ДЖУЛИ КАГАВА

ВОЙНА

Част 2 от „Нокът“

Превод от английски: Боряна Даракчиева, 2016

chitanka.info

На Лори и Таша.

ПЪРВА ЧАСТ

ОБРАТНО БРОЕНЕ

1.

ГАРЕТ

Стоях пред шестимата мъже зад масата и чаках да предявят обвиненията. Те мълчаха и се взираха в мен — някои подозрително, други оценяващо. Носеха униформи в черно и сиво, а куртките им бяха гордо окичени с емблемата на Ордена: червен кръст на бял щит. Суровите, прорязани от бръчки лица говореха за живот, прекаран в безкрайна война. За някои бях чувал. Други ме бяха обучавали, бях се бил за тях, бях следвал заповедите им без капка колебание. Лейтенант Габриел Мартин седеше в края на масата, но черните му очи и изражението не издаваха нищо. Познавах го цял живот; той ме беше превърнал в онова, което бях днес. „Перфектният войник“, както ме наричаха другарите ми. Бях получил това прозвище за относително краткото време, откакто се сражавах. „Дете-чудо“ беше другото ми име, което често се споменаваше през годините, или „късметлийският кучи син“, ако не им беше до големи похвали. Дължах успеха си най-вече на лейтенант Мартин, защото той видя нещо в тихото мрачно сираче и го подтикваше да опитва по-усилено, да постигне повече. Да се издигне над останалите. И аз го направих. Убих повече врагове от всеки друг на моята възраст в Ордена и броят им щеше да е много по-голям, ако това лято не се бе случило неочакваното. Въпреки ситуацията, в която се намирах сега, преди бях един от най-добрите и трябваше да благодаря на Мартин за това.

Но мъжът зад масата беше непознат, безстрастен съдия. Тази нощ той и останалите мъже в редицата щяха да решат съдбата ми.

Стаята беше малка, спартанска, с плочи на пода, силни лампи на ниския таван и стени без прозорци. Обикновено се използваше за брифинги или извънредни срещи, а дългата маса стоеше в центъра, заобиколена от столове. Освен главния щаб в Лондон, базите на Ордена нямаха специални съдебни зали. Макар че понякога имаше случаи на неподчинение сред войниците и дори дезертирането от време на време надигаше грозната си глава, истинската измяна беше нещо нечувано. Всеки воин на свети Георги разбираше колко важна е предаността към каузата. Предателство към Ордена беше предателство към всичко.

Мъжът в средата на редицата изправи гръб и ме погледна над полираната маса. Казваше се Джон Фишър и беше уважаван капитан на Ордена и герой на бойното поле. На лявата страна на лицето му имаше белези от изгаряния и сбръчкана плът, но той ги носеше като почетен медал. Каменното му изражение не се промени, когато скръсти на гърдите си покритите си с белези ръце и рече високо:

— Гарет Ксавие Себастиян. — И стаята внезапно притихна. Съдебният процес официално започваше. — За неподчинение на пряка заповед — продължи Фишър, — за нападение на боен другар, сговор с врага и подпомагане бягството на трима явни врагове, си обвинен в измяна към Ордена на свети Георги. — Пронизващите му сини очи ме гледаха неотклонно и твърдо. — Разбираш ли обвиненията срещу теб?

— Да.

— Добре. — Погледна към мъжете на столовете до стената зад мен и кимна. — Тогава ще започваме. Тристан Сейнт Антъни, излез напред.

Чу се проскърцване, някой се изправи, после тихи стъпки зачаткаха по пода и моят бивш партньор застана на няколко крачки от мен.

Не го погледнах. Взирах се право напред, с ръце зад гърба, и той направи същото. Но все пак го виждах с периферното си зрение — висок, строен войник, няколко години по-голям от мен, с късо подстригана тъмна коса. Вечната крива усмивка сега бе заменена от мрачно стиснати устни, а сините очи бяха сериозни.

— Моля, информирай съда, доколкото си осведомен, за събитията, довели до нощта на нападението и случилото се след това.

Тристан се поколеба. Зачудих се какво ли минава през ума му в мига преди да даде показанията си. Дали съжалява, че се стигна дотук.

— Това лято — започна Тристан с делови глас — със Себастиян работехме под прикритие в Кресънт Бийч, малък град на калифорнийския бряг. Заповедите ни бяха изрични — да се инфилтрираме сред местните, да открием дракон, внедрен сред населението и да го унищожим.

Мъжът в центъра вдигна глава.

— Да поясня: „Нокът“ са внедрили един от своите агенти в Кресънт Бийч и вие сте били изпратени да го откриете.

— Да, сър — кимна рязко Тристан. — Отидохме там, за да убием дракон.

В стаята се надигна шепот. От първия ден на основаването на Ордена воините на свети Георги са наясно за какво се борим, какво защитаваме и какво е заложено. Нашата война, нашата свята мисия, бе останала непроменена стотици години. Орденът се беше развивал с времето — огнестрелните оръжия и технологията бяха заменили мечовете и копията, — но целта ни бе същата. Тя беше една-единствена и всеки воин посвещаваше живота си на нея.

Пълното унищожение на вечните ни врагове, драконите.

Обществото не знаеше нищо за тази древна война. Съществуването на драконите беше ревниво пазена тайна и от двете страни. В днешния свят нямаше истински дракони, ако не се броят няколко обикновени вида гущери, които са бледи сенки на печално известните си съименници. Истински дракони — огромни, крилати, огнедишащи създания, обитаващи митологиите на всяка култура по света, от пазещите съкровища чудовища в Европа до щедрите носители на дъждове в Ориента — съществуваха само в легенди и приказки.

И те искаха да вярваме именно в това.

Не само Орденът на свети Георги се беше развил през годините, бяха се развили и враговете ни. Доктрината на Ордена твърдеше, че когато били на ръба на изчезването, драконите сключили съглашение с дявола да съхрани тяхната раса и той им дал способността да се Преобразяват в човешки образ. Без значение дали това беше истина, те наистина можеха да приемат човешка форма. Драконите бяха постигнали съвършенство в мимикрията; изглеждаха като хора, държаха се като хора и говореха като хора до степен, в която става почти невъзможно да различиш дракон от истински смъртен, дори да знаеш какво точно търсиш. Никой нямаше представа колко точно дракони съществуваха днес; те се бяха внедрили съвършено в човешкото общество, маскирани като нас или просто далеч от хорските очи. Скрити и обгърнати в тайни, те жадуваха да поробят човечеството и да превърнат хората в по-нисш вид. А нашата задача бе да откриваме и да убиваме тези чудовища с надеждата, че един ден ще успеем да намалим броя им и да ги доведем до окончателно измиране.

В това вярвах някога. Докато не срещнах нея.

— Прочетох рапорта ти, Сейнт Антъни — продължи Фишър. — В него пише, че ти и Себастиян сте осъществили контакт със заподозряната и сте започнали разследване.

— Да, сър — отвърна Тристан. — Осъществихме контакт с Ембър Хил, а Гарет започна да установява отношения с нея, според заповедите, за да определи дали тя е внедреният дракон.

Ембър. Името й изпрати лека тръпка в стомаха ми. Преди събитията в Кресънт Бийч знаех кой съм — воин на свети Георги. Мисията ми беше да осъществя контакт с мишената, да определя дали е дракон и да я убия. Съвсем ясно. Черно-бяло. Просто.

Само че… не беше просто. Мишената, която ни изпратиха да унищожим, се оказа момиче. Весело, дръзко, забавно, красиво момиче. Момиче, което обичаше да сърфира, което ме научи да карам сърф, което ме предизвикваше, разсмиваше ме и ме изненадваше всеки път, когато я видех. Бях очаквал безмилостно, коварно създание, което може само да имитира човешки емоции. Но Ембър не беше такава.

Фишър продължи да говори на Тристан.

— И какво установихте? — попита той, най-вече за да информира съда. — Момичето беше ли внедрен дракон?

Тристан се взираше мрачно право напред.

— Да, сър — отвърна той и през мен плъзна тръпка. — Ембър Хил беше драконът, който ни изпратиха да елиминираме.

— Ясно — кимна Фишър. Цялата стая притихна; чуваше се бръмченето на муха. — Моля, информирай съда — продължи той тихо — какво се случи в нощта на нападението. Когато ти и Себастиян проследихте дракона до плажа след неуспешното нападение над леговището.

Преглътнах и се приготвих да чуя своето предателство, разказано пред всички, в най-големи подробности. Нощта, която ме доведе дотук, решението, което промени всичко.

— Открихме скривалището на мишената — започна Тристан, говореше спокойно и професионално. — Гнездо с поне два дракона, вероятно повече. Беше стандартно нападение — влизаме, убиваме мишените и излизаме. Но бяха инсталирали наблюдателно оборудване около къщата. Когато проникнахме, вече се опитваха да избягат. Ранихме единия, но все пак успяха да се измъкнат.

Стомахът ми закипя. Аз предвождах това нападение. Мишените се бяха „измъкнали“, защото аз видях Ембър в къщата и се поколебах. Имах заповеди да стрелям на мига по всичко, което се движи, човек или дракон, и се предполагаше, че ще убивам, без да задавам въпроси.

Но аз не го направих. Взирах се в момичето и не можех да се накарам да натисна спусъка. И този миг на колебание ни коства всичко, защото Ембър се Преобрази в истинската си форма и превърна стаята в адска пещ. А после тя и останалите дракони излетяха от скалата и имението изгоря до основи.

Никой не подозираше какво се случи в онази стая, че видях Ембър над дулото на пушката и се сковах. Никой не знаеше, че Перфектният войник се е провалил за първи път. Че в този миг светът ми и всичко, което познавах, се разпадна.

Но това беше нищо в сравнение с онова, което последва.

— Значи нападението беше провал — каза Фишър и аз потрепнах вътрешно при тази дума. — Какво се случи после?

Тристан извърна за миг очи към мен. Толкова бързо, че едва го забелязах, но все пак сърцето ми се разбумтя. Той знаеше. Може би не всичко, но той знаеше нещо от случилото се с мен след провалената атака. След нападението, докато в щаба решаваха какво да се прави относно избягалите дракони, аз изчезнах за кратко. Тристан ме откри и тръгнахме заедно след мишените, но тогава вече беше късно.

Не казах на никого какво стана след атаката. Късно онази нощ аз се обадих на Ембър и я помолих да се срещне с мен на една усамотена скала, сама. По време на нападението бях с каска и маска; тя не знаеше, че съм от Ордена. Говореше забързано и предположих, че възнамерява да напусне града, вероятно с брат си, защото вече знаеше, че Орденът е наблизо. Но се съгласи да се срещне с мен за последно. Вероятно за да се сбогува.

Смятах да я убия. Аз бях виновен за провала на мисията; аз трябваше да оправя нещата. Тя беше дракон, а аз воин на свети Георги. Нищо друго нямаше значение. Но щом се вгледах над дулото на пистолета в зеленоокото момиче, което ме научи да карам сърф и да танцувам, и понякога се усмихваше само на мен… Не можах да го направя. Беше нещо повече от моментно колебание. Повече от мимолетна изненада. Стоях пред мишената, заради която бях изпратен в Кресънт Бийч — момичето, което беше мой враг, — и не можах да се насиля да натисна спусъка.

И тогава тя ме нападна. В един миг се прицелвах в момиче, което ме гледаше с широко отворени очи, а в следващия вече лежах по гръб, прикован към земята от ревящ червен дракон, чиито зъби бяха на сантиметри от гърлото ми. Тогава разбрах, че ще умра, ще бъда разкъсан от нокти или изпепелен от драконов огън. Бях свалил гарда, бях се открил и драконът реагира като всеки от неговия вид, когато е изправен пред воин на свети Георги. Странно, но не съжалявах.

И тогава, докато лежах безпомощен под дракона и се готвех за смъртта, се случи немислимото.

Тя ме пусна.

Нищо не я прогони. Не се появи отряд на Ордена, за да ме спаси. Бяхме сами на километри от всяка жива душа. Скалата тънеше в мрак, пуста и изолирана; дори да крещях, никой нямаше да ме чуе.

Освен дракона. Безмилостното, пресметливо чудовище, което би трябвало да презира хората и да няма жал, да няма човещина, нищо. Създанието, което мразеше Ордена повече от всичко, не показваше милост към нас и не знаеше що е прошка. Мишената, която излъгах, момичето, което преследвах с единственото намерение да го унищожа, което можеше да ме убие само с един замах или един дъх. Драконът, който беше хванал воин на свети Георги в ноктите си, напълно във властта му… съвсем съзнателно отстъпи и ме пусна.

И аз осъзнах… че Орденът греши. Свети Георги ни учеше, че драконите са чудовища. Избивахме ги, без да се замислим, защото нямаше за какво да се замисляме. Те бяха чужди, други. Не като нас.

Само че… бяха като нас. Ембър вече беше разклатила вярата ми в онова, което Орденът ни учеше за драконите; а фактът, че ме пощади, беше последният удар, доказателството, което не можех да пренебрегна. Което означаваше, че някои от драконите, които бях убил, без да се замисля, по заповед на Ордена, може да са били като нея.

А в такъв случай по ръцете ми имаше много кръв на невинни.

