Мълчаливите братя ги освободиха от карантина, а след това днес, в Залата на Съвета. И в двата случая не бяха имали възможност да разговарят. Алек го погледна с копнеж, който (и сам се досещаше) бе очевиден. Лицето на Магнус си бе възвърнало обичайния здрав цвят; от изтощения вид, който имаше в Едом, не бе останала и следа. Синините му бяха заздравели почти напълно, а очите му отново бяха ясни, проблясващи под притъмняващото небе.

Алек си спомни как го беше взел в обятията си, когато го откри прикован към пода в демонското царство, и се зачуди защо тези неща неизменно бяха много по-лесни, когато си мислиш, че си на път да умреш.

— Трябваше да кажа нещо — отвърна той. — Гласувах против това, да бъде отпратена.

— Знам. Ти и още десетина други. Превъзходството на гласовете „за“ беше огромно. — Магнус поклати глава. — Когато са наплашени, хората си го изкарват на всеки, който им се струва различен. Все същият порочен кръг, който съм виждал хиляди пъти.

— Чувствам се толкова безполезен.

— Ти си всичко друго, но не и безполезен. — Магнус отметна глава назад, зареял поглед в небето, по което една по една започваха да се появяват звезди. — Ти ми спаси живота.

— В Едом? — попита Алек. — Е, помогнах, но в действителност… ти бе този, който го направи.

— Не само в Едом — отвърна Магнус. — Аз бях… аз съм на четиристотин години, Александър. С течение на времето, колкото повече остаряват, магьосниците закостеняват. Престават да чувстват. Да ги е грижа, да се вълнуват, да се изненадват. Винаги съм си казвал, че това няма да се случи с мен. Че ще се опитам да бъда като Питър Пан, да не порасна, да запазя способността да се удивявам на нещата около себе си. Че винаги ще се влюбвам, ще се изненадвам, няма да затворя сърцето си, готов и да бъда нараняван, и да бъда щастлив. Ала въпреки това през последните двайсетина години усещах как то започва да се прокрадва в мен. Преди теб дълги години нямаше друг. Никой, когото да обичам. Никой, който да ме изненадва и да спира дъха ми. Преди ти да се появиш на онова парти, бях започнал да мисля, че никога вече няма да усетя нищо толкова силно.

Алек усети, че дъхът му секва, и сведе поглед към ръцете си.

— Какво се опитваш да кажеш? — Гласът му беше несигурен. — Че искаш отново да се съберем?

— Ако ти искаш. — Отговорът на Магнус прозвуча така неуверено, че Алек го погледна учудено. В този миг Магнус изглеждаше ужасно млад; златнозелените му очи бяха широко отворени, черни кичури падаха върху слепоочията му. — Ако ти…

Алек седеше като вкаменен. Седмици наред си бе мечтал да чуе как Магнус изрича точно тези думи, но сега, когато той наистина ги бе казал, усещането бе съвсем различно от онова, което Алек си бе представял. Нямаше фойерверки в гърдите му; чувстваше единствено празнота и студ.

— Не знам — каза той.

Светлината в очите на Магнус помръкна.

— Е, разбирам, че ти… аз не бях много мил с теб.

— Не — заяви Алек направо. — Не беше, ала предполагам, че е трудно да скъсаш с някого по мил начин. Работата е там, че аз наистина съжалявам за онова, което направих. Допуснах грешка. Ужасна грешка. Но причината да го направя… това няма да се промени. Не мога да прекарам живота си с чувството, че изобщо не те познавам. Ти все повтаряш, че миналото си е минало, ала именно то те е направило това, което си. Искам да знам за живота ти. А ако ти не искаш да ми разкажеш за него, значи, не би трябвало да бъда с теб. Защото добре се познавам и зная, че никога няма да го приема. А никой от нас не заслужава да преживее за втори път онова, през което веднъж вече преминахме.

Магнус сви колене пред гърдите си. В сгъстяващия се мрак изглеждаше така, сякаш бе изтъкан само от дълги крака и ръце и тънки пръсти, по които проблясваха пръстени.

— Обичам те — тихичко каза той.

— Недей… Недей. Не е честно. Освен това… — Алек извърна поглед. — Съмнявам се, че съм първият, който е разбил сърцето ти.

— Сърцето ми е било разбивано повече пъти, отколкото е бил нарушаван Законът на Клейва, забраняващ любовните връзки между ловци на сенки и долноземци. — В гласа на Магнус се долавяха уязвими нотки. — Алек… имаш право.

Алек го погледна с крайчеца на окото си. Не помнеше някога да го е виждал по-нараним.

— Не е честно спрямо теб — продължи магьосникът. — Винаги съм си казвал, че ще бъда открит за нови изживявания, и когато започнах да… да се вкаменявам… бях потресен. Смятах, че съм направил всичко, което трябва, че не съм затворил сърцето си. А после си спомних думите ти и си дадох сметка защо бях започнал да умирам вътре в себе си. Ако никога никому не казваш истината за себе си, рано или късно, сам започваш да забравяш. Любовта, разбитото сърце, радостта, отчаянието, добрите неща, които съм правил, и онези, от които се срамувам… ако ги затворех в себе си, спомените ми за тях постепенно щяха да изчезнат. А с тях щях да изчезна и аз.

— Аз… — Алек не бе сигурен какво да отговори.

— Много време имах, за да мисля, след като скъсахме — продължи Магнус. — И написах това.

Той извади една тетрадка от вътрешния джоб на якето си — най-обикновена тетрадка с редове и спирала в средата, но когато вятърът я отвори, Алек видя, че страниците са изписани със ситен, завъртян почерк. Почеркът на Магнус.

— Записах живота си.

Очите на Алек се разшириха.

— Целия си живот?

— Не съвсем — предпазливо отвърна Магнус. — Ала някои от случките, които са ме формирали. Как се запознах с Рафаел, когато той бе съвсем млад. — При тези думи в гласа на Магнус се прокрадна тъга. — Как се влюбих в Камила. Историята на хотел „Дюмор“, макар че Катарина трябваше да ми помогне за тази част. Някои от по-ранните ми влюбвания, някои от по-късните. Имена, които вероятно знаеш… Херондейл…

— Уил Херондейл. Камила го спомена. — Алек взе тетрадката. Тънките страници изпъкваха, сякаш Магнус бе натискал химикалката, докато ги бе запълвал. — Ти бил ли си… бил ли си с него?

Магнус се разсмя и поклати глава.

— Не… макар че има доста Херондейловци по страниците. Синът на Уил, Джеймс Херондейл, беше забележителен, също като сестра си, Люси, ала трябва да си призная, че Стивън Херондейл доста ме отблъсна от семейството, докато не се появи Джейс. Доста неприятен тип. — Магнус забеляза, че Алек го гледа настойчиво, и побърза да добави: — Никакви Херондейловци. Всъщност никакви ловци на сенки.

Никакви ловци на сенки.

— Никой, който да е заемал в сърцето ми мястото, което заемаш ти. — Магнус потупа лекичко тетрадката. — Погледни на това като на част първа от всичко, което искам да ти кажа. Не бях сигурен, но се надявах… че ако искаш да бъдеш с мен така, както аз искам да бъда с теб, ще го приемеш за доказателство. Доказателство, че съм готов да ти дам нещо, което не съм дал на никой друг — своето минало, истината за себе си. Искам да споделя живота си с теб и това означава днес, бъдещето и цялото ми минало, стига да го искаш. Стига да ме искаш.

Алек свали тетрадката. На първата страница беше написано посвещение: Скъпи Алек…

Съвсем ясно виждаше пътя пред себе си. Можеше да върне тетрадката на Магнус и да си тръгне; да намери някой друг, някой ловец на сенки, когото да обикне, с когото да бъде, с когото да сподели близостта на предсказуеми дни и нощи, ежедневната поезия на един обикновен живот.

Или пък можеше да пристъпи в нищото и да избере Магнус, с неговата далеч по-странна поезия, неговата брилянтност и гнева му, сръдните и радостите му, необикновените умения на магията му и също така спиращата дъха магия на необикновения начин, по който обичаше.

Сякаш изобщо имаше какво да избира. Алек си пое дълбоко дъх и скочи.

— Окей — каза той.

Магнус се обърна към него в мрака, тялото му — сякаш изтъкано от едва сдържана енергия, остри скули и грейнали очи.

— Наистина ли?

— Наистина.

Алек протегна ръка и преплете пръсти с тези на Магнус. В гърдите му, където съвсем доскоро всичко тънеше в мрак, сега лумна светлина. Магнус улови брадичката му в дългите си пръсти и го целуна, докосването му — съвсем леко до кожата на Алек. Беше бавна и нежна целувка, в която се съдържаше обещание за още по-късно, когато вече нямаше да се намират на покрива, където можеха да бъдат видени от всеки минувач.

— Значи, съм първият ти ловец на сенки, а? — подхвърли Алек, когато най-сетне се откъснаха един от друг.

— Ти си първият ми в толкова много неща, Александър Лайтууд — каза Магнус.

Слънцето вече залязваше, когато Джейс остави Клеъри пред къщата на Аматис, целуна я и се отправи покрай канала към дома на инквизитора. Клеъри го погледа как се отдалечава, преди да се обърне към къщата с въздишка; радваше се, че на другия ден си тръгват.

Имаше неща в Идрис, които обичаше. Аликанте си оставаше най-прекрасният град, който бе виждала: над покривите на къщите виждаше как демонските кули пръскат искри под лъчите на залеза. Омекотени от сенките, очертанията на редиците къщи, които се издигаха покрай канала, приличаха на кадифени силуети. Ала да живее в къщата на Аматис бе мъчително болезнено сега, когато знаеше извън всякакво съмнение, че тя никога няма да се завърне.

В къщата бе топло, приглушена светлина огряваше Люк, който седеше на дивана с книга в ръка. Джослин спеше до него, свита на кълбо и завита с одеяло. Люк се усмихна на Клеъри, когато тя прекрачи прага, и посочи към кухнята с причудлив жест, който Клеъри си преведе като знак, че там има храна, ако е гладна.

Тя кимна и изкачи стълбището на пръсти, внимавайки да не събуди майка си. Влезе в стаята си, като си свали палтото още докато прекрачваше прага. Отне й миг, докато осъзнае, че вътре има някой.

В стаята беше студено — прозорецът беше полуотворен и през него нахлуваше мразовит въздух. На перваза, обута с високи ботуши, закопчани над дънките, и разпусната коса, която се развяваше леко на вятъра, седеше Изабел. Когато Клеъри прекрачи прага, тя погледна към нея и й се усмихна напрегнато.

Клеъри отиде до прозореца и приседна до Изи. Макар и тесничко, мястото все пак беше достатъчно и за двете; връхчетата на обувките й опираха в крака на Изи. Клеъри обхвана коленете си с ръце и зачака.

— Извинявай — каза Изабел най-сетне. — Сигурно трябваше да вляза през входната врата, но не исках да се срещам с родителите ти.

— Всичко наред ли беше на заседанието? — попита Клеъри. — Да не се е случило…

Изабел се изсмя кратко.

— Феите приеха условията на Клейва.

— Е, това е добре, нали?

— Може би. Магнус като че ли не смята така. — Изабел изпусна дъха си. — Просто… Отвсякъде стърчаха гадни остри ръбове. Изобщо не приличаше на победа. Освен това изпращат Хелън Блекторн на остров Врангел, за да „изучава магическите бариери“. А всъщност, ако щеш, вярвай, искат да се отърват от нея, защото във вените й има елфическа кръв.

— Това е ужасно! Ами Ейлийн?

— Ейлийн ще отиде с нея. Казала е на Алек. Някакъв чичо идвал да поеме грижата за децата Блекторн и за момичето… онова, което харесва теб и Джейс.

— Казва се Ема. — Клеъри побутна крака на Изабел с върха на обувката си. — Би могла да се постараеш да го запомниш. Тя ни помогна.

— Е, в момента ми е малко трудно да изпитвам благодарност. — Изабел прокара ръце по обутите си в дънки крака и си пое дълбоко дъх. — Знам, че нещата не можеха да се развият по друг начин. Опитвам се да си представя такъв, но не мога да измисля нищо. Трябваше да намерим Себастиан и трябваше да си тръгнем от Едом — в противен случай всички щяхме да умрем, така или иначе. Ала Саймън толкова ми липсва. Липсва ми през цялото време и дойдох тук, защото ти си единствената, на която той липсва колкото и на мен.

Клеъри застина. Изабел си играеше с червения камък, който лежеше на шията й, вперила през прозореца онзи втренчен поглед, който Клеъри познаваше така добре. Същият, който казваше „опитвам се да не заплача“.

— Знам. И на мен ми липсва през цялото време, просто по различен начин. То е, като да се събудиш и да установиш, че си изгубил ръка или крак, нещо, което винаги е било там и на което винаги си разчитал, а сега го няма.

Изабел все така се взираше през прозореца.

— Разкажи ми за телефонното обаждане.

— Не съм сигурна, Из. — Клеъри се поколеба. — Беше ужасно. Не мисля, че наистина би искала…

— Разкажи ми — настоя Изабел през стиснати зъби и Клеъри кимна с въздишка.

Не беше, като да не си спомняше; всяка секунда от станалото се бе запечатала, сякаш прогорена, в съзнанието й.

Бяха минали три дни, откакто се бяха завърнали. Три дни, през които те всички бяха под карантина. Дотогава никой ловец на сенки не беше оцелявал след пътуване до демонско измерение и Мълчаливите братя искаха да са напълно сигурни, че никой от тях не носи със себе си черна магия. Три дни, през които Клеъри бе крещяла по Братята, че си иска стилито, че иска Портал, иска да види Саймън; искаше някой просто да го нагледа, да се увери, че е добре. През онези дни не бе видяла нито Изабел, нито който и да било от останалите, нито дори майка си и Люк, ала те трябва да бяха крещели не по-малко от нея, защото в мига, в който карантината беше вдигната, се появи един страж и заведе Клеъри в кабинета на консула.