— След нападението — продължи Тристан — с Гарет получихме заповед да проследим Ембър Хил с надеждата, че ще ни отведе до другите мишени. Проследихме я до брега в края на града, където тя наистина се срещна с още два дракона. Един млад и един възрастен.

Последва шепот в залата.

— Възрастен — потвърди Фишър, а останалите изглеждаха мрачни. Напълно развити възрастни дракони се срещаха рядко; най-старите бяха и най-потайни, криеха се в сенките, дълбоко в недрата на организацията. Орденът знаеше, че водачът на „Нокът“ е изключително стар и изключително могъщ дракон, наричан Древният змей, но никой никога не го беше виждал.

— Да, сър — продължи Тристан. — Трябваше да наблюдаваме и да докладваме, ако мишената се разкрие като дракон. И трите дракона бяха в истинския си облик, когато стигнахме там. Аз съобщих на командир Сейнт Франсис веднага и получих заповед да ги застрелям. — Замълча и Фишър присви очи.

— Какво стана тогава, войнико?

— Гарет ме спря, сър. Попречи ми да стрелям.

— Обясни ли причината за действията си?

— Да, сър. — Тристан пое дълбоко дъх, сякаш му беше трудно да изрече следващите думи. — Каза ми… че Орденът греши.

Настана тишина. Смаяна, напрегната тишина, от която космите по тила ми настръхнаха. Да намекнеш, че Орденът греши, бе все едно да плюеш върху кодекса, който първите рицари бяха приели преди векове. Той обявяваше драконите за бездушни дяволски изчадия, а хората, които им симпатизират — за покварени и неспасяеми.

— Има ли още нещо? — Изражението на Фишър беше студено като на останалите зад масата. Тристан пак замълча, после кимна.

— Да, сър. Каза, че няма да ми позволи да убия мишените, че някои дракони не били зли и не трябва да ги избиваме. Когато се опитах да го вразумя, той ме нападна. Сбихме се за кратко и той ме повали.

Потрепнах. Не исках да го наранявам, но не можех да му позволя да стреля. Той беше най-добрият снайперист. Щеше да убие поне един дракон, преди да осъзнаят какво се случва. Не можех да стоя и да гледам как убиват Ембър пред очите ми.

— Когато се свестих — продължи Тристан, — мишените бяха избягали. Гарет се предаде на водача на отряда и беше арестуван, но не успяхме да открием драконите.

— И това ли е всичко?

— Да, сър.

Фишър кимна.

— Благодарим ти, Сейнт Антъни. Гарет Ксавие Себастиян — продължи той, като се обърна към мен, а Тристан се оттегли. Погледът и гласът на Фишър останаха по-сурови: — Чу обвиненията срещу теб. Имаш ли какво да кажеш в своя защита?

Поех тихо дъх.

— Имам. — Вдигнах глава пред мъжете зад масата. Бях се питал дали да говоря, дали да кажа в лицето на Ордена, че през цялото време са грешали. Това щеше да ме обрече напълно, но трябваше да опитам. Дължах го на Ембър и на всички убити от мен дракони.

— Това лято — започнах аз, когато невъзмутимите погледи на всички зад масата се насочиха към мен, — отидох в Кресънт Бийч с очакването да открия дракон. Но не стана така. — Един от мъжете примигна; другите просто продължиха да ме гледат. — Открих момиче, същество, което в много отношения бе същото като мен. Тя беше личност. Не имитираше човечност, не показваше престорени емоции или жестове. Всичко в нея беше искрено. Нашата мисия продължи толкова дълго, защото не виждах никакви разлики между Ембър Хил и всеки друг цивилен.

Тишината в съдебната зала стана почти гробовна. Лицето на Габриел Мартин бе каменно, погледът му — леден. Не смеех да се обърна към Тристан, но усещах с гърба си невярващия му поглед.

Преглътнах с пресъхнало гърло.

— Не моля за милост — продължих. — Действията ми онази нощ не могат да бъдат оправдани. Но моля съда да обмисли думите ми, че може би не всички дракони са едни и същи. Ембър Хил вероятно е просто аномалия сред нейния вид, но от видяното досега съдя, че тя няма нищо общо с войната. Ако и други са като нея…

— Благодарим ти, Себастиян — прекъсна ме рязко Фишър. Столът му изскърца по пода, когато го отблъсна назад, за да стане. Огледа залата и обяви: — Съдът се оттегля. Ще продължим след час. Свободни сте.

Отново в килията, аз седях на твърдия дюшек. Бях се облегнал на стената със свити към гърдите колене и чаках съдът да реши съдбата ми. Чудех се дали ще обмислят думите ми. Дали искреното свидетелство на бившия Перфектен войник ще е достатъчно, за да ги накара да помислят.

— Гарет.

Вдигнах глава. Зад решетките стоеше стройната фигура на Тристан. Лицето му беше каменно, но щом се вгледах по-добре, видях, че изражението му е почти измъчено. Взираше се в мен със среднощно сините си очи, които пробиваха дупка в главата ми. После въздъхна, направи гневен, безсилен жест и поклати глава.

— Какво си мислеше, по дяволите?

Извърнах се.

— Няма значение.

— Глупости. — Той пристъпи напред, изглеждаше, сякаш би ме ударил, ако не ни делеше решетката. — Три години бяхме партньори. Три години се сражавахме заедно, убивахме заедно, на няколко пъти едва не ни изядоха. Спасявал съм ти задника безброй пъти и да, знам, че ти си правил същото за мен. По дяволите, дължиш ми обяснение, партньоре. И не смей да казваш някаква глупост, която не бих разбрал. Знам, че си способен на повече.

Когато не отговорих, той стисна здраво решетката и сбърчи чело от гняв и объркване.

— Какво се случи в Кресънт Бийч, Гарет? — настоя Тристан, но гласът му беше почти умоляващ. — Ти си проклет Перфектен войник. Познаваш кодекса до съвършенство. Можеш да го рецитираш насън и отзад напред. Защо предаде всичко това?

— Не зная…

— Заради момичето, нали? — Стомахът ми се сви. — Дракона. Тя ти направи нещо. По дяволите, трябваше да го предвидя. Ти постоянно беше с нея. Вероятно те е манипулирала от самото начало.

— Не беше така. — В древността са смятали, че драконите могат да омагьосват по-податливите смъртни, да ги превръщат в свои роби чрез умствен контрол и магия. Макар че този слух беше официално отхвърлен, все още имаше членове на Ордена, които вярваха в старите суеверия. Не че Тристан бе един от тях; той беше хладен прагматик като мен, донякъде заради това се разбирахме толкова добре. Но подозирах, че му е по-лесно да приеме, че зъл дракон е обърнал приятеля му срещу него, отколкото, че въпросният приятел съвсем съзнателно е предал и него, и Ордена. Гарет не е виновен, драконът го е накарал.

Но това не беше дело на Ембър. Беше просто… тя самата. Страстта й, безстрашието, любовта й към живота. Дори по време на мисията бях забравил, че е потенциална мишена и може да е драконът, който трябваше да убия. Когато бях с Ембър, не виждах цел, мишена или враг. Виждах просто нея.

— Е, какво е? — настоя Тристан, отново разгневен. — Какво е всъщност, Гарет? Моля те, обясни ми. Обясни ми как така моят партньор, войникът, който е убил повече дракони от всеки друг на неговата възраст в историята на Ордена, внезапно реши, че не може да убие този дракон. Обясни ми как можа да обърне гръб на семейството си, на Ордена, който го отгледа, и да мине на страната на врага. Обясни ми как можа да забие нож в гърба на собствения си партньор, за да спаси една драконова кучка, която…

Тристан замълча. Взираше се в мен. По лицето му виждах как му просветва. Пребледня, докато сглобяваше парчетата.

— О, Господи! — прошепна той и отстъпи замаян от решетките. Отвори уста, поклати бавно глава и рече ужасен и невярващ: — Ти си влюбен в нея.

Извърнах се и се втренчих в отсрещната стена. Тристан издиша продължително.

— Гарет. — Гласът му беше дрезгав, задавен от отвращение и ненавист. И може би от още нещо. От съжаление. — Аз не… Как можа…

— Не казвай нищо, Тристан. — Не го поглеждах; не исках да виждам какво точно изпитва. — Не е нужно да ми го казваш. Знам го.

— Те ще те убият, Гарет — продължи той тихо и напрегнато. — След това, което каза днес в съда. Мартин сигурно щеше да прояви милост, ако беше признал, че си сгрешил и е било просто моментна лудост, че драконите са те измамили или каквото и да е! Можеше да излъжеш. Ти си един от най-добрите сред нас — може би щяха да те пощадят дори след всичко това. Но сега? — Той изсумтя и продължи: — Ще те екзекутират за измяна към Ордена. Знаеш го, нали?

Кимнах. Знаех каква ще е присъдата още преди да стъпя в съдебната зала. Знаех, че мога да се отрека от действията си и да моля за милост, да им кажа каквото искат да чуят. Бил съм заблуден, лъган, манипулиран. Защото нали това правят драконите и дори воините на свети Георги не са имунизирани. Това щеше да ме превърне в глупак и репутацията ми на Перфектен войник щеше да е опетнена завинаги, но едно е да си измамен от врага, а съвсем друго съзнателно да предадеш Ордена. Тристан беше прав; можех да излъжа и те щяха да ми повярват.

Не го направих. Защото не можех повече да върша това.

Тристан изчака още малко, после си тръгна, без да продума. Слушах отдалечаващите се стъпки и знаех, че това е последният ни разговор. Вдигнах глава.

— Тристан.

Първо ми се стори, че няма да спре. Но той спря до вратата на блока и се обърна към мен.

— Ако за теб има някакво значение — казах аз и срещнах погледа му. — Съжалявам. — Той примигна и аз опитах да се усмихна. — Благодаря ти… че винаги ми пазеше гърба.

Едното крайче на устата му потрепна.

— Винаги съм знаел, че накрая ще те затрие някой дракон — прошепна той. — Само не предполагах, че ще стане така. — Изсумтя тихо и извъртя очи. — Нали съзнаваш, че следващият ми партньор ще се чувства недостоен заместник на Перфектния войник и вероятно ще получи нервен срив, с който аз ще трябва да се справям. Е, много благодаря.

— Поне ще се сещаш за мен.

— Да… — Усмивката му изчезна. Гледахме се напрегнато и смутено, после Тристан Сейнт Антъни отстъпи назад.

— Пази се, партньоре — каза той. Нямаше нужда от нищо повече. Нито от сбогуване, нито от „до скоро“. И двамата знаехме, че няма да го има това „скоро“.

— Ти също.

Обърна се и излезе.

— Съдът взе решение.

Стоях отново в съдебната зала, Фишър се изправи и се обърна към нас. Погледнах бързо към Мартин и установих, че се взира безизразно в нещо над главата ми.

— Гарет Ксавие Себастиян — започна Фишър рязко, — съдът единодушно реши, че си виновен в измяна към Ордена на свети Георги. Заради престъпленията си ще бъдеш екзекутиран чрез разстрел утре призори. Нека Бог се смили над душата ти.

2.

ДАНТЕ

Петнайсети етаж и продължаваше да се изкачва.

Кабината на асансьора беше студена. Гола. Някъде отгоре едва чуто звучеше мелодия. Обграждаха ни огледала, от които в нас се взираха не съвсем ясни отражения — мъж със сив костюм и вратовръзка, а до него младеж, скръстил ръце на гърдите си. Наблюдавах отражението си с отработената хладна дистанцираност, на която толкова настояваше обучителят ми. Новият ми черен костюм беше с идеална кройка, а червената ми коса бе късо подстригана и изискано оформена. Под сакото се виждаше червена копринена вратовръзка, обувките ми лъщяха, а големият златен ролекс студенееше и тежеше на китката ми. Не приличах на момчето от Кресънт Бийч — с шорти, тениска и дълга, развята от вятъра коса. Не приличах на безгрижен тийнейджър. Не, бях завършил асимилацията. Бях се доказал пред организацията. Бях преминал всички изпитания и вече бях надежден член на „Нокът“, загрижен за оцеляването и върховенството на нашата раса.

Искаше ми се и сестра ми да беше сторила същото. Заради нея бъдещето ми сега беше под въпрос. Заради нея сега и аз не знаех какво ще поиска „Нокът“ от мен.

На трийсетия етаж асансьорът спря и вратите се плъзнаха с тихо съскане. Пристъпих във великолепното фоайе с плочи в червено и златно, тракането на обувките ми отекваше в огромното пространство. Огледах се и се усмихнах. Това си бях представял, така се надявах да изглежда „Нокът“. Защото имах планове за него.

Един ден аз ще управлявам това място.

Моят инструктор, който в началото на обучението ми каза да го наричам господин Смит, ме въведе в залата, после се обърна усмихнат към мен. За разлика от някои дракони, които се усмихваха някак насилено, неговата усмивка беше сърдечна, приканваща и изглеждаше съвсем искрена, ако не забележиш студените, безизразни очи.

— Готов ли си?

— Разбира се — отвърнах, опитвах се да не изглеждам притеснен. За нещастие господин Смит можеше да усети страха и напрежението, както акулата усеща кръвта, и очите му станаха още по-твърди, макар че усмивката се разшири.