Там, в Гард, навръх хълма Гард, се намираше единственият работещ телефон в Аликанте.

Рейгнър Фел го бе омагьосал да работи в началото на миналия век, малко преди да бъдат развити огнените съобщения. Въпреки немалкото опити да бъде премахнат, основаващи се на предположения, че може да пречи на магическите бариери, той бе оцелял, след като бе станало ясно, че не им влияе по никакъв начин.

В кабинета беше само Джия Пенхалоу, която даде знак на Клеъри да седне.

— Магнус Бейн ми съобщи какво се е случило с приятеля ти Саймън Люис в демонското царство. Исках да ти кажа, че дълбоко съжалявам за загубата ти.

— Той не е мъртъв — процеди Клеъри през стиснати зъби. — Или поне не би трябвало да е. Някой даде ли си труда да провери? Да се убеди, че е добре?

— Да — отвърна Джия, доста неочаквано. — Той е добре, живее у дома с майка си и сестра си. Всичко изглежда съвсем наред — разбира се, вече не е вампир, просто един мундан, който води най-обикновен живот. Съдейки по наблюденията ни, изобщо не си спомня за света на сенките.

Клеъри потръпна, а после изпъна рамене.

— Искам да говоря с него.

Устните на Джия изтъняха.

— Познаваш Закона. Не можеш да разкажеш на един мундан за света на сенките, освен ако не го грози опасност. Не можеш да му разкриеш истината, Клеъри. Според Магнус демонът, който ви е освободил, ти го е казал.

„Демонът, който ви е освободил.“ Значи, Магнус не бе споменал, че е бил баща му… не че Клеъри го винеше. Тя също нямаше да издаде тайната му.

— Нищо няма да кажа на Саймън, окей? Просто искам да чуя гласа му. Трябва да знам, че е добре.

Джия въздъхна и побутна телефона към нея. Клеъри го грабна, чудейки се как ли се набира от Идрис (как ли си плащаха телефонните сметки?), а после реши да запрати всичко по дяволите и да набере така, сякаш вече се намира в Бруклин. Ако не се получеше, щеше да поиска указания.

За нейна изненада телефонът звънна и някой вдигна почти веднага. От другата страна се разнесе познатият глас на майката на Саймън.

— Ало?

— Ало. — Слушалката едва не се изплъзна от ръката на Клеъри; дланта й беше мокра от пот. — Саймън там ли е?

— Какво? А, да, в стаята си е — отвърна Илейн. — За кого да му предам?

Клеъри затвори очи.

— Обажда се Клеъри.

Последва миг мълчание, а после Илейн каза:

— Съжалявам, кой?

— Клеъри Фрей. — В гърлото си Клеъри усети металически вкус. — Аз… аз също уча в „Свети Ксавиер“. Става дума за домашното ни по английски.

— А! Е, добре, ще отида да го повикам. — Илейн остави слушалката и Клеъри зачака, зачака жената, която бе изхвърлила Саймън от къщата си и го бе нарекла чудовище, оставила го бе да повръща кръв, коленичил в канавката, зачака тя да отиде да провери дали Саймън може да отговори на телефона като най-обикновен тийнейджър.

Вината не беше нейна. Беше Знакът на Каин, който й влияеше без нейно знание, превръщащ Саймън в Скитник, откъсващ го от семейството му, напомни си Клеъри, ала това не спря парещия пристъп на гняв и тревога, които се разляха във вените й. Чу как Илейн изкачва стъпалата, разнесоха се тихи гласове, още стъпки…

— Ало? — Беше гласът на Саймън и Клеъри едва не изпусна слушалката. Сърцето й биеше до пръсване. Представяше си го така толкова ясно — слаб, с кестенява коса, облегнат на масичката в тясното преддверие зад входната врата на семейство Люис.

— Саймън — каза тя. — Саймън, аз съм. Клеъри.

Последва мълчание, а когато най-сетне проговори, той звучеше объркан.

— Аз… Познаваме ли се?

Всяка дума бе като пирон, който някой забиваше в кожата й.

— Заедно сме в час по английски — отвърна Клеъри, което донякъде беше вярно — бяха заедно в повечето часове, докато тя все още посещаваше мунданската гимназия. — Господин Прайс.

— А, да. — Саймън не звучеше недружелюбно; весело, макар и объркано. — Наистина съжалявам. Страшно забравям лица и имена. Какво има? Мама каза, че ставало дума за домашно, но не мисля, че днес имаме домашно.

— Може ли да те попитам нещо? — рече Клеъри.

— За „Повест за два града“? — Саймън звучеше развеселено. — Виж, още не съм я прочел. Предпочитам по-съвременни неща. „По пътя“, „Спасителят в ръжта“… нали се сещаш, тийнейджърско бунтарство. — Флиртуваше мъничко, помисли си Клеъри. Сигурно бе решил, че му е позвънила ей така от нищото, защото си го харесва. Някакво момиче от училище, чието име дори не знаеше.

— Кой е най-добрият ти приятел? — попита тя. — Най-добрият ти приятел в целия свят?

Той помълча за миг, а после се разсмя.

— Трябваше да предположа, че става дума за Ерик. Знаеш ли, ако искаше телефонния му номер, можеше просто да го попиташ…

Клеъри затвори телефона и се взря в него така, сякаш бе отровна змия. Даваше си сметка, че Джия говори, че я пита дали е добре, какво се бе случило, ала не й отговори, просто стисна зъби, твърдо решена да не се разплаче пред консула.

— И не мислиш, че е възможно да се е преструвал? — попита Изабел сега. — Да се е преструвал, че не те познава, защото може да е опасно?

Клеъри се поколеба. Гласът на Саймън беше толкова безгрижен, толкова банален, така напълно обикновен. Никой не би могъл да се преструва толкова добре.

— Напълно съм сигурна — заяви тя. — Саймън ни е забравил. Напълно.

Изабел се извърна от прозореца и Клеъри съвсем ясно видя сълзите в очите й.

— Искам да ти кажа нещо — рече тя. — И не искам да ме мразиш.

— Не бих могла да те мразя — увери я Клеъри. — Невъзможно е.

— Като че ли е дори по-лошо — каза Изабел. — По-лошо, отколкото ако беше мъртъв. Ако беше мъртъв, можех да скърбя за него, а сега не знам какво да мисля… той е в безопасност, жив, би трябвало да съм щастлива. Вече не е вампир, а той мразеше да е вампир. Би трябвало да съм щастлива. Но не съм. Каза ми, че ме обича. Каза ми, че ме обича, Клеъри, а сега дори не знае коя съм. Ако застана пред него, няма да разпознае лицето ми. Сякаш никога не съм имала значение. Сякаш нищо от това не е имало значение, нито се е случило. И той никога не ме е обичал. — Изабел изтри сърдито лицето си. — Ненавиждам го! — избухна тя изведнъж. — Ненавиждам това чувство, сякаш нещо затиска гърдите ми.

— Чувството, че някой ти липсва?

— Да. Никога не съм предполагала, че бих могла да изпитвам нещо подобно заради някакво момче.

— Не някакво момче — каза Клеъри. — Саймън. И той те обичаше. И то имаше значение. Той може и да е забравил, ала ти не си. Аз не съм. Онзи Саймън, който живее в Бруклин сега, е Саймън отпреди шест месеца. И това не е нещо ужасно. Той беше прекрасен. Но се промени, когато ти се запозна с него. Стана по-силен, позна болка. Беше различен. И именно този Саймън се влюби в теб, а ти — в него, и затова ти скърбиш, защото него го няма. Ала би могла да го запазиш жив, поне мъничко, като не го забравяш. И двете бихме могли.

Изабел издаде задавен звук.

— Толкова мразя да губя хора — каза тя и в гласа й имаше ожесточена нотка — отчаянието на някой, който е изгубил твърде много твърде рано. — Мразя го.

Клеъри протегна ръка и улови тази на Изи — тънката й дясна ръка, онази, върху чиито кокалчета беше нарисувана руната с окото.

— Знам — отвърна Клеъри. — Но не забравяй и хората, които си спечелила. Аз спечелих теб и съм благодарна за това. — Тя стисна ръката на Изи в своята. За миг нямаше отговор, а после пръстите на Изабел стиснаха нейните и двете дълго седяха на перваза, мълчаливи, сплели ръце в разстоянието, което ги делеше.

Мая седеше на дивана в апартамента… нейния апартамент. Като лидер на глутницата тя получаваше неголяма заплата и бе решила да използва парите за наем — да запази мястото, което някога принадлежеше на Джордан и Саймън, да не допусне вещите им да бъдат изхвърлени на улицата от някой сърдит хазаин. Рано или късно, щеше да ги прегледа, да прибере каквото можеше, да пресее спомените. Да пропъди призраците.

Днес обаче й стигаше просто да си седи и да съзерцава съдържанието на малкото пакетче, което бе пристигнало за нея от Идрис. Джия Пенхалоу не й бе благодарила за полученото предупреждение, макар да я бе приветствала като новия постоянен лидер на нюйоркската глутница с хладен, дистанциран тон. Ала в писмото, което й бе изпратила сега, почиваше бронзов печат — печатът на оглавяващия Претор Лупус, същият, с който родът Скот бе подпечатвал писмата си. Бяха го извадили от развалините на Лонг Айлънд. Към него имаше бележка, само две думи, написани с прилежния почерк на Джия.

„Започни отначало.“

— Всичко ще бъде наред. Обещавам ви.

Досега Хелън трябва да го беше казала поне шестстотин пъти, помисли си Ема. Вероятно би помогнало повече, ако не звучеше така, сякаш се опитва да убеди себе си.

Почти беше приключила с опаковането на багажа, който бе взела със себе си в Идрис. Чичо Артър (беше казал и на Ема да го нарича така) беше обещал да изпрати останалата част от вещите й. Сега той чакаше на долния етаж заедно с Ейлийн, за да изпратят Хелън до Гард, където щяха да отворят Портал, който да я отведе на остров Врангел; Ейлийн щеше да я последва седмица по-късно, след като приключеха и с последните споразумения и гласувания в Аликанте.

На Ема всичко й се струваше толкова скучно и сложно, и ужасно. Знаеше само, че съжалява, задето някога изобщо бе смятала Хелън и Ейлийн за блудкаво сантиментални. Сега Хелън въобще не й изглеждаше блудкаво сантиментална, просто тъжна със зачервените си очи и ръце, които трепереха, докато закопчаваха сака. След това тя се обърна към леглото.

То беше огромно — в него спокойно можеха да се поберат шестима души. Джулиън седеше отгоре, облегнат на таблата откъм главата, а Ема се бе настанила в другия край. Останалата част от семейството спокойно би могла да се побере между тях, помисли си Ема, ала Дру, близнаците и Тави спяха по стаите си. Дру и Диви си бяха изплакали очите; Тиберий беше посрещнал новината за заминаването на Хелън с ококорено объркване, сякаш не разбираше какво става, нито как се очаква да реагира. В крайна сметка бе стиснал ръката й и тържествено й беше пожелал успех, сякаш бяха колеги и тя отиваше в командировка. Хелън бе избухнала в плач.

О, Тай! — казала бе и Тай се бе отдръпнал с ужасен вид.

Сега Хелън коленичи, така че очите й бяха почти на едно ниво с тези на седналия на леглото Джулс.

— Не забравяй какво ти казах, окей?

— Всичко ще е наред — повтори Джулиън като папагал. Хелън стисна ръката му.

— Не искам да си тръгвам. Бих се грижила за вас, стига да можех. Знаеш го, нали? Бих поела ръководството на Института. Толкова ви обичам.

Джулиън се размърда неловко по онзи начин, по който можеше да го направи само едно дванайсетгодишно момче, чуло думата „обичам“.

— Знам — успя да отговори той.

— В състояние съм да замина единствено защото съм сигурна, че оставям всички ви в добри ръце. — Хелън бе впила очи в него.

— Имаш предвид чичо Артър?

— Имам предвид теб — отвърна Хелън и очите на Джулс се разшириха. — Знам, че искам много — добави тя. — Ала знам също така, че мога да разчитам на теб. Сигурна съм, че можеш да помогнеш на Дру с кошмарите й и да се грижиш за Дивия и Тави; нищо чудно дори чичо Артър да се справи с това. Той е свестен мъж. Малко е разсеян, но като чели наистина иска да опита… — Тя не довърши. — Ала Тай е… — От устните й се отрони въздишка. — Тай е специален. Той… вижда света по друг начин, различно от нас. Не всеки може да говори неговия език, но ти можеш. Грижи се за него вместо мен, става ли? От него ще излезе нещо невероятно. Просто трябва да попречим на Клейва да научи точно колко специален е той. Те не обичат различните — довърши Хелън и в гласа й имаше горчивина.

Сега Джулиън седеше изпънат върху леглото, а по лицето му се четеше тревога.

— Тай ме мрази. Непрекъснато се кара с мен.

— Тай те обича — настоя Хелън. — Спи с пчелата, която ти му подари. Непрекъснато те наблюдава. Иска да бъде като теб. Просто е… трудно е — довърши тя, несигурна как точно да каже онова, което иска — че Тай завижда на Джулиън за това, колко лесно се справя в света, с каква лекота спечелваше симпатиите на хората, че нещата, които Джулиън правеше всеки ден, без дори да се замисли, за Тай изглеждаха като магия. — Понякога е трудно, когато искаш да бъдеш като някого, а не знаеш как.

Дълбока бръчка на объркване се появи между веждите на Джулиън, но той вдигна очи към Хелън и кимна.

— Ще се грижа за Тай. Обещавам.