— Отпусни се, Данте — рече той и ме потупа по рамото. Жестът трябваше да е успокоителен, но в него нямаше и капка топлина. Бях научил достатъчно, за да зная, че всички тези увертюри са лишени от емоция; той самият ме научи на това. Не е нужно да вярваш в думите си; трябва само да накараш другите да повярват. — Ще се справиш, повярвай ми.

— Не се тревожете за мен, сър. — Бях решен да показвам само спокойна увереност. Което бе в рязък контраст с топката от нерви в стомаха ми. — Знам защо съм тук. И знам какво трябва да направя.

Той стисна рамото ми и въпреки всичко аз наистина се отпуснах. Обърнахме се, последвах го по тесен коридор и зад ъгъла стигнахме до голяма врата в дъното. На лакираното дърво имаше семпла златна табелка: А. Р. Рот.

Въртележката в стомаха ми отново се завихри. Господин Рот беше един от старшите вицепрезиденти на „Нокът“. Той бе от драконите, които не бяха така високо в йерархията, че да са в контакт със самия Древен змей, но все пак бяха доста близо до него. И искаше да говори с мен. Вероятно за Ембър и онова, което възнамеряваха да правят с нея.

Ембър. Усетих пробождане на гняв и страх заради моята своенравна близначка; гняв, че беше толкова упорита, бунтовна и неблагодарна, че обърна гръб на своите — организацията, която ни отгледа, — за да избяга с явен предател въпреки последствията. И страх от самите последствия. При обичайни обстоятелства щяха да изпратят след дракон отцепник Усойница, един от страховитите убийци на „Нокът“. Беше жестоко, но наложително. Драконите отцепници бяха нестабилни и опасни, излагаха на риск оцеляването на расата ни. Без структурата на „Нокът“ отцепникът можеше случайно, и дори нарочно, да разкрие съществуването ни на хората и това щеше да доведе до истинско бедствие за всички ни. Хората никога не биваше да узнават, че сред тях има дракони; инстинктивният им страх от чудовища и всичко непознато щеше да вземе връх, както преди стотици години, и ние отново щяхме да бъдем изправени пред своето унищожение.

Знаех, че мерките, които „Нокът“ е принуден да вземе срещу отцепниците, са необходими. Но загубата на дракон беше тежък удар за всички ни. Онези, които отказваха да се подчиняват на организацията, вече бяха избрали своя път, бяха доказали своята нелоялност. Те трябваше да бъдат отстранени. Разбирах го. Не бих спорил.

Но Ембър не беше предател. Тя беше подведена, заблудена от един отцепник. Винаги е била безразсъдна и лековерна, а той й напълни главата с лъжи, обърна я срещу „Нокът“, срещу собствената й раса… и срещу мен. Той беше виновен за изчезването й. Ембър винаги е имала… проблеми… с авторитетите, но все пак проявяваше разум и се вслушваше в истината, докато не срещна него.

Стиснах зъби. Само да се върнеше в организацията, тя щеше да осъзнае грешката си. Щях да я накарам да види истината: че отцепниците са опасни, а „Нокът“ се грижи за нас и единственият начин да оцелеем в света на хората е да работим заедно.

Ut onimous sergimus. Като един въставаме. Някога тя вярваше в това.

Аз все още вярвах.

Влязохме в студен, аскетичен кабинет. Една от стените беше стъклена и зад нея, чак до далечните планини, се простираше Лос Анджелис — кулите и небостъргачите му блещукаха на слънцето.

— Господин Рот — каза господин Смит и ме побутна напред, — това е Данте Хил.

Един мъж се изправи зад голямо черно писалище, за да ни посрещне. Пристъпи усмихнат напред и протегна ръка. Беше с тъмносин костюм и дори по-впечатляващ часовник от моя. В джобчето на гърдите му проблясваше златна капачка на писалка. Косата му беше тъмна, а още по-тъмните очи плъзнаха критично по мен, докато поемаше ръката ми в своите и едва не смаза пръстите ми в стоманена хватка.

— Данте Хил! За мен е удоволствие да се запознаем. — Стисна ръката ми и аз сподавих стон, усмихвайки се въпреки болката. — Как мина пътуването?

— Добре, сър. — Той разхлаби менгемето и отстъпи. „Нокът“ изпратиха кола да ни вземе от Кресънт Бийч, но пътуването не беше никак спокойно, защото моят обучител не спря да ме препитва за политиката на компанията, за етикета и как трябва да се държа пред регионалния вицепрезидент. Аз бях просто незначително малко, което щеше да се срещне с дракон вероятно на стотици години. Първото впечатление беше изключително важно. А възможно най-ужасният гаф, разбира се, бе да се оплакваш в присъствието на висши членове на „Нокът“, особено по отношение на организацията. — Беше толкова гладко, че почти не забелязвах, че се движим.

— Прекрасно, прекрасно. — Той кимна и посочи към разкошно кожено кресло пред писалището. — Моля, седнете. Да поръчам ли на асистента си нещо за пиене?

— Не, благодаря ви, сър — отвърнах, бях подготвен добре. — Всичко е наред. — Седнах внимателно в креслото и потънах в хладната кожа, като внимавах да не се излегна. Господин Смит направи същото и кръстоса крака, а господин Рот се върна зад писалището си и ми се усмихна.

— Е, господин Хил, да пристъпим към същността. — Той притисна длани към бюрото. Аз учтиво сведох поглед, не биваше да се взирам право в очите му. Още един социален гаф, и то много опасен: да срещнеш погледа на друг дракон, особено мъжки, беше дръзко предизвикателство или заплаха. В древността подобен сблъсък между двама алфа-мъжкари се разрешавал с битка, а съперниците се разкъсвали с нокти и зъби, докато единият не признае поражението си и отлети, или бъде убит. Днес двама съперничещи си дракони очевидно не можеха да влязат в битка насред града, но имаше хиляди други начини да унищожиш съперник, без да си цапаш ноктите. Което беше добре, защото мен ме биваше в това.

— Сестра ви — започна господин Рот и аз се стегнах — стана отцепница. — Той наблюдаваше внимателно реакцията ми; запазих неутрално изражение, не показах нито гняв, нито изненада, мъка или шок — нищо, което би могло да бъде сметнато за слабост. След кратка пауза продължи: — В очите на „Нокът“ Ембър Хил вече е предателка — нещо, което ние приемаме много сериозно. Сигурен съм, че познавате политиката ни по отношение на отцепниците, но разбрах, че организацията желае вие да се заемете с нейното връщане, господин Хил.

— Да, сър — отвърнах, но внимавах да не звуча твърде ревностен. — Ще направя каквото е нужно, за да я върна. Каквото пожелаете да сторя.

Той вдигна вежда.

— И все пак неколцина се съмняват във вашата лоялност, както към „Нокът“, така и към каузата ни. Вие сте брат на отцепница и се тревожим, че мотивите ви може да не са съвсем… чисти. — Той се усмихна, но очите му останаха твърди и студени. — Е, опасявам се, че трябва да ви попитам, господин Хил. Можем ли да ви се доверим?

Усмихнах се.

— Сър — започнах възможно най-ясно и уверено. — Познавам сестра си. С Ембър винаги сме… били на различно мнение по отношение на организацията. Знам, че може да е много безразсъдна и упорита, и има известен проблем с подчинението. — Господин Смит изсумтя лекичко — единствената реакция на това твърде голямо подценяване на истината.

— Но Ембър не е предател — продължих аз, като усещах оценяващия и критичен поглед на господин Рот. — Тя е лековерна и твърде пламенна натура. Според мен драконът отцепник Кобалт се е възползвал от това, за да я накара да тръгне с него. Той я е излъгал за организацията, излъгал я е и за мен, иначе тя никога нямаше да се обърне така срещу нас.

Изражението на господин Рот не се беше променило. Моето също.

— Онази нощ Ембър се опита да ме накара да тръгна с нея — признах аз, но не видях и следа от изненада по лицето му. — Умоляваше ме да напусна града с нея и отцепника, но аз знаех, че не мога да го направя. Не само заради последствията, а и защото съзнавам къде ми е мястото. — Вдигнах леко брадичка, не чак предизвикателно, но достатъчно, за да покажа категоричност. — Сър, моята лоялност към „Нокът“ е неизменна. Не знам защо „Нокът“ избира не така… директен подход по отношение на сестра ми, защо Древният змей е решил да я пощади, но съм благодарен. И ще направя каквото е нужно да върна Ембър, за да заеме отново своето място в организацията.

Господин Рот кимна и каза ведро:

— Отлично, господин Хил. Точно това искахме да чуем. — Той вдигна телефона и натисна бутон на конзолата. — Моля те, изпрати госпожица Андерсън.

Примигнах, зачудих се коя е тази госпожица Андерсън.

Внезапно господин Рот се изправи, което бе знак да станем и ние.

— Думите ви са похвални, господин Хил — рече той и заобиколи бюрото към нас. — Затова „Нокът“ е готов да ви осигури най-добрите ресурси, за да откриете и върнете сестра си. След малко ще ви покажат новия ви кабинет, но първо искам да се запознаете с някого.

Кимнах любезно, но умът ми препускаше. Нов кабинет? И най-добрите ресурси, за да я откриете? Бях доволен, разбира се. Явно организацията смяташе, че имам потенциал, но все пак това не беше нормално. „Нокът“ беше огромен; той обхващаше цялата планета и имаше безброй други начинания, обикновено мултимилионни, за които трябваше да се погрижи. Изчезването на едно малко, отцепник или не, едва ли беше голямо събитие за тях. Защо? Защо си създават целия този труд, за да открият едно малко? Ембър, какво направи?

Вратата изщрака тихо и се отвори, а господин Рот махна с ръка и каза:

— О, госпожице Андерсън. Моля ви, влезте. Познавате ли господин Хил?

— Не съм имала удоволствието — отвърнах с напевен, почти музикален глас. Обърнах се към новодошлата. Веждите ми се извиха леко, но бързо се осъзнах. Не беше човек; беше малък дракон. Освен сестра ми, бях срещал само възрастни и по-старши дракони, но това момиче изглеждаше само година-две по-голямо от мен. Беше руса, стройна, със светлосиня пола и обувки с висок ток, с които явно не беше свикнала съвсем. Сякаш предпочиташе да е с джинси и тениска. Светлата й, почти сребриста коса беше фризирана нагоре и опъната отстрани, за да се подчертаят високите й скули, а големите кристално сини очи се взираха право напред.

— Това е Мист[1] — представи я господин Рот. Тя ме гледаше мълчаливо, спокойно и дистанцирано. — Госпожице Андерсън, това е господин Хил. Предполагам, че двамата ще се сработите чудесно.

Скрих изненадата си. Като я представи по първо име, Рот деликатно я информира — информира всички ни, — че аз ще командвам. Тя беше малко по-голяма от мен и вероятно вече беше работила тук известно време, но все пак не ми беше равна. Надявах се, че няма да оспори позицията ми. Тя обаче просто протегна ръка, сякаш всичко беше в реда на нещата.

— Приятно ми е да се запознаем, господин Хил. — Гласът й беше хладен като изражението й.

Стиснах ръката й с широка усмивка.

— Мист — улових погледа й. — Удоволствието е мое.

— Госпожица Андерсън е един от най-новите ни служители — продължи Рот, сякаш не бе забелязал или не му пукаше за напрежението между нас. — Тя беше силно препоръчана от своя обучител и смятаме, че уменията й са подходящи за създалата се ситуация. Тя ще ви помага в търсенето на нашата своенравна Ембър.

— Госпожице Андерсън — продължи господин Рот, — моля, представете господин Хил на останалите от екипа и после кажете на някого да му покаже кабинета. Бих го завел сам, но имам среща с вашия обучител след няколко минути. Господин Хил… — Обърна се към мен. — Твърдите, че сте загрижен за сестра си? Сега имате възможност да го докажете. Върнете я в „Нокът“, където й е мястото. Ние ще наблюдаваме напредъка ви.

Той кимна любезно, но аз знаех какво се крие зад тези думи. Ще те наблюдаваме — означаваха те в превод. — Не ни разочаровай.

Няма, обещах си мислено и се обърнах.

Докато следвах Мист навън, едва не се сблъсках с някого на прага и отстъпих встрани, готов да се извиня. Дамата, на която едва не налетях, ме погледна и стомахът ми се сви, щом срещнах познатите отровнозелени очи. Лилит, елитната Усойница на „Нокът“, ми кимна рязко, за да покаже, че ме е познала, влезе в кабинета на господин Рот и затвори вратата.

В мен припламна тревога. Защо Лилит е тук? — помислих си. — Тя ли е…? Озърнах се към Мист, която вървеше до мен и гледаше право напред. Тя ли е обучителката на Мист? Затова ли е тук?

Вече предпазлив, аз последвах Мист към асансьора. Наблюдавах я с периферното си зрение, когато натисна бутона — все още не ме поглеждаше. Вратите се плъзнаха и кабината потегли.

— Е? — Гласът й отекна в тясното пространство и ме стресна. Очаквах да продължи да мълчи и да заговори само ако е крайно наложително. Възнамерявах сам да наруша тишината, затова бях изненадан, че ме изпревари. — Вие сте Данте Хил.

В гласа й се усещаше предизвикателство. Явно все пак щеше да има сблъсък, ако не успеех да надделея. Можех да използвам позицията си, за да изискам подчинение; все пак Рот ме беше поставил начело, но неохотните служители не постигат добри резултати. Ако исках да открия скоро Ембър, имах нужда от помощта на Мист.

Усмихнах се, облегнах се на стената и пъхнах ръце в джобовете си в безгрижна и нехайна поза.

— Аз съм — отвърнах любезно. — Макар че изглеждаш изненадана. Нека позная очаквала си да съм по-висок.

Изражението й не се промени.

— Обучаващ се Хамелеон — рече тя и вдигна тънката си вежда, — използва хумор, за да разведри напрегната ситуация. Класическа обезоръжаваща техника.

Не свалих усмивката от лицето си.

— Свърши ли работа?

Тя примигна и ъгълчето на устата й потрепна.

— Не. — Но очите й казваха друго. — Но ви благодаря, че опитахте. За нещастие съм доста умела в техниките на различните фракции. Вашият хамелеонски чар няма да свърши работа при мен, опасявам се.

— Дай му време.

Асансьорът беше стигнал до първия етаж. И продължи да се спуска. Подмина подземието, продължи надолу и надолу.

— Нещо против Хамелеоните ли имаш? — продължих аз, като се чудех колко ли са подземните нива. Светещите цифри над вратата спряха да се сменят.

— Нищо подобно — отвърна Мист. — Хамелеоните са жизненоважна част от „Нокът“. Всички имаме своето място. — Пронизващите сини очи ме огледаха неприкрито оценяващо. — Не ми харесва, че ми се спестява жизненоважна информация, особено ако ми е нужна, за да си свърша работата.

Смръщих се объркан.

— Мислиш, че крия нещо от теб? Това е доста прибързано заключение. Все пак се познаваме съвсем отскоро.

— Не вие, господин Хил. — Тонът й си оставаше хладно любезен. — Но сигурно знаете, че ситуацията със сестра ви не е нормална. Защо „Нокът“ толкова се интересува от нея? За Кобалт разбирам — той е опасен беглец, който е причинил вреда на организацията и действията му не могат да бъдат игнорирани повече. Отцепникът трябва да бъде спрян, това е съвсем ясно. — Пронизващият син поглед стана още по-остър, врязваше се в мен. — Но защо „Нокът“ инвестира толкова, за да я върне? Защо си създават този труд? Ембър Хил е просто малко, което не е направило нищо за организацията. — Тя присви очи. — Защо е толкова специална?

Думите й бяха някак зловещо познати, сякаш чувах собствените си подозрения, изречени на глас. Ситуацията с Ембър не беше нормална. Организацията впрягаше значителни ресурси, за да я върне, а можеха просто да изпратят Усойница и толкова. Дори това, че въвлякоха мен, беше объркващо. Да, бях й брат и я познавах най-добре, но все пак защо? Какво правеше нейната — нашата — ситуация толкова специална?

Но не възнамерявах да споделям тревогите си с Мист. Ако исках да върна Ембър и да създам някакво бъдеше за нас в „Нокът“, трябваше напълно да владея ситуацията — винаги. Не можех да изглеждам слаб, изплашен и несигурен, защото „Нокът“ нямаше полза от дракони, които се провалят. Аз не възнамерявах да се проваля.

— Опасявам се, че не мога да ти кажа подробности — отвърнах, а тя ме изгледа студено, но не и изненадано. „Нокът“ споделяше информация само ако сметнеше за нужно; поне това й беше ясно. — Бих го направил — продължих, — ако ми беше позволено. В момента най-важното е да открием Ембър. Древният змей желае тя да се върне в организацията. Причините нямат значение.

Асансьорът спря и вратите се отвориха. Мист се взира още миг в мен, после кимна леко.

— Разбира се — каза тя хладно, професионално, и ми направи знак към коридора. — Насам, господин Хил. Ще ви представя на останалите от екипа.

— Наричай ме просто Данте — предложих аз, за да спечеля лоялността й, и я последвах по дълъг, ярко осветен коридор. Стигнахме до вратата в края му, Мист я отвори без колебание и влязохме.

Огледах се впечатлен. Помещението беше огромно, изпълнено с бюра, компютри, просветващи екрани и хора.

Дълги пътечки минаваха покрай безкрайни плотове, а пред компютрите седяха човеци със стъклени погледи. Цялата задна стена представляваше огромен екран, разделен на множество части, на които се виждаха карти, изображения от сателитни снимки, охранителни камери и какво ли още не. Чуваха се гласове, звън на телефони, жужене на компютри, щракане на клавиатури — всичко това смесено в обща какофония, която ме връхлетя още щом влязох в залата.

— Това е оперативният ни център — обясни ми Мист и ме поведе навътре. Хората наоколо бързаха или пишеха трескаво, но избягваха да срещнат погледите ни. Мист продължи, сякаш не забелязва или не я интересува. — „Нокът“ има десетки такива центрове по целия свят. Чрез тях наблюдаваме имотите на организацията, следим активността на Ордена и индивиди, които представляват интерес за нас. Ние отговаряме за западния регион на САЩ. Смятаме, че сестра ви се намира някъде там.

Тя спря пред едно бюро, където двама човеци седяха един срещу друг, разделяни от два големи екрана. Щом сянката й падна над бюрото, дебелият мъж и дребната очилата жена вдигнаха глави и се усмихнаха любезно, но тя не им обърна внимание.

— Господин Дейвидс и госпожица Кимура имат задачата да открият сестра ви. — Дори не ги погледна. — Опитват се да установят местоположението й, откакто е напуснала Кресънт Бийч. За нещастие не успяха да открият и следа от нея или от Кобалт, освен ако нещо не се е случило по време на отсъствието ми?

При тези думи тя погледна към тях и двамата пребледняха.

— Не, мадам — отвърна бързо мъжът. — Засега няма никаква следа от Ембър Хил или от отцепника Кобалт. Знаем, че са още някъде в Калифорния, но не успяхме да ги засечем.

— А къде търсихте? — попитах аз и те ме погледнаха. Мист вдигна вежди от изненада — или раздразнение, но не й обърнах внимание. Хората замълчаха, явно се чудеха кой съм. Някакво си наперено хлапе с бизнес костюм, което им се бърка в работата. Аз продължих да се усмихвам и да се взирам в тях любезно, но все пак с очакване и след миг те извърнаха очи.

— Успяхме да разкрием няколко гнезда на Кобалт в миналото — информира ме мъжът и бързо се обърна към екрана. — Неговите така наречени „тайни квартири“ за дракони отцепници. Наблюдаваме ги с надеждата, че може да се върне в някоя от тях. За нещастие, когато открием една, той често променя останалите, затова засега нямаме успех.

— А мрежата му? — попитах аз. — Щом има толкова „тайни квартири“, трябва да е в състояние да комуникира някак с тях. Опитахте ли се да проследите съобщенията до него?

— Разбира се — отвърна мъжът. — От години се опитваме да пробием защитата му, но засега не сме успели. Който и да е от другата страна, добре си разбира от работата.

— Ами Орденът на свети Георги? Тях можете ли да проследите?

И тримата се втренчиха в мен, по лицата им се четяха различни степени на объркване и съмнение.

— Да — рече бавно жената. — Разбира се, имаме обширни системи за наблюдение на всяко тяхно движение. Но вече установихме, че клетката от Кресънт Бийч се е върнала в базата. Когато госпожица Хил и Кобалт напуснаха града, следата им изстина и Орденът изостави търсенето. От дни не са предприемали нищо, поне в този регион.

— Знаете ли къде се намира базата?

Още объркани погледи.

— Бихме могли да разберем — рече мъжът, смръщил чело. — Но, както казахме, Орденът не е предприемал нищо през последните дни. Вярваме, че е по-важно да открием нелегалната мрежа на Кобалт…

— Спрете да търсите тайните квартири — прекъснах го аз. — Ембър няма да е там. Доколкото познавам сестра си, тя не би се свряла някъде, за да се крие. Губите си времето. — Погледнах огромния екран на отсрещната стена. — Намерете Ордена — усещах любопитния поглед на Мист. — Най-добре започнете от базата. Открийте я и ми съобщете.

Хората ме гледаха явно слисани, но не смееха да възразят. Мист обаче нямаше подобни скрупули.

— Защо? — попита тя тихо и студено. — Казвате ни да прекъснем търсенето на мрежата на отцепника, когато имаме ясни заповеди от ръководството на „Нокът“ да я разкрием и да намерим сестра ви. Може би знаете нещо, което ние не знаем, господин Хил?

— Не. — Все още гледах големия екран и една от картите на него. Нямах някакво конкретно доказателство. Просто предчувствие, подозрение, което ме тормозеше още преди да напусна Кресънт Бийч. А интуицията ми рядко грешеше и се бях научил да й вярвам, особено когато ставаше дума за сестра ми. Щеше ми се само да се бях вслушал по-рано в нея. Много, много по-рано.

— Но там има… един човек — продължих аз, а те ме гледаха, сякаш бях безумец. — Един от хората, които срещнах в Кресънт Бийч. Той беше приятел на сестра ми. Всъщност съм го виждал само един-два пъти. Но… в него имаше нещо, което ме притесняваше. Видях го да се бие — определено беше добре обучен. Един ден просто се появи сякаш от нищото и все се въртеше около Ембър.

— Това не е достатъчна причина да подозираш някого, господин Хил — каза спокойно и логично Мист. — Не можете да очаквате да зарежем всичко и да минем на нов план на действие, само защото имате предчувствие.

— В нощта, когато Ембър напусна Кресънт Бийч — продължих аз, — тя ми каза, че ще се срещне с този човек сама. Искала да се сбогува с него, преди да тръгне с отцепника. — Замълчах и усетих стягане в гърдите при спомена. — Тогава я видях за последно.

— Не знам дали този човек е бил от Ордена — продължих, като погледнах пак към Мист и хората. — Но подозирам, че е така. А Ембър и Лилит бяха нападнати същата нощ от воините на свети Георги. Ембър беше близка с онзи човек. Тя… сигурно му е казала нещо за нас. За „Нокът“. Ако го открием, ако стигнем до клетката, към която принадлежи, той може да ни заведе до нея.

— А ако не стане така?

Присвих очи.

— Тогава ще обвините мен. Но си струва да опитаме. По-добре, отколкото да търсим места, където тя вероятно би се появила, или да се опитваме да пробием непробиваема мрежа.

Тя ме гледа дълго и оценяващо. Накрая рече:

— Добре, господин Хил. И без това нямаме избор. Господин Рот все пак определи вас начело. Ще направим както казвате. — Обърна се към хората. — Чухте го. Намерете базата. Започнете да наблюдавате действията на Ордена в региона. Дори някой там да кихне, искам да разбера. — Тя пак се обърна към мен, кристално сините очи гледаха предизвикателно. — Случайно да научихте името на въпросния специален човек, господин Хил?

Кимнах.

— Да — усетих как гневът бавно се разгаря в стомаха ми. Гняв към отцепника, към Ордена и към човека, задето ми отнеха сестрата. Задето застрашиха всичките ми планове в „Нокът“. Щях да я намеря и нищо нямаше да ми попречи да я върна обратно. — Той се казва Гарет Ксавие Себастиян.

[1] Mist — „мъгла“. — Б.пр. ↑

3.

ЕМБЪР

Три часа на мотора, слънцето напича раменете ти, вятърът развява косата ти и макар че е вълнуващо, си спомняш защо летенето е по-хубаво.

— Добре ли си, Огнено момиче? — извика Райли през рамо. Вдигнах глава от коженото му яке и зърнах отражението си в тъмните му очила. Косата ми се развяваше като пламък над главата ми, твърде къса, за да я вържа назад, но достатъчно дълга, за да е ужасно оплетена, когато спрем. Пред нас се простираше магистралата — безкрайна сива ивица на изток. Наоколо пустинята Мохаве предлагаше все същия пейзаж: пясък, храсти, кактуси, камъни и тук-там по някой ястреб или лешояд. Въздухът потрепваше от жегата, но тя не ми пречеше. Моят вид е добре приспособен за високи температури.

— Задникът ми изтръпна! — извиках в отговор и той се ухили. — Сигурно ще си разплитам косата с часове и мисля, че изядох поне четири мухи. Кълна се, Райли, ако ми кажеш, че трябва да си държа устата затворена, ще ти се наложи да изминеш остатъка от пътя седнал странично на мотора.

Той се засмя.

— Остават ни четиридесет и пет минути. Изтърпи още малко.

Въздъхнах, опрях брадичка в гърба му, вгледах се в безкрайното еднообразие около нас и оставих мислите си да блуждаят.

Напуснахме Кресънт Бийч преди три дни. Три дни, откакто светът ми се обърна с главата надолу, откакто научих, че „Нокът“ имат тайни от мен, откакто се сражавах с Ордена на свети Георги и разбрах, че Гарет не е този, за когото го мислех. Три дни, откакто реших да стана отцепник и да напусна града с Райли, да изоставя семейството си и стария си живот и да се превърна в предател в очите на „Нокът“.

Три дни, откакто видях Гарет за последно. И Данте.