— Добре. — Хелън се изправи и го целуна лекичко по върха на главата. — Защото той е изключителен и специален. Всички сте такива. — Тя се усмихна на Ема над главата му. — Ти също, Ема.

Гласът й потрепери, докато изричаше името, сякаш щеше да се разплаче. Тя затвори очи, прегърна още веднъж Джулиън и като грабна куфара и палтото си, изскочи от стаята. Ема чу как изтича на долния етаж, а после входната врата се затвори сред говор на далечни гласове.

Ема погледна към Джулиън. Седеше с изпънат гръб, а гърдите му се повдигаха и спускаха, сякаш беше тичал. Тя протегна ръка и написа върху дланта му: К-А-К-В-О И-М-А?

— Нали чу Хелън — тихо каза той. — Разчита на мен да се грижа за тях. Дру, Тави, Ливи, Тай. Общо взето, цялото ми семейство. Аз ще бъда… аз съм на дванайсет години, Ема, и ще имам четири деца.

Ема трескаво започна да пише: Н-Е Н-Я-М-А…

— Не е нужно да го правиш — прекъсна я той. — Не е, като да имаме родители, които биха могли да ни чуят.

Необикновено горчиви думи за Джулс и Ема преглътна мъчително.

— Знам — каза тя най-сетне. — Но ми харесва с теб да си имаме таен език. Така де, с кого друг бихме могли да говорим за това, ако не един с друг?

Джулиън се облегна тежко на таблата и обърна лице към нея.

— Истината е, че изобщо не познавам чичо Артър. Виждал съм го само по празниците. Вярно, Хелън твърди, че го познава и че е страхотен, и какво ли не, но те са мои братя и сестри. Аз ги познавам. Той — не. — Джулс сви ръце в юмруци. — Аз ще се грижа за тях. Ще направя така, че да имат всичко, от което се нуждаят, и никога вече да не им бъде отнето каквото и да било.

Ема посегна към ръката му и този път той й я подаде, притворил очи, докато тя пишеше от вътрешната страна на китката му с показалец.

А-З Щ-Е Т-И П-О-М-О-Г-Н-А.

Джулс й се усмихна, ала Ема виждаше тревогата в очите му.

— Знам го. — Той протегна ръка и я сложи върху нейната. — Знаеш ли какво бе последното, което Марк ми каза, преди да ни го отнемат? — попита той и се облегна на таблата. Изглеждаше напълно изтощен. — Каза: „Остани с Ема“. Така че ще останем заедно. Защото именно това правят парабатаите.

Ема имаше чувството, че някой изтръгна въздуха от дробовете й. Парабатаи. Това беше голяма дума… за ловците на сенки — една от най-големите, съдържаща в себе си някои от най-силните чувства, които би могъл да изпита човек, най-значимото обвързване с друг човек, в което не ставаше дума за романтична любов или брак.

Когато се върнаха в къщата, бе искала да му каже, че нещо повече от желанието да бъде негов парабатай я бе накарало да нахлуе в кабинета на консула с думите, че двамата ще станат парабатаи. Кажи му — подтикваше я тихо гласче в главата й. — Кажи му, че го направи, защото на всяка цена трябваше да останеш в Лос Анджелис; кажи му, че го направи, защото трябва да си там, за да откриеш какво се е случило с родителите ти. Да отмъстиш за тях.

— Джулиън — меко каза Ема, ала той не помръдна. Очите му бяха затворени, дългите му ресници докосваха бузите. Лунните лъчи, които струяха през прозореца, го обгръщаха в бяло и сребърно. Чертите на лицето му вече бяха започнали да се изострят, да губят мекотата на детството. Изведнъж Ема съвсем ясно си представи как ще изглежда, когато порасне, по-висок и по-едър, един възмъжал Джулиън. Щеше да бъде красив, помисли си тя; момичетата ужасно щяха да си падат по него и една от тях завинаги щеше да й го отнеме, защото Ема бе неговият парабатай и това означаваше, че вече не може да бъде едно от тези момичета. Никога не би могла да го обича по този начин.

Джулс измърмори нещо и се раздвижи в неспокойния си сън. Ръката му бе протегната към нея, пръстите му почти докосваха рамото й. Ръкавът му се бе вдигнал до лакътя и пръстът на Ема внимателно се плъзна по голата му кожа, бледа и нежна, все още небелязана от никакви знаци.

Т-О-Л-К-О-В-А С-Ъ-Ж-А-Л-Я-В-А-М Д-Ж-У-Л-С, написа тя, а после се облегна назад, затаила дъх, ала той не го усети и не се събуди.

[1] Разговорно име на Лос Анджелис. — Б.пр. ↑

ЕПИЛОГ

КРАСОТАТА НА БЕЗБРОЙ ЗВЕЗДИ

Май, 2ОО8 г.

Във въздуха започваше да се долавя първият топъл полъх на лятото — ярко и горещо, слънцето огряваше ъгъла на Каръл Стрийт и Шесто Авеню, дърветата, които се издигаха от двете страни на уличката с ниски блокове, се бяха покрили с пищни зелени корони.

Клеъри бе свалила лекото си яке, докато идваше от метрото и сега стоеше по дънки и потниче срещу входа на училището „Свети Ксавиер“ и гледаше как вратите се отварят и учениците се изсипват навън.

Изабел и Магнус се бяха облегнали на едно дърво срещу нея; Магнус — облечен в кадифено яке и дънки, а Изабел — с къса сребриста парти рокличка, която разкриваше знаците й. Клеъри предполагаше, че и нейните знаци се виждат — по ръцете й, върху непокрития от потничето й корем, както и на тила й. Някои от тях — постоянни, други — временни. Всички те я бележеха като различна — не само от учениците, които се мотаеха около входа на училището и си казваха довиждане за деня, правеха планове за разходка в парка или за среща на кафе по-късно в „Джава Джоунс“, а и от момичето, което бе някога. Онова момиче, което някога бе едно от тях.

Възрастна дама с пудел и изискана шапчица се разхождаше по обляната в слънце улица. Пуделът се насочи към дървото, на което се бяха облегнали Изабел и Магнус; жената спря, като си подсвиркваше. Изабел, Клеъри и Магнус бяха напълно невидими за нея.

Магнус впери свиреп поглед в пудела, който изскимтя и отстъпи назад, като почти повлече стопанката си по улицата. Магнус се загледа след тях.

Руните за невидимост си имат своите недостатъци — отбеляза той.

Усмивка подръпна устните на Изабел, но изчезна почти моментално. Гласът й, когато проговори, беше натежал от потискани чувства.

— Ето го.

Клеъри рязко вдигна глава. Входната врата на училището се бе отворила отново, за да пропусне три момчета, които сега стояха на предните стъпала. Разпозна ги дори от другата страна на улицата. Кърк, Ерик и Саймън. Кърк и Ерик изобщо не се бяха променили, помисли си Клеъри, усещайки парването на руната за виждане надалече, докато погледът й се плъзна покрай тях и тя се взря в Саймън, попивайки и най-малката подробност.

Беше го видяла за последен път през декември, блед, мръсен и окървавен в демонското царство. Сега, когато вече не бе застинал във времето, той се променяше. Косата му беше по-дълга — падаше над челото му и върху тила му. Бузите му имаха цвят. Стоеше с един крак върху най-долното стъпало, тялото му — слабо и ъгловато както винаги, може би съвсем мъничко понапълняло. Носеше избеляла синя риза, която имаше от години. Побутна нагоре очилата си с квадратни рамки, жестикулирайки оживено с другата си ръка, в която държеше навити на руло листове.

Без да откъсва очи от него, Клеъри извади стилито от джоба си и нарисува върху ръката си знак, който да обезсили руните й за невидимост. Чу как Магнус измърмори, че трябвало да внимава повече. Ако някой гледаше към тях, щеше да я види как изведнъж се появява от нищото между дърветата. Ала никой като че ли не ги гледаше и Клеъри прибра стилито обратно в джоба си. Ръката й трепереше.

— Успех — каза Изабел, без дори да я попита какво ще прави.

Клеъри предположи, че то бе очевидно. Все така облегната на дървото, Изи изглеждаше нервна и напрегната, гърбът й беше изпънат като струна. Магнус, който си играеше с пръстена със син топаз на лявата си ръка, смигна на Клеъри, докато тя слизаше от бордюра.

Изабел никога не би се осмелила да говори със Саймън, помисли си Клеъри, докато прекосяваше улицата. Никога не би рискувала да види празния му поглед, липсата на каквото и да било разпознаване. Не би могла да понесе доказателството, че е била забравена. Клеъри се зачуди дали тя не беше мазохистка, задето сама си го причиняваше.

Кърк си беше тръгнал, но Ерик я видя преди Саймън; Клеъри се напрегна за миг, ала бе очевидно, че и неговите спомени бяха изтрити. Той я погледна объркано, но одобрително, като очевидно се чудеше дали идва към него. Тя поклати глава и посочи с брадичка Саймън; Ерик повдигна вежди, потупа Саймън по рамото с едно безмълвно „до после, мой човек“ и се изнесе.

Саймън се обърна към Клеъри и тя изпита чувството, че някой забива юмрук в корема й. Върху устните му имаше усмивка; кичур кестенява коса падна пред лицето му и той го отметна със свободната си ръка.

— Здрасти — каза Клеъри и спря пред него. — Здравей, Саймън.

Объркване засенчи тъмнокафявите му очи, докато се взираше в нея.

— Аз… Познаваме ли се?

Клеъри преглътна горчилката, надигнала се изведнъж в гърлото й.

— Някога бяхме приятели — отвърна тя и добави: — Беше много отдавна. В детската градина.

Саймън повдигна подозрително вежди.

— Трябва да съм бил страшно очарователен, когато съм бил на шест години, щом все още не си ме забравила.

— Не съм те забравила — каза Клеъри. — Помня и майка ти, Илейн, и сестра ти, Ребека. Тя ни даваше да си играем с нейните „Гладни хипопотами“[1], но ти изяде всички топчета.

Саймън беше пребледнял мъничко под лекия си тен.

— Откъде… това наистина се случи, но аз бях сам. — В гласа му сега се долавяше нещо повече от объркване.

— Не, не беше. — Клеъри прикова очи в неговите, мъчейки се да го накара да си спомни, да си спомни нещо. — Казвам ти, с теб бяхме приятели.

— Аз просто… предполагам, че… не си спомням — бавно каза той, ала в бездруго тъмните му очи имаше сенки, още по-голяма тъмнина, която накара Клеъри да се зачуди.

— Майка ми се омъжва — каза тя. — Тази вечер. Всъщност именно натам съм тръгнала.

Саймън разтърка слепоочие със свободната си ръка.

— И се нуждаеш от някой, който да те придружи на церемонията?

— Не. Вече си имам. — Клеъри не бе сигурна дали Саймън изглеждаше разочарован, или само още по-объркан, сякаш единствената логична причина тя да говори с него, за която се сещаше, се бе изпарила. Клеъри усети как бузите й пламват. Странно, но да се изложи по този начин, й се струваше по-ужасно, отколкото да се изправи срещу банда демони Хуса в Глик Парк (и то съвсем буквално, защото именно това бе правила предишната нощ). — Просто… с мама бяхте близки. Реших, че би трябвало да знаеш. Това е важен ден и ако всичко беше наред, ти щеше да си там.

— Аз… — Саймън преглътна. — Аз… какво?

— Вината не е твоя. Никога не е била. За нищо от това. — Клеъри се повдигна на пръсти и го целуна лекичко по бузата; очите й бяха започнали да парят. — Бъди щастлив — каза тя и се обърна. От другата страна на улицата виждаше размазаните фигури на Изабел и Магнус.

— Почакай!

Клеъри се обърна. Саймън бе изтичал след нея и сега й подаваше нещо. Листовка, която бе извадил от рулото хартия в ръката си.

— Групата ми — каза полуизвинително. — Трябва да дойдеш да ни чуеш може би. Някой път.

Клеъри взе листа хартия, кимвайки безмълвно, а после пресече улицата тичешком. Усещаше, че той се взира след нея, ала не бе в състояние да се обърне и да види изражението му — смесица от объркване и съжаление.

Докато Клеъри тичаше към тях, Изабел се отдръпна от дървото. Клеъри забави крачка само колкото да извади стилито и отново да си нарисува руна за невидимост; усети жегване, но болката беше добре дошла.

— Прав беше — каза тя на Магнус. — Нямаше никакъв смисъл.

— Не казах, че няма смисъл. — Магнус разпери ръце. — Казах, че няма да си спомни коя си и че трябва да го направиш само ако можеш да го приемеш.

— Никога няма да го приема — сопна се Клеъри, а после си пое дълбоко дъх. — Извинявай. Извинявай, Магнус. Вината не е твоя. А и ти, Изи — едва ли ти е било особено забавно. Благодаря, че дойдохте с мен.

— Не е нужно да се извиняваш, сладкишче.

Тъмните очи на Изабел се плъзнаха по Клеъри и тя протегна ръка.

— Какво е това?

— Рекламна листовка за групата — отвърна Клеъри и я подаде на Изи, която я пое, повдигайки вежди. — Не мога да я погледна. Някога му помагах да прави копия и да ги раздава… — Тя потръпна. — Няма значение. Може би след време ще съм доволна, че дойдохме. — Тя им отправи несигурна усмивка и си облече якето. — Аз си тръгвам. Ще се видим в къщата на Люк.

Изабел погледа как Клеъри се отдалечава, дребна фигурка, която си проправяше път по улицата, незабелязана от останалите пешеходци. А после сведе очи към листовката в ръката си.

САЙМЪН ЛЮИС, ЕРИК ХИЛЧЪРЧ, КЪРК ДЮПЛЕС И МАТ ЧАРТЪН „РЕЛИКВИТЕ НА СМЪРТНИТЕ“

19 МАЙ, ПРОСПЕКТ ПАРК БАНДШЕЛ

$5 ОТСТЪПКА ОТ ВХОДНАТА ТАКСА, АКО НОСИТЕ ТАЗИ ЛИСТОВКА

Изабел усети, че дъхът й секва.

— Магнус.

Той също гледаше как Клеъри се отдалечава, но сега се обърна към Изабел и погледът му падна върху листовката. Двамата се взряха в нея.

— „Реликвите на смъртните“? — Той подсвирна през зъби.

— Името на групата му. — Листът трепереше в ръката на Изабел. — Магнус, ние трябва… ти каза, че ако си спомни каквото и да е…

Магнус погледна след Клеъри, ала тя отдавна беше изчезнала.

— Е, добре. Но ако не се получи, ако той не го иска, тя никога не бива да научи.

Изабел вече бе смачкала листа в шепата си и посягаше към стилито с другата си ръка.

— Както кажеш. Но трябва поне да опитаме.

Магнус кимна; в златнозелените му очи се гонеха сенки. Изабел виждаше, че се тревожи за нея, че се бои да не бъде наранена и разочарована, и едновременно му се ядосваше и му беше благодарна за това.

— Ще опитаме.

Поредният странен ден, помисли си Саймън. Първо жената зад щанда в „Джава Джоунс“, която го бе попитала къде е приятелката му, онова хубаво момиче, което винаги идвало с него и си поръчвало черно кафе. Саймън я беше зяпнал — той нямаше близки приятелки, във всеки случай не и такива, чиито предпочитания към кафето да знае. Когато каза на жената, че трябва да го е объркала с някого, тя го бе зяпнала така, сякаш е луд.

А след това червенокосото момиче, което го беше заговорило пред „Свети Ксавиер“.

Сега пред училището нямаше никой. Ерик трябваше да откара Саймън у тях, но той бе изчезнал, когато се появи момичето, а след това не се беше върнал. Готино бе, че според Ерик той може да сваля момичета с такава лекота, помисли си Саймън, но и дразнещо, когато означаваше, че ще му се наложи да се прибере с метрото.

На Саймън дори не му бе хрумнало да се опита да я свали. Тя изглеждаше толкова уязвима, въпреки яките татуировки по ръцете и шията й. Може би действително беше луда (доказателствата определено навеждаха на подобна мисъл), ала зелените й очи, когато го погледна, бяха големи и тъжни; напомниха му как изглеждаше самият той в деня, когато погребаха баща му. Сякаш някой беше пъхнал ръка в гърдите му и стиснал сърцето му с всичка сила. Подобна загуба… не, тя не го сваляше, а наистина вярваше, че някога двамата са били важни един за друг.

Може би действително я бе познавал, помисли си Саймън. Може би беше нещо, което бе забравил… та кой си спомня приятелите си от детската градина? И все пак не можеше да се отърси от един образ — в него тя не беше тъжна, а му се усмихваше, стиснала нещо в ръката си… рисунка? Образ, който му се изплъзна мигновено, като сребриста рибка, откъснала се от рибарска въдица.

Саймън се върна назад във времето, мъчейки се отчаяно да си спомни. Напоследък често го правеше. Късчета спомени изплуваха в съзнанието му, откъси от поеми, които не помнеше да е научавал, мимолетно разпознаване на гласове, сънища, от които се събуждаше разтреперан и облян в пот, неспособен да си спомни какво се бе случило в тях. Сънища с пустини и ехо, вкус на кръв, лък и стрела в ръцете му. (Беше се научил да стреля с лък на един летен лагер, но никога не си беше падал чак толкова много по тези глупости, така че защо го сънуваше сега?) След тези сънища дълго не можеше да заспи, измъчван от усещането, че нещо липсва. И сам не знаеше какво, но в гърдите му нещо тежеше. Отдаваше го на твърде много игри на „Тъмници и дракони“ до късно през нощта, стреса в училище и тревогата за колежа. Както казваше майка му, почнеш ли веднъж да се тревожиш за бъдещето, започваш и да зацикляш в миналото.

— Някой седи ли тук? — разнесе се глас и Саймън вдигна очи.

Над него стоеше висок мъж с щръкнала черна коса, кадифено сако, върху което с лъскав конец беше избродиран герб, и поне дузина пръстени. В чертите му имаше нещо странно…

— Какво? Аз… ъъъ… не — отвърна Саймън, чудейки се колко ли непознати ще го заговорят днес. — Седни, ако искаш.

Мъжът погледна надолу и направи физиономия.

— Забелязвам, че доста гълъби са се изходили върху тези стъпала — отбеляза той. — Ще остана прав, стига да не е прекалено грубо.

Саймън поклати безмълвно глава.

— Казвам се Магнус. — Мъжът се усмихна, разкривайки ослепително бели зъби. — Магнус Бейн.

— Случайно да сме приятели, които отдавна са загубили връзка? — подхвърли Саймън. — Просто се чудя.

— Не. Никога не сме се разбирали особено добре. Познати, които са загубили връзка? Другари? Котката ми те харесваше.

Саймън потърка лицето си с две ръце.

— Мисля, че полудявам — отбеляза той, без да се обръща специално към някого.

— Е, тогава няма да имаш нищо против онова, което се каня да ти кажа. — Магнус наклони лекичко глава на една страна. — Изабел?

Едно момиче се появи от нищото. Може би най-красивото момиче, което Саймън беше виждал някога. Имаше дълга черна коса, разпиляна по сребристата й рокля, и го изпълваше с желание да пише блудкави песни за звездни нощи. И тя имаше татуировки, същите като на другото момиче — черни завъртулки, които покриваха ръцете и голите й крака.

— Здравей, Саймън.

Саймън зяпна. Това беше извън сферата на всичко, което някога си бе представял — че момиче, което изглеждаше по този начин, би могло да изрече името му така. Сякаш бе единственото име, което има значение. Умът му се задави и спря, като стара таратайка.

— Мгх? — каза той.

Магнус протегна дългопръста ръка и момичето сложи нещо в нея. Книга с бяла кожена подвързия и заглавие, щамповано със злато. Саймън не можеше да различи съвсем думите, но те бяха изписани с красив калиграфски почерк.

— Това — заяви Магнус — е книга с магии.

На подобно изявление като че ли нямаше какво да се отговори и Саймън не се и опита.

— Светът е пълен с магия — продължи Магнус, а очите му искряха. — Демони и ангели, върколаци и феи, и вампири. Някога ти също го знаеше. Притежаваше магия, но тя ти беше отнета. Идеята беше да изживееш остатъка от живота си без нея, без да си спомняш. Да забравиш хората, които обичаше, ако те знаят за съществуването на магия. Да прекараш живота си по обикновен начин. — Той завъртя книгата между дългите си пръсти и Саймън зърна заглавие на латински. Нещо в тази гледка изпрати прилив на енергия през тялото му. — А то си има и своите хубави страни, това, да бъдеш освободен от товара на величието. Защото ти беше велик. Беше дневен вампир, воин. Спасяваше животи и убиваше демони, а ангелска кръв бушуваше във вените ти като слънчева светлина. — Докато говореше, Магнус се усмихваше широко, мъничко маниакално. — И честно казано, струва ми се малко фашистко да ти отнемат всичко това.

Изабел отметна тъмната си коса. На шията й нещо проблясваше. Червен рубин. Саймън почувства същия прилив на енергия, по-силен от предишния път, сякаш тялото му копнееше за нещо, което умът му не можеше да си спомни.

— Фашистко? — повтори момичето.

— Да — отвърна Магнус. — Клеъри се роди специална. На Саймън то му беше натрапено. Той се приспособи. Защото светът не се дели на специални и обикновени. Всеки има потенциал да бъде изключителен. Докато притежаваш душа и свободна воля, можеш да бъдеш всичко, да направиш всичко, да избереш всичко. Саймън би трябвало да може да избира.

Саймън преглътна с пресъхнало гърло.

— Извинявай, но за какво говориш?

Магнус потупа с пръсти книгата в ръката си.

— Търсех начин да развалим магията, да те избавим от проклятието, което тегне върху теб — обясни той и Саймън едва не възрази, че върху него не тежи никакво проклятие, но си замълча. — Онова, което те накара да забравиш. А после получих просветление. Трябваше да го видя по-рано, но те винаги са били толкова стриктни по отношение на извисяванията. Толкова взискателни. И тогава Алек го спомена — те отчаяно се нуждаят от нови ловци на сенки. Понесоха такива загуби в Тъмната война, че ще бъде лесно. Толкова много хора ще гарантират за теб. Можеш да бъдеш ловец на сенки, Саймън. Като Изабел. С тази книга аз мога да помогна малко. Не мога да оправя всичко изцяло, нито да те превърна в това, което беше преди, но мога да те подготвя да бъдеш извисен, а когато станеш ловец на сенки, той няма да може и с пръст да те докосне. Ще имаш на своя страна закрилата на Клейва, а правилата относно това, да не ти казваме за света на сенките, е, те ще отпаднат.

Саймън погледна към Изабел. Беше малко като да погледнеш право в слънцето, но начинът, по който тя го съзерцаваше, го правеше по-лесно. Гледаше го така, сякаш й беше липсвал, макар Саймън да знаеше, че е невъзможно.

— Наистина ли съществува магия? — попита той. — Вампири и върколаци, и вълшебници…

— Магьосници — поправи го Магнус.

— И всичко това съществува?

— Да, то съществува — отвърна Изабел. Гласът й бе приятен, мъничко дрезгав и… познат. Изведнъж Саймън си спомни ухание на слънце и цветя и леко бакърен вкус в устата си. Видя пустинни пейзажи, ширнали се под демонско небе, и град с кули, които проблясваха, сякаш бяха направени от лед и стъкло. — Не е като в приказка, Саймън. Да бъдеш ловец на сенки, означава да бъдеш воин. Опасно е, но ако е правилното призвание за теб, е невероятно. Аз не бих искала да правя нищо друго.

— Ти решаваш, Саймън Люис — каза Магнус. — Остани в сегашното си съществуване, отиди в колеж, изучавай музика, ожени си. Изживей живота си. Или пък… можеш да водиш несигурен живот, пълен със сенки и опасности. Можеш да познаеш радостта от това, да четеш разкази за невероятни неща или пък би могъл сам да бъдеш част от тях. — Той се приведе към него, така че Саймън видя искриците в очите му и изведнъж осъзна защо му се бяха сторили странни. Бяха златнозелени и имаха котешки зеници. Изобщо не бяха човешки очи. — Изборът е твой.

Клеъри просто не можеше да повярва колко ги биваше върколаците в аранжирането на цветя. Старата глутница на Люк, оглавявана сега от Мая, беше предложила да се погрижи за украсата на земите около фермата, където щеше да се състои тържеството, както и на стария хамбар, където щеше да се проведе церемонията. Вълците бяха преобразили цялото място. Клеъри помнеше как си бе играла със Саймън в старата, скърцаща под краката им плевня, с напукана белеща се боя и неравни дъски на пода. Сега всичко беше хубаво рендосано и лакирано и помещението грееше с мекото сияние на старо дърво. Някой беше проявил и чувство за хумор — носещите греди бяха украсени с венци от диви лупини.

В големи дървени вази бяха красиво подредени папури, жълт енчец и лилии. Букетът на Клеъри също беше от диви цветя, макар да беше малко поувяхнал, след като тя го беше стискала в продължение на часове. Цялата церемония се бе сляла в неясно петно: обети, цветя, свещи, щастливото лице на майка й, грейналите очи на Люк. В крайна сметка Джослин се бе отказала от пищна сватбена рокля и бе предпочела простичка бяла рокличка; косата си бе вдигнала на нехаен кок, придържан от цветен молив. Люк, който беше много красив в гълъбовосивия си костюм, очевидно нямаше нищо против.

Сега гостите се разхождаха напред-назад. Неколцина върколаци сръчно прибираха редиците столове и нареждаха подаръците върху една дълга маса. Този на Клеъри — портрет на майка й и Люк, нарисуван от нея — висеше на стената. Рисуването му й бе доставило огромно удоволствие; прекрасно бе отново да държи четка и бои… да рисува, за да създаде не руни, а нещо красиво, което един ден щеше да достави удоволствие някому.

Джослин тъкмо прегръщаше Мая, която изглеждаше развеселена от нейния ентусиазъм. Бат бъбреше с Люк, който изглеждаше приятно замаян. Клеъри им се усмихна и излезе на пътечката пред хамбара.

Изкачила се високо в небето, луната огряваше езерото в края на имението и обливаше цялата ферма в меко сияние.

По всички дървета бяха окачени фенери, които се полюшваха на слабия ветрец. Около пътеките бяха поръсени ситни блещукащи кристалчета — един от приносите на Магнус, ала къде ли беше самият той? Клеъри не го беше зърнала сред гостите по време на церемонията, макар да бе видяла почти всички останали: Мая и Бат, Изабел в сребристата си рокля и Алек, изключително тържествен в тъмния си костюм, както и Джейс, който бунтарски бе захвърлил вратовръзката си, вероятно — в някой храст. Дори Робърт и Мерис бяха тук, подобаващо любезни; Клеъри нямаше представа какво става с връзката им и не искаше да пита когото и да било.

Тя се отправи към най-голямата от белите шатри, опънати наоколо — в нея беше разположена диджейската система на Бат и част от глутницата, както и неколцина други гости вече се бяха заели да разчистят място за танци. Масите бяха покрити с дълги бели покривки и върху тях — стари порцеланови съдове, взети от къщата и събирани от Люк в продължение на години из битпазарите в малките градчета наоколо. Те до един бяха различни, чашите всъщност бяха празни буркани от конфитюр, а цветната украса в центъра на масите се състоеше от сини астри и детелина, плуващи в най-различни глинени купи, и Клеъри си помисли, че това е най-красивата сватба, която бе виждала някога.