Стиснах юмрук в якето на Райли. В мен бушуваха гняв, тъга и вина и за двамата. Гняв, защото им вярвах, а те предадоха доверието ми. Гарет беше от Ордена; беше изпратен в Кресънт Бийч, за да ме убие. Данте, братът, който обеща винаги да ме защитава, ме предаде на „Нокът“, когато разбра, че ще стана отцепник. Но поне Гарет изкупи вината си, като ни спаси от убийцата на „Нокът“, а после ни предупреди, че хората му идват. Именно заради него бях тук сега, на мотора зад Райли, и летях през пустинята Мохаве. Не знаех къде е брат ми, но се надявах да е добре. Може и да ме беше предал на „Нокът“, но аз го познавах. Мислел е, че постъпва правилно.

Идиот. Той още не знаеше истината за организацията, за тъмните й тайни и лъжите, които ни бяха пробутали. Щях да го накарам да разбере, все някога. Скоро щях да го откъсна от „Нокът“.

След като се погрижех за другото.

Слънцето вече се спускаше над хоризонта, когато Райли забави и отби от магистралата към голям, почти пуст паркинг до пътя. Една табела до банкета хвърли дългата си сянка над нас и аз присвих очи, за да я разчета.

„Испанско имение“. Погледнах към въпросното „имение“ и видях квадратен, порутен мотел в края на почти празния паркинг. Олющените жълти врати бяха на десетина метра разстояние една от друга, а на тъмните прозорци висяха грозни оранжеви пердета. Отпред имаше само една кола, стар бял микробус, и ако не беше просветващият знак за свободни стаи на прозореца на рецепцията, щях да реша, че мястото е съвсем изоставено.

Райли спря до микробуса и слязохме от мотора. Беше истинско облекчение да се раздвижа отново. Вдигнах ръце над главата си и така се протегнах, че усетих как гърбът ми изпука. Пробно опитах да прокарам пръсти през косата си, но установих, че е безнадеждно оплетена, точно както предполагах. Смръщих се, дръпнах по-силно и разделих няколко яркочервени кичура, а Райли ме гледаше развеселен.

— Добре де, следващия път ще сложа каска — отвърнах аз. Усмивката му стана още по-широка. Извъртях очи и продължих да се боря с възлите. От всички човешки традиции за красота поддържането на косата ми се струваше най-досадната. Толкова много време се губи в миене, ресане и фризиране; с люспите нямаш такива проблеми.

— Къде сме, между другото? — измърморих, докато разделях един особено упорит възел с пръсти и се опитвах да не обръщам внимание на дракона до мен. Но беше трудно. Строен, висок и с широки рамене, облечен с кожа и окичен с вериги, Райли определено приличаше на съвършения рокер бунтар, облегнат небрежно на мотора си и с развети от бриза тъмни коси. Свали очилата и ги пъхна в задния си джоб.

— На около час сме от Вегас — рече той и кимна към порутеното Испанско имение в края на паркинга. — Уес ми каза, че ще се срещнем тук. Хайде.

Последвах го през паркинга, после по ръждиви стълби и по коридора на втория етаж, докато не се озовахме пред избеляла жълта врата близо до края му. Завесите на мръсния прозорец бяха спуснати и в стаята изглеждаше тъмно. Райли се озърна, после почука на вратата, три пъти бързо и два пъти бавно.

След малко вратата се отвори и разкри кльощав, върлинест човек, чиито тъмни очи се взираха в нас изпод рошава кестенява коса. Смръщи ми се за поздрав и отстъпи назад, за да ни пусне.

— Най-сетне. — Затръшна вратата и завъртя ключалките, сякаш бяхме в някакъв шпионски филм и вражеските агенти се спотайваха зад някой кактус отвън. — Очаквах да дойдете преди часове. Какво стана?

— Наложи се да спрем в Ел Ей за някои неща — отговори Райли, докато минаваше покрай него. Не спомена какви са въпросните „неща“, а именно — брезентова чанта, пълна е муниции и оръжия. И двамата не ми обръщаха внимание, затова аз огледах стаята. Един бърз поглед беше достатъчен; тя бе малка, претъпкана, невзрачна, с разхвърляно легло до стената и кутийки от безалкохолно по целия под. На бюрото в ъгъла светеше лаптоп, а на екрана се нижеха непонятни думи и формули.

— Райли… — започна Уес с лека предупредителна нотка в гласа.

— Къде са малките? — попита Райли. — Добре ли са? Намери ли тайната квартира?

— Те са добре — отвърна Уес нетърпеливо. — Близо до Сан Франциско са, с онзи Уолтър и строги нареждания да не си подават носа от къщата, докато не се свържеш с тях. Те са си добре. За нас трябва да се притесняваме сега.

— Добре — кимна рязко Райли и тръгна към бюрото. Наведе се над екрана. — Предполагам, че е това? — промърмори той, присвил очи. Там ли ще ходим тази нощ? Снабди ли се с всичко необходимо?

— Райли. — Уес тръгна към него. — Ти чуваш ли какво ти говоря, приятел? Знаеш ли колко е откачено? Слушаш ли ме изобщо? — Райли не му обърна внимание, Уес посегна смръщен към бюрото и затвори рязко лаптопа.

Райли се изправи и се обърна към него. В сенките очите му внезапно просветнаха в опасно жълто и въздухът натежа от беззвучната, кипяща енергия, която се излъчваше преди Преобразяването. Истинската форма на Райли почти излезе на повърхността и втренчи в човека гневните си златни очи.

Но Уес не отстъпи, трябва да му се признае.

— Чуй се само, Райли. Чуй се само какво искаш да направиш. Това не ти е да откраднеш малко от „Нокът“. Не е същото като да се приближиш до някое хлапе и да му кажеш: „Ей, приятел, твоята организация е покварена и ако не я напуснеш скоро, никога няма да бъдеш свободен“. — Той вирна показалец към лаптопа. — Това е проклета база на Ордена. С проклети войници на Ордена. Едно подхлъзване, една грешка, и ще увиснеш на стената на някой полковник. Помисли си за това, приятел. — Уес се наведе напред, гледаше го напрегнато. — Без теб цялата съпротива умира. Без теб всички хлапета, които спаси от „Нокът“, ще са напълно безпомощни, когато организацията дойде за тях. А тя ще дойде, Райли, много добре го знаеш. Изобщо пука ли ти още за това? Пука ли ти, че всичко, за което работихме, ще лумне в пламъци? — Посочи рязко към мен. — Или това проклето хлапе така те върти на пръста си, че вече не знаеш кое е важното?

— Хей! — възкликнах аз, но никой не ми обърна внимание. Райли стисна юмруци и ноздрите му потрепнаха, сякаш готов да го удари или да се Преобрази и да го изпепели. Уес продължи да се взира в него, беше вирнал брадичка и упорито стискаше устни. И двамата сякаш не ме забелязваха.

— Какви ги вършиш, приятел? — попита тихо Уес след няколко мига напрегната тишина. — Това не е нашата битка. Не това се разбрахме да правим. — Райли не отговори и той продължи почти умолително: — Райли, това е лудост. Това е самоубийство и ти го знаеш.

Райли се отпусна и прекара ръка през рошавата си черна коса, напрежението напускаше раменете му.

— Знам — изръмжа той. — Повярвай ми, знам. Откакто тръгнахме, се опитвам да се убедя, че не съм откачил напълно.

— Тогава защо…

— Защото, ако не го направя, Ембър ще отиде без мен и ще я убият! — сопна се Райли и най-сетне ме погледна. Пронизващите златни очи срещнаха моите. Потреперих. — Защото тя не познава Ордена като мен — продължи той. — Не е виждала на какво са способни. Не знае какво причиняват на нашия вид, когато ни открият. Аз знам. И няма да позволя да се случи. Дори да трябва да се промъкна в базата им и да спася едно от копелетата лично.

Преглътнах, усетих как нещо в мен реагира и топлина потече по вените ми. Моят дракон призоваваше дракона на Райли, сякаш беше другата й половина.

Уес прокара длан по лицето си.

— И двамата сте пълни откачалки — промърмори той, като клатеше глава. — Явно и аз не съм по-читав, щом участвам в тази лудост. — Изстена и се тръшна на стола, после отвори лаптопа. — Е, след като вие явно сте си изгубили разсъдъка, позволете ми да ви покажа точно с какво си имаме работа.

Райли се извърна от мен. Знаех, че трябва да ида да видя за какво говори Уес, но още усещах топлината от погледа на Райли и чувствах ласката на дракона по кожата си. Трябваше да се махна от него, за да си прочистя главата и да потуша огъня във вените си. Вмъкнах се в малката и съвсем леко отвратителна баня и заключих вратата.

Гласовете им отекваха през дървото, тихи и настойчиви, вероятно говореха за мисията. Или Уес отново се опитваше да разубеди Райли. Седнах на тоалетната чиния, прокарах пръсти през косата си и оставих думите да избледнеят в неразбираем фонов шум.

Знаех, че Уес е прав. Знаех, че онова, което мислех да сторя, е глупаво и ужасно опасно. Знаех, че не съм взела предвид всички заплахи и не осъзнавам с какво се захващам. Исках да направя нещо, което беше в разрез с всичко, на което са ме учили, и когато го изричах гласно, звучеше напълно откачено дори и на мен.

Проникване в база на Ордена, древния враг на нашата раса, чиято единствена мисия е да ни унищожи до крак, за да спася един от техните. Да се промъкнем в тежковъоръжена база, пълна с войници, за да освободя затворник, чието точно местоположение не знаех, и да се измъкнем. Живи.

Звучеше откачено. То си беше откачено. Откровено самоубийствено, както каза Уес. Не го винях, нито Райли, за неохотата. Те нямаха общо с това, нямаха причина да започват мисия, в която вероятно ще умрат. Бяха съвсем прави да се страхуват. И ако трябва да съм съвсем честна, аз също бях ужасена.

Но не можех да го изоставя.

Отидох до мивката да си наплискам лицето с вода и се сепнах, когато се зърнах в огледалото. Кльощаво зеленооко момиче се взираше в мен, червената му коса стърчеше във всички посоки, очите му бяха обрамчени с прах и тъмни кръгове. Никак не изглеждах драконски. Изглеждах изморена, мръсна и съвсем смъртна. Нищо яростно или първично не се спотайваше в погледа ми, за да подскаже, че съм нещо повече от това, което изглеждам.

Затова ли онази нощ на скалата той се поколеба? Когато насочи оръжие към главата ми и аз най-сетне осъзнах какъв е всъщност? Когато спря да бъде Гарет и се превърна във враг, във воин на свети Георги?

Можеше да ме убие. Бях в човешката си форма, неподготвена и твърде смаяна, за да направя нещо. Той ме държеше на мушка, бях сама на скала на километри от всяко населено място. Трябваше само да натисне спусъка.

Но не го направи. А после предаде своите, за да спаси мен и Райли от Лилит, садистичната ми обучителка и най-добра Усойница на „Нокът“. Лилит бе дошла за Райли, а когато отказах да го изоставя и да се върна в „Нокът“, тя се опита да убие и мен. Почти успя. Оцеляхме единствено благодарение на неочакваната поява на Гарет и помощта му в отблъскването на Усойницата. Иначе Лилит щеше да ни разкъса.

Но като ни помогна, Гарет обрече самия себе си. Това бе предателство в очите на Ордена и наказанието за подобно престъпление беше смърт. Той сам ми го каза. Гарет знаеше, че Орденът ще го убие, и все пак избра да ни спаси.

Защо?

Онази нощ се опитах да го последвам с надеждата, че някак ще го измъкна от войниците. Но така и не се появи възможност и Райли накрая ме убеди да се оттеглим и да планираме следващия си ход. Така се озовахме тук.

Наплисках лицето си със студена вода, за да отмия праха и мръсотията. След това се опитах да разплета гнездото на главата си, като дълго прокарвах пръсти през възлите и плетеницата, но накрая успях. Имах четка в раницата, както и резервни дрехи и други вещи от първа необходимост, но ресането ми се стори огромна загуба на време точно сега. Освен това кого точно се опитвах да впечатля? Уес ме мразеше, а Райли… Райли се интересуваше от другата ми половина.

Моят дракон реагира на тази мисъл, като изпрати струйка топлина в стомаха ми, но аз я потиснах отново. Не знаех какво ще правя с Райли, ала сега трябваше да мисля за друго. Надявах се, че те ще измислят някакъв гениален план, защото макар да бях убедена, че не мога да оставя Гарет на Ордена, нямах ни най-малка представа как точно ще го направя.

Когато излязох от банята, Райли и Уес се бяха навели над лаптопа и говореха все така тихо и трескаво. Райли вдигна очи, срещна погледа ми и кожата ми пламна. Тогава Уес изрече рязко името му и той отново насочи вниманието си към компютъра.

Промъкнах се зад тях и занадничах над рамото на Райли. На екрана се виждаше нещо като въздушна карта. Околността изглеждаше пустош — прашна равнина, — но в самия център на картата имаше няколко малки сгради. Към тях не водеха пътища и наблизо нямаше други постройки.

— Там ли е Гарет? — попитах тихо. Уес ме погледна кръвнишки.