Върху една дълга маса бяха подредени чаши за шампанско; Джейс стоеше до нея и когато видя Клеъри, вдигна чаша шампанско и й намигна. Беше избрал небрежния стил — по-измачкан блейзър, разрешена коса и никаква вратовръзка; ранното лято вече бе успяло да позлати кожата му — беше толкова красив, че сърцето я болеше.

Стоеше до Изабел и Алек; Изабел изглеждаше поразително, вдигнала косата си в хлабав кок. Клеъри знаеше, че самата тя и за милион години не би успяла да постигне подобна елегантност и изобщо не я беше грижа. Изабел беше Изабел и Клеъри беше благодарна, че тя съществува и прави света мъничко по-пламенен с всяка от усмивките си. В този миг Изабел подсвирна, загледана в нещо в другия край на шатрата.

— Вижте само.

Клеъри погледна… и зяпна. Видя момиче, което изглеждаше на около деветнайсет години; то имаше свободно падаща кестенява коса и мило лице. Носеше малко старомодна зелена рокля и нефритена огърлица около шията си. Клеъри я беше виждала и преди, в Аликанте, да говори с Магнус на партито, организирано от Клейва на Площада на Ангела.

Сега момичето държеше за ръка много познат и много красив младеж с непокорна тъмна коса, висок и строен в елегантния си черен костюм и бяла риза, която подчертаваше лицето му с високи скули. Докато Клеъри ги гледаше, той се наведе, за да прошепне нещо в ухото на момичето, което се усмихна и цялото му лице грейна.

— Брат Закарая — каза Изабел. — Месеци от януари до декември в календара с най-сексапилните Мълчаливи братя. Какво прави тук?

— Има календар с най-сексапилните Мълчаливи братя? — попита Алек. — Къде го продават?

— Внимавай какви ги говориш — смушка го Изабел с лакът. — Магнус всеки миг ще се появи.

— Къде всъщност е Магнус? — поинтересува се Клеъри.

Изабел се усмихна в чашата си с шампанско.

— Трябва да свърши нещо.

Клеъри отново погледа към брат Закарая и момичето, но те се бяха изгубили в тълпата. Щеше й се да не бяха (нещо у момичето бе събудило интереса й), ала миг по-късно ръката на Джейс се обви около кръста й.

— Ела да танцуваме — каза той, оставяйки чашата си на масата.

Клеъри погледна към подиума. Бат бе заел мястото си на диджейския пулт, но все още нямаше музика. Някой беше сложил пиано в единия ъгъл и Катарина Лос, със сияйно синя кожа, подрънкваше на клавишите.

— Няма музика — каза Клеъри.

Джейс й се усмихна.

— Не ни и трябва.

— И това е знак за нас да се изнесем от тук. — Изабел улови Алек за лакътя и го повлече към тълпата. Джейс се ухили след нея.

— Изабел се изприщва от всеки намек за сантименталност — отбеляза Клеъри. — Обаче сериозно говорех. Не можем да танцуваме без музика. Всички ще ни зяпат…

— Тогава да отидем някъде, където няма да могат да ни виждат — отвърна Джейс и я поведе далеч от шатрата. Настъпила бе онази част от деня, която Джослин наричаше „синия час“ — всичко тънеше в здрач, бялата шатра приличаше на звезда и всяко стръкче от меката трева блещукаше като сребро.

Джейс я привлече към себе си и се притисна до нея; ръцете му се обвиха около кръста й, устните му докосваха тила й.

— Бихме могли да влезем в къщата — предложи той. — Там има спални.

Клеъри се обърна в ръцете му и здравата го смушка в гърдите.

— Това е сватбата на майка ми. Няма да правим секс. Изобщо.

— Обаче „изобщо“ е любимият ми начин да правя секс.

— Къщата е пълна с вампири — жизнерадостно заяви Клеъри. — Бяха поканени и пристигнаха снощи. Чакат слънцето да залезе.

— Люк е поканил вампири?

— Мая го направи. Жест на добра воля. Опитват се да се погаждат.

— Несъмнено вампирите няма да ни се натрапват.

— Така си мислиш ти. — И Клеъри го дръпна встрани от пътеката, отвеждаща в къщата, в една малка горичка. Тук всичко тънеше в сянка и бяха скрити от чужди погледи; под краката им имаше утъпкана пръст и корени, а около дънерите на дърветата беше нацъфтяла планинска мента и цветчетата й грееха като малки бели звезди.

Клеъри се облегна на едно дърво и притегли Джейс към себе си; той се приведе към нея, сложил длани от двете страни на раменете й и тя се отпусна в клетката на ръцете му. Пръстите й погладиха мекия плат на сакото му.

— Обичам те — каза тя.

— Джейс сведе очи към нея.

— Мисля, че разбирам какво имаше предвид Мадам Доротея. Когато ми каза, че ще се влюбя в погрешното момиче.

Клеъри отвори широко очи. Зачуди се дали не беше на път да бъде зарязана. Ако беше така, определено щеше да каже едно-две неща на Джейс за умението му да избира подходящия момент… след като го удавеше в езерото.

Той си пое дълбоко дъх.

— Караш ме да си задавам въпроси за себе си. Възпитаха ме да вярвам, че трябва да бъда съвършен. Съвършен воин, съвършен син. Дори когато отидох да живея при семейство Лайтууд, мислех, че трябва да бъда съвършен, защото иначе те ще ме отпратят. Не мислех, че любовта носи със себе си и прошка. А после се появи ти и разби на парчета всичко, в което бях вярвал, и аз започнах да виждам всичко по различен начин. Ти притежаваше… толкова много обич и прошка, толкова много вяра. И аз започнах да мисля, че може би съм достоен за тази вяра. Че не е нужно да бъда съвършен; трябваше само да се опитвам и това бе достатъчно. — Клепачите му се снижиха; Клеъри виждаше пулса на слепоочието му, усещаше напрежението у него. — Затова мисля, че си погрешното момиче за онзи Джейс, който бях някога, но не и за този Джейс, който съм сега, този, в когото се превърнах благодарение на теб. И който, между другото, далеч превъзхожда стария Джейс. Направи ме по-добър и дори да ме напуснеш, това ще ми остане. — Той замълча. — Не че искам да ме напуснеш — побърза да добави и сведе глава към нейната, така че челата им се докоснаха. — Кажи нещо, Клеъри.

Дланите му почиваха върху раменете й, топли до хладната й кожа; усещаше, че е започнал да трепери. Очите му бяха златни дори в синкавия полумрак. Клеъри си спомни, че някога те й се бяха стрували сурови и дистанцирани, дори плашещи, преди да осъзнае, че онова, което вижда, е просто броня, грижливо поддържана в продължение на седемнайсет години. Седемнайсет години, в които той бе защитавал сърцето си.

— Трепериш — каза тя, а в гласа й имаше учудване.

— Ти ме караш да треперя. — Дъхът му опари бузата й; дланите му се плъзнаха по голите й ръце. — Всеки път… всеки път…

— Искаш ли да ти кажа един скучен научен факт? — прошепна тя. — Обзалагам се, че не си го научил в час по нефилимска история.

— Ако се опитваш да смениш темата, за да не говоря за чувствата си, определено не го правиш по най-деликатния начин. — Джейс докосна лицето й. — Знам, че държа речи. Няма нищо. Не е нужно и ти да правиш същото в отговор. Просто ми кажи, че ме обичаш.

— Не се опитвам да сменя темата. — Клеъри вдигна ръка и размърда пръсти. — В човешкото тяло има сто милиарда клетки. И всяка една от клетките в моето тяло те обича. Клетките ни умират и се раждат нови, и новите ми клетки те обичат повече от старите, и затова с всеки ден те обичам повече от предишния. Това е научен факт. А когато умра и изгорят тялото ми, и аз се превърна в прах, който ще стане част от въздуха и земята, и дърветата, и звездите, всеки, който вдъхне този въздух или зърне цветята, поникнали от земята, или пък вдигне очи към звездите, ще си спомни за теб и ще те обича, защото любовта ми към теб е толкова силна. — Тя се усмихна. — Е, как ти се стори тази реч?

Джейс просто я гледаше, останал без думи за първи път в живота си. Преди да успее да отговори, Клеъри се повдигна на пръсти и го целуна… целомъдрено докосване на устни до устни в началото, ала то бързо се задълбочи и много скоро устните му разтвориха нейните, езикът му се плъзна в устата й и тя усети вкуса му — сладостта на Джейс, примесена с тръпката на шампанско. Ръцете му трескаво галеха гърба й, проследяваха издатинките на гръбнака й, копринените презрамки на роклята й, голите й лопатки, притискайки я към него. Клеъри пъхна ръце под сакото му, чудейки се дали все пак не трябваше да отидат в къщата, въпреки че беше пълна с вампири…

— Интересно — каза някой развеселено и Клеъри бързо се отдръпна от Джейс.

Между две дървета стоеше Магнус, високата му фигура — обляна в лунна светлина; този път се беше въздържал от каквато и да било ексцентричност в облеклото и носеше съвършено ушит черен костюм, който приличаше на мастилено петно на фона на притъмняващото небе.

— Интересно? — повтори Джейс. — Магнус, какво правиш тук? — Дойдох да ви повикам. Трябва да видите нещо.

Джейс затвори очи, сякаш се молеше за търпение.

— ЗАЕТИ СМЕ.

— Очевидно. Знаеш ли, казват, че животът е кратък, но не е чак толкова кратък. Може да бъде и доста дълъг, а на вас ви предстои да прекарате целия си живот заедно, така че определено ви съветвам да дойдете с мен, защото, ако не го сторите, ще съжалявате.

Клеъри се откъсна от дървото, все така с ръка в тази на Джейс.

— Окей.

— Окей? — повтори Джейс, тръгвайки след нея. — Сериозно?

— Имам доверие на Магнус — каза Клеъри. — Ако е важно, значи, е важно.

— А ако не е, ще го удавя в езерото — заяви Джейс, изричайки на глас онова, което Клеъри си бе помислила по-рано. Тя скри широката си усмивка в мрака.

Алек стоеше в края на шатрата и гледаше танцуващите. Слънцето вече се бе спуснало толкова ниско, че представляваше просто червена ивица, обагрила далечното небе, така че вампирите бяха излезли от къщата, за да се присъединят към партито. За техните вкусове беше помислено по много дискретен начин и те се разхождаха сред останалите гости, стиснали тънки метални чаши, които бяха взели от масата с шампанско и чиито непрозрачни стени криеха съдържанието им.

Лили, която оглавяваше вампирския клан в Ню Йорк, седеше на пианото и пръстите й изпълваха помещението със звуците на джаз. Над музиката в ухото на Алек се разнесе глас:

— Според мен церемонията беше очарователна.

Алек се обърна и видя баща си, пръстите на тежката му ръка — обвити около крехка чаша за шампанско, погледът му — зареян към тълпата гости. Робърт беше едър, широкоплещест мъж, който определено не бе създаден за официално облекло — в него приличаше на израснал прекалено бързо ученик, напъхан в костюма от някой изнервен родител.

Здрасти — каза Алек. Виждаше майка си да говори с Джослин в другия край на стаята. В косата й имаше повече сиви кичури, отколкото Алек си спомняше; изглеждаше елегантна, както винаги. — Хубаво бе от твоя страна, че дойде — добави той неохотно.

И двамата му родители бяха почти болезнено благодарни, че той и Изабел се бяха върнали при тях след края на Тъмната война… прекалено благодарни, за да бъдат ядосани и да им се карат. Прекалено благодарни, за да може Алек да им каже кой знае какво за Магнус. Когато майка му се прибра в Ню Йорк, той си събра остатъка от вещите от Института и се нанесе в апартамента в Бруклин. Все още ходеше в Института почти всеки ден, все още често виждаше майка си, но Робърт бе останал в Аликанте и Алек не бе направил никакъв опит да се свърже с него.

Че се стараеш да бъдеш любезен с мама, и всичко останало… наистина е хубаво от твоя страна.

Алек видя как баща му потръпна. Беше се опитал да бъде учтив, ала то никога не му се бе удавало особено. Винаги се получаваше като лъжа.

— Не се преструваме на любезни — каза Робърт. — Аз все още обичам майка ти; все още ни е грижа един за друг. Просто… не можем да бъдем женени. Трябваше да сложим край по-рано. Мислехме, че постъпваме правилно. Имахме добри намерения.

— Пътят към ада — отвърна Алек кратко и сведе поглед към чашата си.

— Понякога — рече Робърт, — избираш с кого искаш да бъдеш, когато си твърде млад, но след време се променяш, а те не се променят заедно с теб.

Алек си пое бавно дъх; във вените му изведнъж закипя ярост.

— Ако това беше по адрес на нас с Магнус, спести ми го. Изгуби правото си на каквото и да било влияние над мен и моите връзки, когато даде да се разбере, че що се отнася до теб, един хомосексуален ловец на сенки не е никакъв ловец на сенки. — Алек остави чашата си върху близката тонколона. — Не ме интересува…

— Алек. — Нещо в гласа на баща му го накара да се обърне; не звучеше ядосан, просто… прекършен. — Направих, наговорих… непростими неща. Знам го. Ала винаги съм се гордял с теб. Гордея се и сега.

— Не ти вярвам.

— Когато бях на твоята възраст, по-млад, имах парабатай — каза Робърт.

— Да, Майкъл Уейланд. — Алек не го беше грижа, че тонът му е рязък, не го бе грижа и за изражението на баща му. — Знам. Затова си приел Джейс в семейството ни. Винаги съм си мислил, че двамата не може да сте били особено близки. Не изглеждаше, като да ти липсва много или пък да те интересува, че е мъртъв.

— Не вярвах, че наистина е мъртъв. Знам, че сигурно ти е трудно да си го представиш; връзката ни беше разкъсана, когато Клейвът го осъди на изгнание, но още преди това бяхме започнали да се отчуждаваме. Имаше обаче време, когато бяхме близки, най-добри приятели. Време, когато той ми каза, че ме обича.

Нещо в начина, по който баща му го изрече, накара Алек да се сепне.

— Майкъл Уейланд е бил влюбен в теб?

— Аз… не се отнесох добре с него — продължи Робърт. — Казах му никога вече да не изрича тези думи пред мен. Страхувах се и го оставих сам с мислите и чувствата, и страховете му, и след това никога вече не бяхме така близки, както преди. Приех Джейс в семейството ни донякъде и за да изкупя поне малко вината си за онова, което сторих. Ала знам, че никога няма да я изкупя. — Той погледна Алек и сините му очи бяха сигурни. — Мислиш, че се срамувам от теб, но всъщност се срамувам от себе си. Когато те погледна, сякаш виждам отразена собствената си жестокост към някой, който с нищо не я е заслужил. В децата си отново откриваме своето Аз, което би могло да стане много по-добро от нас самите. Алек, ти си далеч по-добър мъж, отколкото аз някога съм бил или ще бъда.

Алек стоеше като вкаменен. Не беше забравил видението от демонското царство, в което баща му казваше на всички колко е храбър, какъв прекрасен ловец на сенки и воин е, но никога не си бе представял да чуе от баща си, че е добър човек.

И някак си то означаваше много, много повече.

Робърт го гледаше, а около устата и очите му бяха легнали бръчки на напрежение. Алек неволно се запита дали беше казвал за Майкъл на някой друг и какво ли му бе струвало да го направи сега.

Той докосна леко рамото на баща си, за първи път от месеци го докосваше доброволно, а после отпусна ръка.

— Благодаря ти — рече той. — Задето ми каза истината.

Не беше прошка, не съвсем, ала беше някакво начало.

Тревата беше влажна от настъпващата нощ. Клеъри усещаше как студът се просмуква през сандалите й, докато отиваше към шатрата заедно с Джейс и Магнус. Виждаше как подреждат редици с маси, как проблясват порцелан и стъкло. Всички бяха помогнали с нещо, дори хора, които тя винаги бе смятала за почти недостъпни в своята сдържаност — Кадир, Джия, Мерис.

Откъм шатрата долиташе музика. Бат се размотаваше край диджейската си система, ала някой свиреше джаз на пианото. Клеъри видя Алек, погълнат от разговор с баща си, а после тълпата се раздели и тя зърна цял куп познати лица — Мая и Ейлийн си бъбреха, а Изабел стоеше до Саймън, който имаше неловък вид…

Саймън.

Клеъри се закова на място. Сърцето й прескочи един удар, после още един; беше й студено и горещо едновременно, сякаш всеки миг щеше да припадне. Не можеше да е Саймън; трябва да беше някой друг. Някое друго слабовато момче с непокорна кестенява коса и очила, ала то носеше същата избеляла риза, с която Клеъри го бе видяла тази сутрин, а косата му все още беше прекалено дълга и му влизаше в очите, и й се усмихваше малко несигурно през тълпата, и наистина беше Саймън, беше Саймън, беше Саймън.

Клеъри не помнеше кога се е затичала, но изведнъж усети ръката на Магнус върху рамото си, желязна хватка, която я задържа на място.

— Бъди внимателна. Той не си спомня всичко. Можах да му върна само някои спомени, не кой знае колко. Останалото ще трябва да почака, но, Клеъри… помни, че той не си спомня. Не очаквай всичко.

Трябва да беше кимнала, защото той я пусна и ето че тя тичаше с всичка сила през поляната, влетя в шатрата и се хвърли на врата на Саймън толкова устремно, че той се олюля и едва не падна. Той вече не притежава вампирска сила; карай полека, карай полека, шепнеше умът й, ала останалата част от тялото й не искаше да слуша. Беше обвила ръце около него и го прегръщаше, и ридаеше, заровила лице в палтото му.

Даваше си сметка, че Изабел, Джейс и Мая стоят край тях и че майка й се приближава забързано. Отдръпна се от Саймън само толкова, колкото да вдигне очи към лицето му. А това несъмнено беше той. Толкова отблизо можеше да види луничките върху лявата му скула, мъничкия белег на устната му, получен в един футболен мач в осми клас.

— Саймън — прошепна Клеъри, а после: — Ти… познаваш ли ме? Знаеш ли коя съм?

Той побутна очилата си нагоре. Ръката му трепереше лекичко.

— Аз… — Саймън се огледа наоколо. — Прилича на семейно събиране, където не познавам почти никого, ала всички ме познават. Малко съм…

— Зашеметен? — попита Клеъри, опитвайки се да скрие звънналото дълбоко в гърдите й разочарование, че не я бе разпознал. — Няма нищо, ако не си спомняш за мен. Има време.

Той сведе поглед към нея. В изражението му имаше несигурност и надежда, и мъничко замаяност, сякаш току-що се беше събудил от сън и не бе съвсем сигурен къде се намира. А след това по лицето му се разля усмивка.

— Не си спомням всичко. Още не. Ала си спомням теб. — Той вдигна ръката й и докосна златния пръстен на показалеца й, елфическия метал — топъл под допира му. — Клеъри. Ти си Клеъри. Моята най-добра приятелка.

Алек се изкачваше по хълма към Магнус, който стоеше на пътеката, отвеждаща в шатрата. Беше се облегнал на едно дърво и Алек се присъедини към него, за да погледа как Саймън, с объркания вид на новоизлюпено пате, беше наобиколен от цял куп приятели: Джейс и Мая, и Люк, и дори Джослин, плачеща от щастие, докато го прегръщаше, така че гримът й се размаза. Само Изабел стоеше встрани от групичката, сключила ръце пред себе си, с почти безизразно лице.

— Човек почти би могъл да си помисли, че не я интересува — каза Алек, докато Магнус протягаше ръка, за да оправи вратовръзката му. Именно Магнус му беше помогнал да избере костюма, с който беше облечен, и страшно се гордееше, че беше на ситно синьо райе, което подчертаваше очите му. — Ала съм сигурен, че не е така.

— Прав си — отвърна Магнус. — Твърде много я интересува; ето защо стои настрани.

— Бих те попитал какво си направил, но не съм сигурен, че искам да знам. — Алек се облегна на Магнус, черпейки сигурност от солидната топлина на тялото зад него. Магнус подпря брадичка на рамото и за миг двамата останаха така, неподвижни, загледани в шатрата и разиграващата се там сцена на щастлив хаос. Магнус подпря брадичка на рамото му и за миг двамата останаха така — неподвижни, загледани в шатрата и разиграващата се там сцена на щастлив хаос. — Беше мило от твоя страна.

— Всички правим избора, който се налага — каза Магнус в ухото му. — И се надяваме да няма последици, или поне не твърде сериозни.

— Мислиш ли, че баща ти ще се ядоса? — попита Алек и Магнус се разсмя сухо.

— Има си далеч по-важни неща от мен, с които да се занимава. Ами ти? Видях те да говориш с Робърт.

Алек усети как тялото на Магнус се напрегна, докато той му предаваше разговора с баща си.

— Знаеш ли, никога не бих предположил нещо такова — отбеляза Магнус, когато Алек приключи. — А аз познавах Майкъл Уейланд. — Алек почувства как той свива рамене. — Е, още едно доказателство, че „сърцето си остава завинаги неопитно“[2] и така нататък.

— Как мислиш? Трябва ли да му простя?

— Мисля, че онова, което ти е казал, е обяснение, но не и извинение за начина, по който е постъпил. Ако му простиш, направи го заради себе си, не заради него. Загуба на време е да се ядосваш, когато си един от най-любящите хора, които съм срещал някога.

— И ти ли ми прости по тази причина? Заради мен или заради себе си? — Въпросът на Алек не беше сърдит, просто любопитен.

— Простих ти, защото те обичам и мразя да съм без теб. Аз го мразя, котката ми го мрази. И защото Катарина ме убеди, че постъпвам глупаво.

— Ммм. Тя ми харесва.

Магнус обви ръце около Алек и сложи длани върху гърдите му, сякаш искаше да почувства ударите на сърцето му.

— А ти прощаваш на мен. Задето не мога да ти дам безсмъртие, нито да сложа край на своето.

— Няма нищо за прощаване. Не искам да живея вечно. — Алек сложи ръка върху тази на Магнус и сплете пръсти с неговите. — Може и да не разполагаме с чак толкова време. Аз ще остарея и ще умра. Но ти обещавам, че дотогава няма да те напусна. Това е единственото обещание, което мога да ти дам.

— Мнозина ловци на сенки никога не остаряват — каза Магнус. Алек усещаше туптенето на пулса му. Странно бе Магнус да е такъв, без думите, които обикновено намираше с такава лекота.

Алек се обърна в прегръдката му, така че сега двамата бяха с лице един към друг, попивайки всички подробности, които никога не му омръзваха: острите черти на лицето му, златнозелените му очи, устата, която винаги изглеждаше така, сякаш всеки миг се кани да се усмихне, макар в момента да имаше разтревожен вид.

Дори да бяха броени дни, бих искал да ги прекарам до последния с теб. Това означава ли нещо?

Да — отвърна Магнус. — Означава, че от днес нататък ще направим така, че всеки ден да си струва.

Танцуваха.

Лили свиреше нещо бавно и нежно на пианото и Клеъри се носеше между останалите гости, а ръцете на Джейс бяха обвити около нея. Беше точно от онези танци, които й харесваха — нищо прекалено сложно, трябваше просто да се държиш за партньора си и да се опиташ да не го препънеш.

Беше положила буза върху предницата на ризата му, платът — намачкан и мек под кожата й. Ръката му си играеше разсеяно с къдриците, измъкнали се от кока й; пръстите му проследяваха линията на тила й. Клеъри не можеше да не си спомни съня, който й се бе явил много отдавна и в който двамата с Джейс танцуваха в Залата на съглашението. Тогава той бе така дистанциран, нерядко — студен; сега, когато го погледнеше, понякога се изумяваше, че това е същият Джейс. „Този Джейс, в когото се превърнах благодарение на теб — беше казал. — И който, между другото, далеч превъзхожда стария Джейс.“

Ала не само той се бе променил; и тя не беше същата. Клеъри понечи да му го каже и в този миг някой я докосна по рамото. Обърна се и видя майка й да им се усмихва.

— Джейс — каза тя. — Може ли да те помоля за една услуга.

Джейс и Клеъри бяха спрели да танцуват; никой от тях не каза нищо. През последните шест месеца Джослин бе започнала да харесва Джейс повече, отколкото преди; Клеъри дори би се осмелила да заяви, че е започнала да се привързва към него, но все още невинаги беше във възторг от нефилимското гадже на дъщеря си.

— Лили се умори да свири, но на всички пианото толкова им харесва… а ти също свириш, нали? Клеъри ми е казвала колко си талантлив. Ще ни посвириш ли?

Джейс хвърли поглед на Клеъри, толкова бърз, че тя го видя само защото го познаваше достатъчно добре, за да го очаква. Ала Джейс имаше маниери, при това — превъзходни маниери… когато решеше да ги използва. Той дари Джослин с ангелска усмивка и се приближи до пианото. Миг по-късно в шатрата се разля класическа музика.

Теса Грей и момчето, което някога бе брат Закарая, седяха на най-отдалечената маса в ъгъла и гледаха как леките пръсти на Джейс Херондейл танцуват по клавишите на пианото. Не носеше вратовръзка и ризата му беше леко разкопчана, лицето му — етюд от съсредоточеност, докато се отдаваше на музиката със страст.

— Шопен — разпозна Теса музиката с мека усмивка. — Чудя се… чудя се дали малката Ема Карстерс един ден ще свири на цигулка.

— Внимавай. — В гласа на мъжа до нея се долавяше смях. — Тези неща не стават насила.

— Трудно е. — Тя се обърна към него със сериозно изражение. — Ще ми се да можеше да й разкажеш повече за връзката между вас двамата, та да не се чувства толкова сама.

Скръб подръпна крайчеца на деликатните му устни.

— Знаеш, че не мога. Още не. Намекнах й го. Само това можех да направя.

— Ние ще следим какво се случва с нея — каза Теса. — Винаги. Тя докосна почти с благоговение знаците върху бузите му, останали от времето, когато беше Мълчалив брат. — Спомням си думите ти, че тази война е история за родовете Блекторн и Карстерс и е невероятно да ги видим. Ала когато го сторя, сякаш зървам как миналото се разстила зад тях. Гледам Джейс Херондейл да свири на пианото и виждам призраците, които се надигат в музиката. А ти?

— Призраците са спомени и ние ги носим със себе си, защото онези, които обичаме, не напускат напълно този свят.

— Да — съгласи се Теса. — Просто ми се иска той да беше тук, за да види всичко това заедно с нас, да бъде с нас поне още веднъж.

Теса почувства твърдата коприна на черната му коса, когато той се наведе да целуне пръстите й за миг — изтънчен жест от отминало време. — Той е с нас, Теса. Вижда ни. Вярвам го. Чувствам го така, както някога знаех дали е щастлив, или ядосан, самотен или щастлив.

Теса докосна перлената гривна около китката си, а после лицето му, с нежни, пълни с обожание пръсти.

— Е, какъв е сега? — прошепна тя. — Щастлив, изпълнен с копнеж, тъжен или самотен? Не ми казвай, че е самотен. Защото ти несъмнено знаеш. Винаги си знаел.

— Той е щастлив, Теса. Изпълва го радост да ни вижда заедно така, както и аз винаги се радвах да ви видя заедно. — Той се усмихна с онази усмивка, която съдържаше цялата истина на света, и пръстите им се откъснаха, когато се облегна назад. Две фигури се приближаваха към масата им — висока червенокоса жена и момиче със зелени очи и същата червена коса.