— Това — рече той, присвил очи — е западната метрополия на Ордена и адски трудно я открих, много благодаря. Орденът все пак не тръби наляво-надясно къде са базите му — технически тези сгради не съществуват на нито една карта или туристическа брошура. Но да, копелетата, които се опитаха да ни убият в Калифорния, вероятно са се върнали тук, включително и твоето неприятно гадже. — Той изсумтя и се извърна, а аз устоях на порива да го плесна по темето.

— Нямах представа, че е толкова близо — промърмори Райли, който се взираше мрачно и напрегнато в екрана. — Точно на границата между Аризона и Юта. Ще се наложи да преместя няколко тайни квартири на изток.

— Тук никъде не е напълно безопасно, приятел — каза тихо Уес и се отпусна назад в стола. — Не и след като се усетиха, че „Нокът“ прехвърли голяма част от бизнеса си в Щатите. Вече никъде в страната не е безопасно.

— А преди къде са били? — попитах аз.

— В Англия — отвърна Райли, без да ме поглежда. — Главната метрополия на Ордена е в Лондон от стотици години. Те са традиционалисти и не обичат промените, затова се разрастват бавно. Затова и „Нокът“ въртят голяма част от бизнеса си в САЩ и други страни — Орденът няма такова силно присъствие там. Или поне дълго време е нямал. — Наведе се над лаптопа. — Това е относително нова база — продължи той, като се взираше в малките бели квадратчета на екрана. — Преди десет години я нямаше. — Проследи с пръст периметъра и лицето му леко потъмня. — Това е ограда, това вероятно са оръжейницата, казармите, столовата, офицерският корпус… така че тази голямата трябва да е щабът. — Почука с пръст и стисна челюст. — Най-вероятно той ще е там.

— Просто прекрасно — изсумтя Уес. — Най-добре охраняваната сграда. Я кажи пак защо правим това? Ако рискувахме живота си за някое малко, щях да разбера. Нямаше да ми хареса, но щях да разбера. Щеше да е съвсем в твой стил. — Продължаваше да се взира в Райли и да не ми обръща внимание, сякаш не стоях на метър от него. На подходяща за изпепеляване дистанция, бих казала. — Дори да измъкнем онзи гадняр, какво те кара да мислиш, че няма да изтича обратно при Ордена и да им каже къде сме? Или да ни застреля лично в гръб?

— Няма да го направи — сопнах се аз. — Познавам Гарет. Той не е такъв.

Уес се обърна и ми се ухили с отвращение.

— Нима? Тогава я кажи, щом толкова добре познаваш гадняра — колко време ти отне да загрееш, че е от Ордена?

Цялата пламнах. Не се бях досетила за истината, не си позволявах да мисля, че Гарет може да е враг, чак докато не насочи оръжие към главата ми, и дори тогава не исках да повярвам.

Уес се усмихна подигравателно.

— Да, така и предполагах. Ти само си мислиш, че го познаваш. Той би ти казал всичко, за да те накара да се разкриеш, всичко, което искаш да чуеш.

— Той ни спаси от Лилит…

— Стрелял е по проклет възрастен дракон — прекъсна ме Уес. — Защото очевидно е бил по-голямата заплаха. И след това, когато отрядът му не е дошъл да му помогне, ти е казал каквото е нужно, за да оцелее. Казал ти е точно каквото си искала да чуеш.

— Не е вярно! — Помнех лицето на Гарет онази нощ, как ме гледаше, разкаянието, решимостта и вината. Аз приключих — каза ми той. — Никакви убийства повече. Няма да има повече смърт. Вече не преследвам твоя народ.

Уес изсумтя.

— Вълкът козината си мени… — рече той с влудяваща самоувереност. — Воините на свети Георги винаги ще мразят и убиват драконите, защото те това вършат. Само това знаят да правят.

Погледнах Райли, който стоеше тихо до бюрото, надявах се да ме подкрепи. За мое изумление устните му останаха стиснати в мрачна линия. Сърцето ми се сви.

— Ти си съгласен с него — казах обвинително и той вдигна вежди. — Мислиш, че това е огромна грешка, въпреки че беше там. Ти чу какво каза Гарет.

— Огнено момиче. — Райли ме погледна изморено и леко ядосано, но продължи спокойно: — Да, разбира се, че съм съгласен с него. Виждал съм какво върши Орденът не само във войната, но на всички като нас, навсякъде. Според теб колко тайни квартири съм изгубил заради тях? Колко дракони са избивани от Ордена всяка година? Не само Усойници, Василиски или другите, които участват пряко във войната. — Присви очи. — Виждал съм ги да избиват деца, по-малки от теб. Веднъж видях как снайперист застреля най-хладнокръвно невъоръжено хлапе. Беше тръгнало към мен, караше велосипед през парка и куршумът дойде сякаш отникъде. Защото аз не стигнах до него навреме. — Очите му проблеснаха в златно, драконът беше много близо до повърхността, гневен и непокорен. — Така че, не, Огнено момиче, не съм особено въодушевен от идеята да спасявам един от тях — добави той почти с ръмжене. — Аз предпочитам онези копелета мъртви. И не си мисли, че твоят човек е невинен само защото се би с Лилит и ни пусна. Той също има драконова кръв по ръцете си като всички тях.

Аз изтръпнах, знаех, че е прав. Но все пак вдигнах брадичка, втренчих се в него и казах твърдо:

— Няма да го оставя да умре. Той ни спаси и аз няма да забравя това, каквото и да казваш. — Той скръсти ръце, а аз направих жест на безсилие. — Не е нужно да идваш, Райли. Мога да го направя и сама. Ако си толкова…

— Замълчи — прекъсна ме Райли. Примигнах, а той ме изгледа с крайно раздразнение и изръмжа: — Разбира се, че ще дойда с теб. Вече ти казах: няма да ти позволя да се изправиш сама пред Ордена. Ще бъда с теб на всяка крачка и ще направя всичко по силите си да оцелеем, но не можеш да очакваш да съм щастлив от това.

Преглътнах с усилие.

— Ще ти се реванширам, Райли, обещавам ти.

Той въздъхна и прекара ръка през тъмната си коса.

— Ще ти го напомня. Когато това свърши, ще очаквам от теб да правиш каквото ти кажа без колебание, без въпроси. Но нека сега се съсредоточим върху следващите двайсет и четири часа. Ела тук. Даде ми знак да се приближа. — Трябва да видиш това, ако възнамеряваш да се промъкнеш в базата с мен. Възнамеряваш, нали? Няма ли шанс да те разубедя?

— Познаваш ме достатъчно добре.

— За жалост.

Аз пристъпих пред него и се вгледах в екрана, но много осезаемо усещах присъствието му, ръката му на рамото ми и миризмата на коженото му яке. Уес измърмори под нос нещо, което включваше думите „шибани“ и „загубеняци“, и Райли се изсмя мрачно.

— Да — прошепна дълбокият му глас до ухото ми и кожата ми настръхна. — Като в доброто старо време.

4.

КОБАЛТ

Преди дванайсет години.

1:18

Измъкнах се през прозореца на втория етаж и скочих тихо на земята. Зад мен офис сградата тъмнееше празна, а аз се облегнах на бетонната стена и зарових в джоба си за телефона.

— Готово — прошепнах. — Всичко е готово за експлозията. Трябва ми само потвърждение, че сградата е празна, преди да детонирам.

— Разбрано — отвърна гласът в другия край. — Сградата е празна, останал е само охранителят отвън. Можеш да започваш, когато си готов.

— Сигурен ли си? — изръмжах аз. — Не искам да се повтори случилото се в Дъблин. Абсолютно ли си сигурен, че вътре няма цивилни?

— Сигурно е. Сградата е чиста. Чакаме сигнала ти.

— Добре. — Отстъпих от стената. — Напускам терена. Ще докладвам отново, когато приключи. Край.

Вгледах се в празния паркинг, мислех. Лесно можех да се промъкна през оградата, после през улицата и да изчезна в мрака, без никой да разбере, че съм бил тук. Всъщност „Нокът“ точно това очакваха, това трябваше да направя. Те ме избраха за тези мисии, защото бях адски добър в работата си — проникване в целта, открадване или монтиране на нещо, и измъкване. Без да ме забележат и без да оставя следа. Бях вероятно най-младият Василиск, който работеше сред врага, и бях тук само защото последният Василиск, изпратен на мисия, не се беше завърнал. Но аз се справях и организацията продължи да ми дава задачи въпреки опасността или личното ми мнение. Не знаех с какво точно тази компания си беше спечелила гнева на „Нокът“ и не исках да знам. По-добре да не задаваш въпроси — по-лесно е. Но „Нокът“ искаха от мен да довърша тази мисия и аз знаех, че трябва да го сторя сега.

Вместо това се обърнах и тръгнах покрай стената към предната страна на сградата, докато не открих онова, което търсех. Шишкав мъж със синьо-черна униформа и сребристо фенерче на колана — седеше на стол близо до входа и дремеше със скръстени ръце, едрата му брадичка беше опряна на гърдите.

Спиш на работа, така ли, господин охранител? Какво ли биха казали работодателите ти за това?

Наведох се, взех едно камъче от земята, подхвърлих го в дланта си и го запратих към охранителя. То го удари в челото и отскочи, а човекът се сепна със сумтене и едва не падна от стола. Размаха ръце, огледа се свирепо, после ме забеляза в сенките и се изправи. Помахах му ухилен.

— Хей! Спри на място!

Засмях се и хукнах да бягам, а той се запрепъва след мен. Тичах през паркинга, но не твърде бързо. Не исках да се откаже от преследването. Извадих телефона си, включих го и започнах да набирам поредицата от цифри точно когато задъханият охранител извика след мен:

— Ей ти! Стой! Предупреждавам те…

Съжалявам, човече. Стигнах до телената ограда около имота, скочих към върха й, опрях ръка на стълба и се прехвърлих от другата страна. Пръстът ми още висеше над последния бутон, докато бързо се отдалечавах. Чух, че пазачът стигна оградата и спря, не си направи труда да се катери. Кофти нощ за теб, но поне ще оживееш. Най-много на това можеш да се надяваш, ако се озовеш на пътя на „Нокът“.

Натиснах бутона.

Огромно огнено кълбо изригна във въздуха зад мен, изби прозорци, разкъса стени, разпрати парчета от покрива във всички посоки и сградата избухна в пламъци. Усетих ударната вълна, но не погледнах назад. Прекосих улицата. Пъхнах телефона в джоба си и се стопих в мрака. Оставих сградата да гори и един смаян охранител да се взира невярващо в нея.

Влязох в хотелската си стая след по-малко от час. Свалих черните работни дрехи, преоблякох се бързо и включих новините. На екрана се виждаха изгорелите останки на сградата, която току-що бях напуснал, обградени от хора и мигащи светлини. В дъното на екрана беше изписано: „На живо: мистериозна експлозия унищожава бизнес комплекс.“ Легнах си и се вгледах мрачно в телевизора.

— … случило се е около един тази сутрин — обяви репортерът и показаха от птичи поглед съсипания покрив, в който зееха черни дупки. — В сградата не е имало редовни служители, но научихме, че персоналът по поддръжката е бил вътре по време на експлозията. Спасителните екипи са на мястото…

Не. Стиснах юмрук до крака си, ужас и ярост се изливаха в мен. Скочих от леглото, грабнах телефона, набрах номер и зачаках разтреперан, докато някой вдигна:

— Добра работа, агент — рече гласът. — Видяхме репортажите. „Нокът“ ще…

— Какво стана, по дяволите? — изръмжах аз. — Нали сградата трябваше да е празна! Те ме увериха, че е празна. Вътре не биваше да има хора.

Пауза.

— „Нокът“ прецени информацията и реши, че мисията трябва да продължи по план — рече гласът сковано и безизразно. — Загубата на цивилни е… неприятна, но необходима.

— Как не! Те ми казаха, че сградата е чиста.

— Не си в позиция да оспорваш решенията на организацията. — Гласът вече беше гневен. — Нито ти влиза в работата да знаеш подробности. Твоята работа е да се подчиняваш. Ти изпълни желаното от „Нокът“ и мисията беше успешна. Този разговор приключи.

Линията прекъсна.

Свалих телефона, кипях от гняв. Отново легнах и се втренчих в телевизора, гледах как хора и спасителни кучета ровят из димящите останки. Репортерът интервюираше пазача, когото бях спасил. Той се хвалеше, че подгонил предполагаемия атентатор през сградата и по паркинга, и по неговите думи излизаше, че почти го е заловил. Описа ме като млад бял мъж с тъмна коса, облечен в черно, и полицията вече търсеше всеки, отговарящ на подобно описание. Нямаше да ме открият, разбира се. Аз не съществувах в тяхната система; за хората бях призрак. По времето, когато властите, успееха да се доближат до този хотел, аз щях да съм в другия край на страната. Отново в невидимата за тях война.

Отново в „Нокът“.

Скърцах със зъби, изкушавах се да запратя телефона към стената или може би дори към телевизора, за да не се налага да гледам последиците от действията си. По дяволите! Подобно нещо не се случваше за първи път, но за първи път „Нокът“ ме излъгаха така безочливо. Преди имаше съмнения за непредвидени обстоятелства, за проблеми с комуникацията, неправилно разбрани заповеди. Но не и този път. „Нокът“ ме бяха уверили, че сградата е чиста; иначе никога нямаше да натисна бутона.