— И като стана дума за миналото, мисля, че някой иска да си поговори с теб.

Клеъри гледаше развеселено Чърч, когато майка й се приближи до нея. Котаракът беше окичен с цял куп миниатюрни сребърни сватбени звънчета и сега, в пристъп на отмъстителна ярост, дъвчеше крака на пианото.

Мамо — подозрително каза Клеъри. — Какво си намислила?

— Майка й я помилва по косата, по лицето й се четеше обич.

— Искам да се запознаеш с някого — каза тя и улови ръката й. — Време е.

— Време? Време за какво?

Без да се съпротивлява особено, Клеъри се остави да я отведат до една маса с бяла покривка в ъгъла на шатрата. Там седеше момичето с кестенява коса, което бе видяла по-рано. То вдигна глава при появата на Клеъри, а брат Закарая се изправи от мястото си до нея, усмихна се меко на Клеъри и отиде да поговори с Магнус, който бе влязъл в шатрата, държейки Алек за ръка.

— Клеъри — каза Джослин. — Запознай се с Теса.

— Изабел.

Изабел, която се бе облегнала на пианото, унесена в музиката на Джейс (и тихите звуци от гризящия дървото Чърч), вдигна глава. Музиката й напомняше за детството й, за Джейс, прекарващ часове в музикалната стая, изпълващ Института с водопад от ноти.

Беше Саймън. В шатрата беше топло и той бе разкопчал дънковото си яке; бузите му — зачервени от горещина и смущение. Имаше нещо странно в това — един Саймън, който се изчервяваше, на когото му беше студено и топло, който израстваше… и се отдалечаваше от нея.

В тъмните му очи, когато се спряха върху нея, имаше любопитство; любопитство и мъничко разпознаване, ала то не беше пълно. Не беше начинът, по който я гледаше преди, изпълнен с копнеж и сладка болка, и усещането, че има някой, който я вижда — нея, Изабел; онази, Изабел, която тя показваше на света, и онази, която оставаше скрита в сенките, където малцина можеха да я видят.

Някога Саймън бе един от малцината. А сега беше… нещо Друго.

— Изабел — повтори той и Изабел усети как Джейс й хвърля любопитен поглед, докато ръцете му се носеха по клавишите на пианото. — Ще танцуваш ли с мен?

Тя въздъхна и кимна.

— Е, добре — каза и го остави да я отведе на дансинга. На токчета тя беше висока колкото него и очите им бяха на едно и също ниво. Зад очилата, неговите имаха все същия цвят на тъмно кафе.

— Казаха ми — започна той и се прокашля. — Или поне усещам, че двамата с теб…

— Недей — прекъсна го Изабел. — Не говори за това. Ако не си спомняш, не искам да го чуя.

Една от ръцете му почиваше върху рамото й, другата — на кръста й. Кожата му бе топла до нейната, не хладна, каквато Изабел си спомняше, излъчването му — така човешко, уязвимо.

— Само че аз искам да си спомня — каза той и Изабел се сети колко обичаше да спори; това поне не се беше променило. — Спомням си част от него… не е, като да не знам коя си, Изабел.

— Наричаше ме Изи. — Изведнъж тя се почувства ужасно уморена. — Изи, не Изабел.

Саймън се приведе към нея и тя почувства дъха му в косата си.

— Изи — каза той. — Спомням си как те целувам.

Тя потрепери.

— Не, не си спомняш.

— Да, спомням си. — Ръцете му се плъзнаха по гърба й, докосвайки онова местенце точно под лопатките, от което тя винаги потреперваше. — Минаха месеци — каза той с нисък глас. — И нищо не беше както трябва. Непрекъснато имах чувството, че нещо липсва. Сега знам, че е било това, всичко това, но също така и ти. През деня не си спомнях, ала нощем те сънувах, Изабел.

— Сънувал си ни?

— Само теб. Момичето с тъмни-тъмни очи. — Той докосна крайчеца на косата й с нежни пръсти. — Магнус твърди, че съм бил герой. И по лицето ти виждам, че когато ме погледнеш, ти търсиш него. Героя, когото си познавала и който е направил велики неща. Аз не помня как съм извършил всички онези неща. Не съм сигурен дали заради това вече не съм герой. Но бих искал да се опитам отново да стана онзи човек. Онзи, който те целува, защото го е заслужил. Стига да си достатъчно търпелива, за да ме оставиш да опитам.

Това бяха толкова саймъновски думи. Изабел вдигна очи към него и за първи път, когато в гърдите й лумна надежда, тя не се опита да я потуши.

— Може и да ти позволя — каза тя. — Да опиташ, имам предвид. Нищо не мога да обещая.

— Не бих и очаквал да го сториш. — Лицето му грейна и Изабел зърна сянката на спомен, пробягала в очите му. — Ти си истинска разбивачка на сърца, Изабел Лайтууд — заяви той. — Това поне не съм забравил.

— Теса е магьосница — обясни Джослин, — макар и много необикновена магьосница. Помниш ли как веднъж ти казах, че се притеснявах за магията, която всички ловци на сенки получават, когато се родят, и как да направя така, че тя да бъде сложена и върху теб? Защитната магия? И че брат Закарал и една магьосница ми помогнаха с церемонията? Това е магьосницата, за която ти говорех. Теса Грей.

— Каза ми, че именно от нея си взела идеята за името Фрей. — Клеъри се отпусна на мястото срещу Теса. — „Ф“ като Феърчайлд — добави тя, разгадавайки го сама. — А останалото — като Грей.

Теса се усмихна и лицето й грейна.

— За мен беше чест.

— Ти беше още бебе, няма как да го помниш — каза Джослин, ала Клеъри си помисли как Теса й се бе сторила позната първия път, когато се видяха, и се зачуди.

— Защо ми казваш едва сега? — попита Клеъри майка си, която стоеше до стола й и нервно въртеше новата си венчална халка около пръста. — Защо не по-рано?

— Бях я помолила да присъствам, когато ти каже, ако решеше да го стори. — Гласът на Теса беше напевен, мек и приятен, с едва доловим британски акцент. — А се боя, че задълго се бях откъснала от света на нефилимите. Спомените ми от него са сладки и горчиви, понякога повече горчиви, отколкото сладки.

Джослин целуна Клеъри по главата.

— Защо двете не си поговорите? — предложи тя и се отправи към Люк, който си бъбреше с Кадир.

Клеъри погледна към Теса, която й се усмихваше, и каза:

— Ти си магьосница, но си приятелка с един Мълчалив брат. Повече от приятелка… не е ли малко странно?

Теса облегна лакти върху масата. Около лявата й китка проблясваше перлена гривна и тя я докосна разсеяно, сякаш по навик.

— Нищо в живота ми не е обикновено, но пък това може да се каже и за теб, нали? — Очите й искряха. — Джейс Херондейл свири прекрасно.

— И много добре го знае.

— Съвсем в стила на един Херондейл — засмя се Теса. — Знаеш ли, Клеъри, съвсем скоро научих, че Джейс е решил да бъде Херондейл, а не Лайтууд. Два достойни рода, които познавам добре, макар съдбата ми винаги да е била свързана най-вече с рода Херондейл. — Тя погледна към Джейс и в изражението й се появи особена тъга. — Има семейства — Блекторн, Херондейл, Карстерс — към които винаги съм изпитвала особена привързаност. Гледах какво се случва с тях от разстояние, макар да се научих да не се намесвам. Това е една от причините да се оттегля в Спираловидния лабиринт след Въстанието. Той е така далеч от света, така добре скрит и аз си помислих, че там бих могла да намеря покой от знанието за онова, което бе сполетяло рода Херондейл. А после, след края на Войната на смъртните, попитах Магнус дали би трябвало да потърся Джейс, да говоря с него за миналото на семейството му, но той ми каза да му дам време. Каза, че познанието за миналото е тежък товар. И така аз отново се прибрах в Лабиринта. — Тя преглътна. — Това бе мрачна година — за ловците на сенки, за долноземците, за всички нас. Толкова много загуби и скръб. Дори в Лабиринта до нас достигаха слухове, а след това и Помрачените, и аз реших, че най-доброто, което бих могла да сторя, е да открия лек, ала такъв нямаше. Ще ми се да бяхме успели. Само че невинаги съществува лек. — При тези думи тя погледна към Закарая, а в очите й имаше светлина. — Но понякога стават чудеса. Закарая ми разказа как отново е станал смъртен. Каза, че било „една история за родовете Лайтууд, Херондейл и Феърчайлд“. — Тя отново погледна към Закарал, който бе зает да гали Чърч. Котаракът се беше покатерил върху масата с шампанско и щастливо събаряше чаши. Погледът й беше смесица от раздразнение и обич. — Нямаш представа какво означава това за мен, колко съм благодарна за това, което направихте за моя… за Закарал, за стореното от всички вас.

— Заслугата е на Джейс, повече отколкото на всеки друг. Беше… Закарал наистина ли току-що гушна Чърч? — Клеъри зяпна изумено. Закарал държеше котарака, който се бе отпуснал блажено, обвил опашка около ръката на някогашния Мълчалив брат. — Този котарак мрази всички!

Теса се усмихна лекичко.

— Не бих казала чак всички.

— Значи, той… Закарал сега е смъртен? — попита Клеъри. — Просто… обикновен ловец на сенки?

— Да — отвърна Теса. — Двамата се познаваме много отдавна. Имахме уговорка да се срещаме всяка година в началото на януари. Този път, когато се появи, за мое огромно изумление, той беше смъртен.

— И ти не си имала представа, преди да го видиш? Аз бих го убила.

Теса се усмихна широко.

— Е, това би обезсмислило всичко. А и мисля, че не е бил сигурен как ще го посрещна като смъртен, след като самата аз съм безсмъртна. — Изражението й напомняше на Клеъри за Магнус, тези очи, видели да минават толкова години, насред едно така младо лице, й навяха мисли за скръб, прекалено дълбока и прекалено вкаменяваща, за да може да бъде разбрана от онези, които познаваха единствено краткия човешки живот. — Той ще остарее и ще умре, а аз ще си остана такава, каквато съм. Но той е живял дълго, по-дълго от повечето хора, и ме разбира. Нито той, нито аз сме на годините, на които изглеждаме. И се обичаме. Това е най-важното.

Теса затвори очи и за миг изглеждаше така, сякаш се бе отдала на музиката, заливаща я като вода.

— Имам нещо за теб — каза тя, когато отново отвори очи… сиви, с цвят на дъжд. — За двама ви — за теб и за Джейс. — Тя извади нещо от джоба си и го подаде на Клеъри. Беше малка сребърна халка — семеен пръстен, върху който проблясваха гравирани птици в полет. — Някога принадлежеше на Джеймс Херондейл. Истински пръстен на рода Херондейл, много, много стар. Ако Джейс реши, че иска да бъде Херондейл, той би трябвало да е негов.

Клеъри пое пръстена — ставаше на палеца й.

— Благодаря ти. Макар че и сама можеш да му го дадеш. Може би е настъпил моментът да говориш с него.

Теса поклати глава.

— Виж колко е щастлив. Сега той решава кой е и кой иска да бъде, и открива радост в това. Нека му дадем още мъничко време, в което да бъде щастлив по този начин, преди на плещите му да легне нов товар. — Теса взе нещо, което почиваше на стола до нея, и го подаде на Клеъри. Беше копие от Кодекса на ловците на сенки, подвързан в синьо кадифе. — За теб. Сигурна съм, че си имаш свое копие, ала това ми бе много скъпо. На корицата има надпис… виждаш ли? — Тя обърна книгата така, че Клеъри да види златните думи, отпечатани върху кадифето.

— Свободно служим, както и свободно любим[3] — прочете Клеъри на глас, а после вдигна поглед към Теса. — Благодаря ти. Прекрасен е. Сигурна ли си, че можеш да се разделиш с него?

Теса се усмихна.

— Родът Феърчайлд също ми е скъп — каза тя, — твоята червена коса и упоритостта ти ми напомнят за хора, които някога обичах. Клеъри. — Тя се приведе през масата, така че нефритеният й медальон се люшна. — Изпитвам близост и с теб, която също е изгубила и брат, и баща. Знам, че са те преценявали и говорили за теб като дъщерята на Валънтайн Моргенстърн, а сега — като сестрата на Джонатан. Винаги ще има хора, които ще ти казват коя си, въз основа на името ти или кръвта във вените им. Не им позволявай да решават вместо теб. Реши го сама. — Теса погледна към Джейс, чиито пръсти все така танцуваха по клавишите. Светлината от свещите блещукаше като звезди в косата му и караше кожата му да сияе. — Тази свобода не е подарък, тя е рождено право. Надявам се с Джейс да я използвате.

— Звучиш толкова сериозно, Теса. Не я плаши. — Беше Закаран, който се бе приближил и стоеше зад стола на Теса.

— Не я плаша — разсмя се тя; беше отметнала глава назад и Клеъри се запита дали и тя изглежда по този начин, когато съзерцава Джейс. Надяваше се да е така. Това бе сигурен, щастлив поглед, поглед на човек, който е уверен в любовта, която дава и която получава. — Просто я съветвах.

— Звучи ужасяващо. — Странно бе как гласът на Закаран едновременно приличаше и се различаваше от телепатичния му глас, който Клеъри бе чувала в главата си… истинският имаше по-силен британски акцент от този на Теса. В него имаше и смях, когато протегна ръце и помогна на Теса да се изправи. — Боя се, че трябва да си вървим; очаква ни дълго пътуване.

— Къде отивате? — попита Клеъри, стиснала внимателно Кодекса в скута си.

— Лос Анджелис — отвърна Теса и Клеъри си спомни думите й, че семейство Блекторн бе едно от тези, към които проявявала особен интерес. На Клеъри й беше приятно да го чуе. Знаеше, че Ема и останалите живеят в Института заедно с чичото на Джулиън, ала мисълта да имат някой специален, който да бди над тях, като ангел хранител, й действаше успокоително.