И те го знаеха.

Призля ми. Изключих телевизора, пак се тръшнах на леглото и прокарах ръце по лицето си. Сега какво? Как ще продължа, като знам, че „Нокът“ лъжат и използват, и може още невинни хора да пострадат?

В главата ми подигравателно отекваше тънкият, писклив глас на обучителя ми: Няма такова нещо като „невинна жертва“, агент. Това е война, ще има жертви. Това е грозната истина. Смъртта на неколцина човеци не бива да те тревожи.

Но ме тревожеше. Много. Може би бях изключение; може би никой друг дракон в „Нокът“ не би се трогнал, че няколко чистачи са загинали, защото са се озовали на неправилното място в неправилния момент. Но на мен ми пукаше. Бях посял още смърт.

Телефонът ми завибрира на завивката до мен. Седнах и го грабнах точно когато екранът светна и показа ново съобщение.

„СПРИ ДА ХЛЕНЧИШ“ — гласеше то и аз веднага разбрах, че е от моя обучител, самия Главен Василиск. Рязък и по същество, както винаги, но някак все успяваше да ме засегне.

КОЛА ЗА ТЕБ ЩЕ ДОЙДЕ ДО ПЕТ МИНУТИ.

ИМАШ НОВА ЗАДАЧА.

Нова задача? Толкова скоро? По дяволите, едва бях завършил тази и бях изморен. Повече от изморен. Съсипан. Изтръпнал. Бесен. И на самия себе си, и на „Нокът“. Не исках да се връщам. Исках да се заключа в някоя стая и да се напия до умопомрачение, докато забравя всичко. Много ми се искаше и да се промъкна в офиса и да видя сметката на някого, вероятно с огън и доста проклятия. Последното, което ми трябваше сега, бе да ме извикат обратно за нова мисия.

Но какво можех да сторя?

Станах и започнах да си събирам нещата. Думата на „Нокът“ беше закон; а мнението на един млад Василиск не ги интересуваше. Те щяха да ме изпратят на нова мисия и щяха да продължат да го правят, без значение дали ми харесва. Само че в мен вече се бе зародило злокобно, мъчително съмнение, че съм стигнал предела, до който мога да бъда притискан, използван и лъган. Една дума се спотайваше в дъното на съзнанието ми, безспирно и ужасяващо изникваше в мислите ми, колкото и да се опитвах да я прогоня.

Отцепник.

5.

ГАРЕТ

Шест часа до зазоряване.

Лежах на койката с ръце под главата и се взирах в тавана на килията, гледах как пукнатините по него се сливат. Затворническият блок бе тъмен и тих. Светлина идваше само изпод вратата на пазачите в края на коридора, а аз бях единственият затворник тук. Бяха ми донесли последната вечеря преди часове — дажби и вода. Явно Орденът не вярваше в последното желание. Достави ми я войник с каменно изражение, който я хвърли на пода с думите: „Яж, любителю на дракони“. И тя още стоеше там, недокосната.

Шест часа до зазоряване. Шест часа, преди да отворят вратата на килията, двама войници да пристъпят вътре и да кажат, че е време. Ще ми сложат белезници, ще ме поведат през тренировъчния плац и ще ме изправят до дългата тухлена стена срещу изгряващото слънце. Ще има свидетели, разбира се. Перфектният войник ще бъде екзекутиран за измяна; сигурно ще има цяла тълпа. Вероятно цялата база ще се събере. Чудех се дали Тристан ще дойде, и лейтенант Мартин. Всъщност не бях сигурен, че искам те да виждат последните ми мигове, като предател на Ордена. Но щеше да има редица войници пред стената, шестима със заредени пушки. Ще ме изправят пред тях, ще ми предложат превръзка за очите, която аз ще откажа, и ще започне обратното броене.

Готови…

На прицел…

Огън!

Потреперих, не можах да се сдържа. Не се страхувах да умра; вече много пъти се бях подготвял за смъртта. На бойното поле, преди атака над гнездо или преди да се изправим пред дракон — всички знаехме, че може да загинем. Войниците умират; това е просто факт, който не можеш да предвидиш или предотвратиш. Няма някакво тактическо основание войникът, който стои на крачка от мен да получи куршум в темето, а аз да оцелея. Бях жив, защото бях добър в работата си, но понякога просто вадех късмет.

Но има разлика между дебнещата смърт и това да знаеш точния миг, в който тя ще дойде за теб, да го знаеш до секундата. И има разлика между това да посрещнеш смъртта в битка или с вързани зад гърба ръце да чакаш бившите ти бойни братя — войниците, с които си се сражавал, с които си лял кръв — да те убият.

Пет часа и половина до зазоряване.

Не съжалявах за избора си. Вярвах във всяка дума, изречена от мен в съда. И ако трябваше да го направя отново, ако пак се озовях на онзи плаж с дракона, когото ме изпратиха да убия, и макар да знам, че като я пусна, се обричам на смърт… пак бих избрал да я спася.

Но аз наистина бях предал Ордена и всичко, което познавах, за да застана на страната на врага. Виждал съм войници да умират пред очите ми, разкъсани от нокти или изпепелявани от драконов огън. Виждал съм как братята ми се хвърлят пред куршумите или в сражението сами, само за да дадат предимство на нас, останалите. Знаех, че заслужавам да умра. Бях обърнал гръб на Ордена, който ме отгледа, на братята си, които бяха умрели за каузата, за да спася най-страшните ни врагове. Знаех, че трябва да чувствам разкаяние и огромна вина, задето предадох семейството си.

Но докато лежах на койката, само на часове от собствената си екзекуция, аз можех да мисля само за нея.

Къде е сега? Какво прави? Дали изобщо се сеща за мен, или съм отдавна забравен при бягството от Кресънт Бийч с останалите от нейния вид? Със сигурност едва ли мисли за един войник на свети Георги; тя е свободна, със своите, а аз съм част от Ордена. Аз още съм техен враг.

Макар че вече ми призляваше дори при мисълта за убитите от моята ръка. Ембър сигурно ме мразеше. Заслужавах си го.

Но все пак се надявах да мисли понякога за мен. И докато минутите от живота ми се изнизваха, аз се връщах все повече към моментите ни заедно. Чудех се какво ли щеше да стане… ако и двамата бяхме нормални. Знаех, че няма смисъл да хабя енергия за това, съжалението не променя нищо, но вероятно за първи път в живота си исках да бяхме имали повече време. Ако знаех какво ще се случи, щях да прекарвам всеки миг с нея. Много неща щях да направя иначе, но вече беше твърде късно. Ембър я нямаше, а след няколко часа аз щях да умра. Нищо не можеше да промени това, но поне лицето й щеше да е последното нещо в ума ми, преди да напусна този свят.

Надявам се да си щастлива, Ембър, където и да си. Надявам се… винаги да си свободна.

Пет часа до зазоряване.

6.

ЕМБЪР

— Събуди се, Огнено момиче — Гласът на Райли беше тих и дълбок, а моят дракон се размърда при допира му. — Два часът е. Тръгваме след петнайсет минути.

Вдигнах глава от възглавницата, борех се с изтощението, което ме дърпаше надолу. В стаята беше тъмно; само една лампа светеше, а отвън небето чернееше. Мислех, че няма да мога да заспя, но явно бях по-изморена, отколкото предполагах. След като тримата измислихме плана, Райли отново настоя да си почина и аз се унесох още щом главата ми се отпусна на възглавницата.

Планът. Седнах, сърцето ми бумтеше с нестроен ритъм в гърдите ми. Моментът беше настъпил. Тази вечер щяхме да търсим Гарет.

— По-добре се обличай — рече Райли и кимна към раницата на леглото ми. Той също се беше преоблякъл. Прашните джинси и бялата тениска под якето ги нямаше, сега беше с тъмна тясна тениска, черни джинси, ръкавици и колан с няколко отделения и калъфи. Уес стоеше до бюрото, също целият в черно, а на главата му стърчеше ски шапка. Но изглеждаше мрачен и изплашен, явно предпочиташе да прави всичко друго. Райли, който се извисяваше над мен до леглото, изглеждаше напълно в стихията си и сърцето ми странно изтупа в гърдите.

— Хайде, Огнено момиче — рече той, докато седях и го зяпах примигваща. — Имаме график. Обличай нинджа костюма и да тръгваме.

— Веднага. — Отърсих и последните паяжини от ума си и грабнах раницата от ъгъла. Влязох в банята, разкопчах раницата и зарових из нея, докато не намерих каквото търсех. Извадих го.

Гладкият черен костюм се разля в ръцете ми като мастило и се отърси от гънките си. Това бе последният дар от моята обучителка, когато „завърших“ основното обучение и трябваше да започне истинското. Този прилепващ към тялото костюм беше специално изработен за мен и не се късаше като обикновените дрехи, когато се Преобразявах в истинската си форма. Винаги топлата прилепваща материя като че ли се разтапяше в кожата ми и все още покриваше тялото ми, щом станех отново човек, затова вероятно бе най-страхотното ми притежание.

По-късно установих, че това е костюм на Усойница, прочутите убийци на „Нокът“, в каквато искаха да превърнат и мен. Няма нужда да казвам, че не бях съгласна да преследвам и убивам своите само защото „Нокът“ така ми е наредил. Думата на „Нокът“ е закон, а Усойниците бяха използвани, за да накарат нелоялните към организацията дракони да замлъкнат завинаги. Не можех да правя това. И тъй като „Нокът“ не приемаше „не“ за отговор, станах отцепник. Това бе главната причина да напусна организацията. Нямаше да стана Усойница като обучителката си Лилит — безмилостна и жестока, готова да убива, без да се замисли. Отказах да се превърна в това.

Но костюмът определено беше от полза.

Облякох го. Потрепервах, докато тъканта прилепваше към кожата ми. Да, магическият нинджа костюм беше невероятен, но беше ужасно зловещо да го усещаш почти като жив. След като се обух и прибрах обикновените си дрехи в раницата, излязох от банята и едва не налетях на Райли на прага.

Той протегна ръце да ме задържи, но бързо ги отдръпна с гримаса. Смръщих се объркана.

— Какво? Да не мириша лошо?

— Не — рече той, без да среща погледа ми. — Извинявай. Не е заради теб, Огнено момиче, просто… — Направи неясен жест към мен. — Това нещо. Събужда странни спомени, ако ме разбираш.

Внезапно осъзнах какъв е проблемът.

— Приличам на Усойница.

Той кимна.

— Когато си от толкова време извън организацията като мен, последното, което искаш да видиш, е такъв костюм. Защото обикновено означава, че трябва да се спасяваш.

— Вече и аз съм отцепница, Райли.

— Знам. — Посегна и докосна основата на шията ми. Топлина се стрелна през мен от мястото, където се задържаха пръстите му. Златните му очи почти сияеха в сумрака. — Радвам се, че си тук, Огнено момиче — рече той тихо и нежно. — Радвам се, че няма да те срещна някой ден като Усойница, с която трябва да се сражавам. Това би ме убило. — Устата му потрепна в лека усмивка. — Нямаш представа колко съм облекчен, че напусна организацията, че видя какво всъщност представлява „Нокът“.

Преглътнах, топлината се разливаше из цялото ми тяло и драконът се издигна към повърхността, блъскаше се в крехката човешка черупка. Костюмът на Усойница се стегна и прилепна към кожата ми, докато вече изобщо не го усещах. Осъзнах, че мога да се Преобразя. Точно тук, в тази малка мотелска стая. Какво щях да изгубя? Никой нямаше да ме види, освен Райли и Уес. А Преобразях ли се, вероятно Райли също щеше да го направи. И аз исках да го направи. Исках да видя истинската му същност, онази, която зовеше моя дракон и се взираше в мен със сияещи златни очи.

Кобалт.

Съвземи се, Ембър. Поех дълбоко дъх, за да охладя дробовете си, да потуша огъня, който се разливаше в мен, и опитах да се усмихна.

— Да, обзалагам се, че не си подозирал в какво се забъркваш — рекох небрежно.

— Това няма значение. — Той отдръпна ръка и отстъпи, сякаш не можеше да понесе да ме докосва повече. Или вероятно, ако продължеше, насред малката стая щеше да последва експлозивната поява на голям син дракон. — Но ако оцелеем, ще си ми длъжница, Огнено момиче. Голяма длъжница. — Той погледна Уес, който прибираше лаптопа в чантата си. Беше стиснал челюст. — Готови ли сте? Започнем ли, няма връщане назад. Уес?

— Я се разкарай! Сякаш имам избор. Но когато те убият, не очаквай да дундуркам десетки проклети малки до края на живота си.

Райли пренебрегна това.

— Ще пътуваме с две превозни средства, докато стигнем на няколко километра от базата. После ще продължим пеша. Уес, колко близо трябва да си, за да уловиш сигнала им?

— Прекалено близо — измърмори Уес. — Но сигурно ще го открия лесно, защото освен тях там няма нищо друго. Трудното ще е да проникна, без да ме усетят.

— Ако наистина трябва да се приближиш много, не отивай с буса. Последното, което ни трябва сега, е да видят приближаващи откъм пустинята фарове.