— Радвам се, че се запознахме — каза Клеъри. — Благодаря ти. За всичко.

Теса се усмихна лъчезарно и потъна в тълпата с думите, че отива да се сбогува с Джослин. Закарая взе палтото си и нейния шал, под любопитния поглед на Клеъри.

— Спомням си какво ми каза веднъж — рече тя. — Че си обичал двама души повече от всичко на света. Теса ли беше едната от тях?

— Теса е едната от тях — отвърна той дружелюбно и си облече палтото. — Никога не съм преставал да я обичам, нито нея, нито моя парабатай; любовта не си отива, когато някой умре.

— Твоя парабатай? Изгубил си своя парабатай? — Клеъри почувства болка за него; знаеше какво означава това за един нефилим.

— Не и от сърцето си, защото не съм забравил — отвърна той и в гласа му Клеъри долови шепота на вековна тъга, и си го спомни в Града на тишината един призрак от пергаментов дим. — Всички ние сме късчета от това, което си спомняме. Съхраняваме в себе си надеждите и страховете на онези, които ни обичат. Има ли обич и спомени, не може да има истинска загуба.

Клеъри си помисли за Макс и Аматис, за Рафаел и Джордан и дори за Джонатан, и почувства как очите й парят.

Закарая преметна шала на Теса около раменете си.

— Кажи на Джейс Херондейл, че изпълнението му на Концерт №2 на Шопен е прекрасно.

И с тези думи той потъна в тълпата след Теса. Клеъри се загледа подире му, стиснала пръстена и Кодекса.

— Някой да е виждал Чърч? — разнесе се глас в ухото й. Беше Изабел, обвила пръсти около ръката на Саймън. Мая стоеше до тях и си играеше със златната шнола в къдравата си коса. — Смятам, че Закарая, чисто и просто, ни открадна котарака. Кълна се, че го видях да слага Чърч на задната седалка на една кола.

— Няма начин. — Джейс изникна до Клеъри; ръкавите му бяха навити до лактите, лицето му — зачервено от усилието да свири. — Чърч мрази всички.

— Не чак всички — промълви Клеъри с усмивка.

Саймън гледаше Джейс сякаш беше едновременно страшно интересен и мъничко смущаващ.

— Аз… ние… някога да съм те ухапал?

Джейс докосна белега на гърлото си.

— Не мога да повярвам, че си спомняш това.

— Ние… случайно да сме се търкаляли на дъното на една лодка?

— Да, ти ме ухапа и да, на мен мъничко ми хареса и да, хайде да не говорим повече за това — каза Джейс. — Вече не си вампир. Съсредоточи се.

За да бъдем справедливи, ти ухапа и Алек — обади се Изабел.

— Това пък кога е станало? — попита Мая с грейнало, развеселено лице.

Бат се приближи зад нея и без да каже и дума, взе шнолата от ръцете й и я пъхна в косата й. Закопча я сръчно, а после пръстите му се задържаха с нежност в косата й.

— Това, което се случва в демонските царства, си остава в демонските царства — заяви Джейс и погледна към Клеъри. — Какво ще кажеш за една разходка?

— Разходка или разходка? — попита Изабел. — Искам да кажа, вие ще…

— Мисля, че всички трябва да отидем при езерото. — Клеъри се изправи, с пръстена в едната ръка и Кодекса — в другата. — Там е толкова красиво. Особено нощем. Искам приятелите ми да го видят.

— Спомням си го — каза Саймън и й отправи усмивка, от която сърцето й сякаш запърха в гърдите. Селската къща бе мястото, където прекарваха всичките си лета — в ума й то бе неразривно свързано със Саймън. Това, че той си го спомняше, я накара да се почувства по-щастлива, отколкото тази сутрин си бе представяла, че може да бъде.

Тя пъхна ръка в ръката на Джейс и те се отправиха към изхода на шатрата; Изабел изтича да каже на брат си да доведе и Магнус. По-рано Клеъри искаше да бъде сама с Джейс; сега искаше да бъде с всички тях.

Обичаше Джейс толкова отдавна, както й се струваше; обичаше го така силно, че понякога бе имала чувството, че ще умре, защото то бе нещо, от което се нуждаеше, а не можеше да има. Ала тези дни бяха отминали и отчаянието бе отстъпило място на покой и тихо щастие. Сега, когато вече нямаше чувството, че всеки момент, прекаран с него, е изтръгнат от лапите на надвиснала катастрофа, сега, когато можеше да си представи цял един живот заедно с него, изпълнен със спокойни мигове и весели мигове, безгрижни мигове и мигове, преливащи от нежност, тя не искаше нищо друго, освен да отиде до езерото заедно с приятелите си и да отпразнува този ден.

Докато излизаха на пътеката, отвеждаща към езерото, Клеъри погледна назад. Видя Джослин и Люк да стоят до шатрата и да ги гледат. Видя как Люк й се усмихва, а майка й махва с ръка, преди да я отпусне и да улови ръката на своя съпруг. И с тях бе същото, помисли си Клеъри — години на раздяла и тъга и ето че сега най-сетне им предстоеше цял живот заедно. Мигове, изпълващи цял един живот. Тя помаха в отговор, а след това побърза да настигне приятелите си.

Облегнат на стената на хамбара, Магнус гледаше потъналите в разговор Клеъри и Теса, когато Катарина се приближи до него. В косата си бе втъкнала сини цветя, които подчертаваха сапфиреносинята й кожа. Магнус погледна към езерото от другата страна на овощната градина, проблясващо като вода в шепа.

— Изглеждаш разтревожен. — Катарина сложи дружески ръка на рамото му. — Какво има? По-рано те видях да целуваш нефилимското си момче, така че не ще да е това.

Магнус поклати глава.

— Не, с Алек всичко е наред.

— Видях те и да говориш с Теса. — Катарина изви глава, за да погледне в шатрата. — Странно е да бъде тук. Това ли те притеснява? Сблъсъкът между минало и бъдеще — несъмнено е някак особено.

— Може би — отвърна Магнус, макар да не мислеше, че е това. — Стари призраци, сенките на онова, което би могло да бъде. Макар че винаги съм харесвал Теса и момчетата й.

— Ама и синът й беше един — подхвърли Катарина.

— Също като дъщеря й. — Магнус се засмя, ала смехът му беше крехък, като клонки в мразовита зима. — Напоследък усещам миналото да тежи на плещите ми повече от обикновено, Катарина. Повтарянето на стари грешки. Чувам разни неща, ропот сред долноземците, слухове за надигаща се буря. Феите са горда раса, най-гордата от всички; няма да преглътнат да бъдат унизени от Клейва по този начин, без да си отмъстят.

— Те са горди, но и търпеливи — отвърна Катарина. — В състояние са да чакат много дълго, цели поколения, за да си отмъстят. Не бива да се боиш от това сега, след като сенките може и да не се струпат още дълги години.

Магнус не гледаше нея; вместо това очите му бяха приковани в шатрата, където Клеъри говореше с Теса; където Алек стоеше до Мая и Бат и се смееше; където Изабел и Саймън танцуваха под звуците на музиката, която Джейс свиреше на пианото, а сладостните ноти на Шопен му напомняха за друго време и звуците на една цигулка в коледен ден.

— А — досети се Катарина. — Безпокоиш се за тях; тревожиш се за сянката, спускаща се над онези, които обичаш.

— Над тях или над техните деца. — Алек се бе отделил от другите и изкачваше хълма, на който се издигаше хамбарът. Магнус го гледаше как приближава, тъмна сянка на фона на още по-тъмното небе.

— По-добре да обичаш и да се страхуваш, отколкото да не чувстваш нищо — каза Катарина и докосна ръката му. — Съжалявам за Рафаел, между другото. Така и нямах възможност да ти го кажа досега. Знам, че веднъж си му спасил живота.

— А след това той спаси моя — отвърна Магнус и вдигна очи, когато Алек стигна до тях, кимвайки любезно на Катарина.

— Магнус, отиваме при езерото — каза той. — Искаш ли да дойдеш?

— Защо? — попита Магнус.

Алек сви рамене.

— Клеъри казва, че било красиво. Така де, и преди съм го виждал, но тогава един огромен ангел се въздигаше от водата, а това доста отвлича вниманието. — Той протегна ръка. — Хайде. Всички отиваме.

Катарина се усмихна.

— Carpe diem[4] — каза тя на Магнус. — Не си хаби времето с тревоги. — Тя повдигна крайчеца на роклята си и се отправи към дърветата, а стъпалата й бяха като сини цветя в тревата.

Магнус пое ръката на Алек.

Край езерото имаше светулки и мъничките им блещукащи светлинки огряваха нощта, докато те постилаха якета и одеяла, които Магнус измагьоса от нищото, както сам твърдеше, макар Клеъри да подозираше, че са били призовани от някой магазин за спално бельо.

Езерото приличаше на сребърна монета, отразяваща отрупаното с безброй звезди небе. Клеъри чуваше как Алек показва различните съзвездия на Магнус — Лъва, Лъка, Крилатия кон. Мая си бе свалила обувките и се разхождаше боса по брега. Бат я последва и Клеъри го видя как взема колебливо ръката й в своята.

Мая му позволи.

Саймън и Изабел се бяха привели един към друг и си шепнеха. От време на време Изабел избухваше в смях. Лицето й бе по-ведро, отколкото Клеъри го бе виждала от месеци насам.

Джейс седна на едно от одеялата и придърпа Клеъри със себе си. Краката му бяха от двете й страни; облегната в него, тя усещаше успокояващите удари на сърцето му до гърба си. Ръцете му се обвиха около нея и напипаха Кодекса в скута й.

— Какво е това? — попита той.

— Подарък, за мен. Има подарък и за теб — отвърна Клеъри и като улови ръката му, разтвори пръстите му един по един.

След това постави леко очукания сребърен пръстен върху дланта му.

— Пръстен на рода Херондейл? — Джейс звучеше объркано. — Откъде го…

— Принадлежал е на Джеймс Херондейл — каза Клеъри. — Нямам семейно дърво подръка, така че не знам какво точно означава това, но очевидно е бил един от твоите предци. Помня думите ти, че Железните сестри ще трябва да изработят нов пръстен, защото Стивън не ти е оставил такъв… ала ето че сега го получаваш.

Джейс го плъзна на безименния пръст на дясната си ръка.

— Всеки път — тихичко каза той. — Всеки път, когато мисля, че ми липсва нещо, ти ми го даваш.

Нямаше думи, затова и Клеъри не каза нищо; просто се обърна в обятията му и го целуна по бузата. Беше толкова красив под нощното небе, облян в звездна светлина, която грееше в косата и очите му, и в пръстена на Херондейл, проблясващ на пръста му и напомнящ за всичко, което се бе случило, и онова, което щеше да се случи.

„Всички ние сме късчета от това, което си спомняме. Съхраняваме в себе си надеждите и страховете на онези, които ни обичат. Има ли обич и спомени, не може да има истинска загуба.“

— Харесва ли ти името Херондейл? — попита Джейс.

— То е твоето име, така че го обожавам — отвърна Клеъри.

— Можеше да ми се падне и някое ужасно нефилимско име. Блъдстик. Рейвънхейвън[5].

— Блъдстик не може да е истинско име!

— Е, възможно е да му е минала модата — призна Джейс. — Херондейл, от друга страна, е доста мелодично. Благозвучно, би могло да се каже дори. Само си помисли как би звучало „Клеъри Херондейл“.

— Господи, звучи ужасно.

— Е, всички трябва да правим жертви в името на любовта. — Джейс се усмихна широко и посегна да вземе Кодекса. — Стар е. Старо издание. — Той завъртя томчето в ръцете си. — Надписът отзад е на Милтън.

— Не съм се и съмнявала, че ще го знаеш — каза Клеъри с обич и отново се облегна на него, докато той прелистваше страниците на книгата. Магнус беше запалил огън, който гореше весело на брега и изпращаше искри към небето. Пламъците се отразяваха в аления медальон на Изабел, когато, увлечена в разговор със Саймън, тя се обърнеше към него; отразяваха се и в очите на Магнус и позлатяваха вълничките, които набраздяваха повърхността на езерото. Светлината им падна върху корицата на Кодекса, огрявайки думите, които Джейс четеше на Клеъри, гласът му — нежен като музика в искрящия мрак.

Свободно служим, както и свободно любим,

тъй като това е само в наша воля —

да любим или не — да паднем или устоим.

[1] Настолна игра с топчета. — Б.пр. ↑

[2] Цитат от американския писател и философ от деветнайсети век Хенри Дейвид Торо. — Б.пр. ↑

[3] „Изгубеният рай“, Джон Милтън; превод Александър Шурбанов. — Б.пр. ↑

[4] Улови мига (лат.). — Б.пр. ↑

[5] Съответно „кървава пръчка“ и „гарваново убежище“ — Б.пр. ↑

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Пролог. Падат като дъжд

Първа част. Ще извадя огън

1. Съдържанието на чашата им

2. Да паднем или устоим

3. Като птици към планината

4. По-тъмни от злато

5. Жадувана разплата

6. Братко олово и сестро стомана

7. Сблъсък в нощта

8. Сила от това, което остава

9. Оръжията, които носиш

10. Тез бурни чувства

11. Най-доброто е изгубено

12. Формалният кошмар

13. Застлан с добри намерения

Втора част. Светът обърнат наопаки

14. Сънят на разума

15. Сяра и сол

16. Ужасите на земята

17. Всеизгаряния

18. При водите на Вавилон

19. В Земята на мълчанието

20. Отрова от пълзящите змии

21. Ключовете на смъртта и на ада

22. Прахът на нашите бащи

23. Целувката на Юда

24. И го наричат мир

Епилог. Красотата на безброй звезди

Заслуги