— О, нима? Ама наистина ли? — Той закопча яростно чантата. — Колко съм глупав, тъкмо си мислех, че ще ни трябва голям неонов надпис „ТУК СМЕ, ЗАСТРЕЛЯЙТЕ НИ“, МОЛЯ, на покрива на буса.

Райли извъртя очи, но не коментира.

— Приблизителното време на пристигане в периметъра на Ордена е три часът. Щом приключим вътре, ще се срещнем на сборния пункт и ще се ометем с доджа. Ембър. — Обърна се и ме погледна в очите. — Ти ще си с мен. Да вървим.

Пътят по границата между Аризона и Юта беше тих и почти пуст. Срещнахме само няколко коли по дългата отсечка през пустинята Мохаве. Над нас луната надничаше като сънливо, притворено око, обградена от милиарди звезди, пръснати чак до безкрая. Тук, в пустинята, на много километри от градове, светлини и цивилизацията, небето ме зовеше. Представях си как се Преобразявам, скачам от мотора и променям формата си във въздуха, докато се рея из пустото небе. Прогоних с яд изкушаващите мисли и укротих дракона си. След час-два щяхме да се промъкнем в тежковъоръжена база, пълна с войници, чиято основна цел е да избият до крак нашия вид. Имах по-важни неща, върху които да се съсредоточа, от среднощни полети в пустинната жега.

Гарет. Надявам се да си добре. Дръж се, идваме.

Сякаш хиляда змии се гърчеха в стомаха ми и аз поех дълбоко дъх, за да ги укротя. Дали войникът ще е там, когато пристигнем? Дали ще е още жив? Какво ли ще каже, когато най-сетне го открием? Предполагах, че появата на дракон в база на Ордена посред нощ не е нещо обичайно. Дали Гарет ще се зарадва да ме види? Дали ще приеме помощта на дракон — създанието, което е обучаван да убива на мига?

Или ще ни обърне гръб и ще вдигне базата по тревога, защото ще реши, че драконите все пак са врагът и трябва да бъдат унищожени? Бяха минали дни от онази самотна нощ на брега, когато едва не загинах след нападението на собствената ми обучителка. Гарет ни спаси, но той беше и войник на свети Георги. Според доктрината на „Нокът“ Орденът никога не би преговарял, не би правил компромис и не би показал милост към враговете си. Гарет сега беше при своите. Ами ако го бяха убедили, че все пак е сбъркал, че драконите са врагът, и следващия път, когато види такъв, той просто ще пусне един куршум в черепа му?

Гарет не би го направил — казах си. — Той не е като тях. Той видя, че не сме чудовища. И той… той ми обеща, че вече няма да убива. Вече няма да ни преследва, така ми каза.

Трябваше да вярвам в това. Трябваше да вярвам, че Гарет ще изпълни обещанието си, че войникът, който ни помогна срещу Лилит и ни остави да си тръгнем, е същият човек, когото опознах през лятото. Момчето, което научих да кара сърф, което играеше с мен на игралните автомати и чиято усмивка завърташе въртележка в стомаха ми. Момчето, което ме целуна в океана и пробуди сетивата ми, което ме накара да се почувствам сякаш не съм дракон или човек, а нещо средно, някакво странно, съвсем леко създание. Този човек не беше войник на Ордена, безмилостен убиец, който мрази драконите и ги избива без жал. Не, за мен Гарет беше просто момче, което понякога изглежда също толкова несигурно и объркано като мен. Зърнах войника на онази скала, когато насочи пистолет в лицето ми с твърд и студен поглед. Но дори тогава не дръпна спусъка.

Дали щеше да го дръпне сега?

Въздъхнах и притиснах буза в гърба на Райли. Опитвах се да накарам ума си да спре да се върти в тези безкрайни кръгове. Първо да спасим Гарет. Това беше най-важното сега, върху това трябваше да се съсредоточа. С всичко останало щяхме да се справим, след като се измъкнем от Ордена.

Райли направи остър ляв завой, излезе от магистралата и се насочи към пустинята. Аз стегнах ръце на кръста му и ускорихме между скали и кактуси след микробуса. Внезапно Райли изключи светлините, буса — също, и известно време пътувахме в мрак, водени единствено от слабата лунна светлина. Накрая микробусът намали и спря зад едно ниско възвишение сред облак прах. Райли зави до него и изключи мотора.

Аз седях с разбумтяно сърце, а пълната тишина на пустинята се спусна над нас като стъклен похлупак. Освен собственото ми дишане и лекото проскърцване на мотора, абсолютната липса на всякакъв звук беше смразяваща и драконът ми настръхна. Не ми харесваше. Напомни ми за старото ми училище насред Големия Басейн, където с брат ми прекарахме значителна част от живота си, за да се научим как да се държим като човеци. Обградени единствено от пустиня, небе и едно голямо нищо. Можеш да излезеш и да стоиш с часове на едно и също място, слънцето ще те напича, а ушите ти ще забучат от вечната, безкрайна тишина. Мразех го. Понякога имах чувството, че тишината се опитва да открадне гласа ми; че ако твърде дълго не създам някакъв звук, ще стана също толкова безмълвна и безжизнена като пустинята наоколо. Данте така и не разбра защо винаги бях неспокойна.

Данте. Буца се сви в гърлото ми, докато слизах от мотора, и опитах да го прогоня от ума си. Това щеше да почака.

— Още ли го искаш, Огнено момиче? — прошепна Райли и ме откъсна от мрачните мисли. Кимнах, а сърцето ми продължи болезненото си блъскане в ребрата ми. Райли се вгледа в мен, после се обърна и посочи през пустинята към далечни светлинки, които примигваха в мрака.

— Това е базата — каза тихо той, докато се взирах в блещукането, което бележеше нашата цел. Гарет беше някъде зад тези стени и с малко късмет щяхме да се доберем до него и да се измъкнем, преди Орденът да разбере, че сме там. — На около три километра сме — продължи Райли, — но не можем да рискуваме да продължим с мотора и буса, защото ще ни видят. Единственият ни шанс е да се промъкнем тайно. Оттук продължаваме пеша.

Уес слезе от буса, беше смъкнал ски шапката на главата си. Обиколи колата и отвори задните врати. Райли отиде при него, за да издърпа черната брезентова торба изпод седалката. Сърцето ми подскочи, когато той небрежно извади малък черен пистолет, провери дали е зареден и го затъкна с привично движение в колана си.

Преглътнах при вида на пистолета.

— Райли? — обадих се, внезапно ужасена и вбесена, че съм ужасена. — Кажи ми истината. И за миг не съм помисляла да се откажа, но… колко опасно ще е?

Уес изсумтя.

— О, ама разбира се, тя пита сега. На шибания праг на шибания Орден.

Райли въздъхна.

— Истината ли? Нямаше да се съглася да го направя, ако беше неминуемо самоубийство — рече той и задържа погледа ми. Примигнах изненадана и той се усмихна изморено. — Уес може и да предрича всякакви ужасии, но повярвай ми, като ти казвам, че знам какво правя. Ще влезем, когато почти всички спят. Точно тази база е съвсем усамотена и добре скрита; те разчитат на изолацията, за да ги предпази от нежелани гости, затова сигурността вероятно ще е минимална. Ако никой не знае къде си, защо ще слагаш куп пазачи и патрули? И повярвай ми, не се случва често два дракона да се вмъкнат в база на Ордена. Ако изобщо се е случвало.

— Но — продължи той, когато се успокоих малко, — това не означава, че няма да е опасно. Тези мисии обикновено се развиват по два начина: без засечка или ужасно се объркват. Да се надяваме, че ще успеем да влезем, ще намерим каквото търсим и ще се измъкнем, без никой да разбере, че сме били там. Това е най-добрият сценарий. Мисля, че можеш да се досетиш какъв е най-лошият. Е, като стана дума… — Подаде ми пистолет. — Стреляла ли си с такъв?

Изтръпнала, аз поклатих глава. Бях държала пистолет по време на обучението с Лилит и когато избих глока от ръката на Гарет, но никога не бях стреляла. Определено не и по живо същество.

Райли се усмихна мрачно.

— Ако се стигне до стрелба по хора, значи мисията вече е прецакана и трябва да се измъкваме възможно най-бързо. — Вдигна оръжието. — Ще ги използваме само в краен случай. Но ако мисията се обърка, ще ти трябва нещо да се защитиш. Проблемът при ноктите и зъбите е, че трябва да се приближиш, за да нападнеш, а когато си изправен пред автомати, понякога не се получава.

— Никога не съм стреляла, Райли. Дори не знам дали ще мога да… застрелям някого. Не и наистина. Никога не съм убивала.

Райли се усмихна и рече безцеремонно:

— Е, ще трябва да го преодолееш, Огнено момиче. Може вече да не сме част от „Нокът“, но на Ордена изобщо не му пука за това. За тях всички дракони са еднакви. Отцепник, малко или Усойница, за Ордена няма значение. Ще ни убият без значение от фракции или убеждения. — Свали оръжието и погледът му стана почти обвинителен. — Това все още е война, но ние вече нямаме само един враг. Сега трябва да се пазим не само от Ордена — и „Нокът“ ще ни диша във вратовете. Изтеглихме две къси клечки, ако вече не си забелязала.

Примигнах смаяна. Не го бях чувала да говори с такава горчивина. Макар че, след като напуснахме Кресънт Бийч, той изглеждаше… различен. По-сериозен и по-делови. Вече не беше напереният, невъзмутим и небрежен дракон, когото срещнах. Не беше мистериозният самотен бунтар, за когото го мислех, а водач на цяла нелегална група отцепници, който знаеше колко много дракони и хора разчитат на него. Вече подозирах, че драконът, когото срещнах в Кресънт Бийч, е бил само поза, маска, подходяща за конкретната ситуация. И все пак се зачудих дали Райли, когото виждам сега, е истинският.

Той отвърна на мълчанието ми с изморен и съчувствен поглед, а гласът му омекна:

— Извинявай, Огнено момиче. Не исках да ти се нахвърлям така. Знам, че никога не си убивала и не го очаквам от теб. Не и тази нощ. — Въздъхна и приглади косата си назад. — Просто… съм видял много, разбираш ли? От „Нокът“ и от Ордена. Изгубил съм приятели и малки заради тях и има дни, когато ми се струва, че бутам канара по безкрайна скала и отпусна ли се само за секунда, ще се търколи надолу и ще ме смаже. — Челото му се сбърчи, а очите потъмняха, когато извърна поглед. — Един ден тя наистина ще ме смаже.

Отново ме погледна.

— Опитвам се да ти кажа, че ако ще се изправяш срещу „Нокът“, трябва да сториш всичко, за да оцелееш. И един ден това може да означава да застреляш някого. Или да го изпепелиш. Или да го разкъсаш. Да, гадно е, ужасно е и не е честно, но това е истината. Това е нашият свят, Огнено момиче. Светът, в който вече живееш. — Вдигна отново оръжието. — Освен ако не искаш да се откажеш.

Преглътнах.

— Не. — Посегнах и стиснах пистолета. — Няма да се откажа. — Той ми подхвърли и кобура и аз го сложих на рамото си. Пистолетът беше тежък, студен и смъртоносен. Надявах се никога да не го използвам.

— Добре. — Райли затвори буса и се загледа към далечната база. Видях го да си поема рязко дъх, сякаш събираше кураж за предстоящото. — Мисля, че сме почти готови. Просто помни… — Погледна ме твърдо. — Ще го направим по моя начин. Ако ти кажа нещо, изпълняваш, без въпроси. Дори не се замисляй. Просто действаш, ясно ли е?

Кимнах. Той се обърна към Уес, който го наблюдаваше с печално и примирено изражение, сякаш смяташе, че го вижда за последно.

— Ние тръгваме. Кажа ли ти, омитай се оттук и не поглеждай назад. Пожелай ни късмет.

— Късмет ли? — измърмори Уес, клатейки глава. — Не ви трябва късмет. Трябва ви шибано чудо.

И след тази вдъхновяваща реплика ние тръгнахме през пустинята.

7.

РАЙЛИ

Километър и половина до портите на ада.

Прогоних тази мисъл, докато водех Ембър през прашната равнина към зловещото сияние пред нас. Страхът и съмненията сега бяха опасни. Откачената спасителна акция официално беше започнала и аз трябваше да се концентрирам върху важното; а именно, да влезем и излезем незабелязано, и живи. Когато бях Василиск, ме учеха никога да не задавам въпроси или да се замислям особено върху това, което върша. Не ми трябваше да знам защо, трябваше само да изпълня мисията.

Разбира се, точно когато започнах да задавам въпроси, осъзнах, че вече не мога да бъда част от „Нокът“.

Ембър вървеше зад мен съвсем тихо с черния костюм на Усойница, плъзгаше се по пясъка като сянка. Не издаваше и звук, самата тя се движеше като Василиск, грациозно и уверено, без дори да го съзнава. Лилит я беше обучила добре. Не я беше научила единствено на жестокостта на Усойниците и на безразличието към убийствата, с което бяха известни и заради което бяха толкова страховити. Това ме радваше, но същевременно знаех, че няма да трае дълго. Не и в нашия свят. Залогът беше твърде голям. Твърде много фракции искаха смъртта ми, твърде много хора трябваше да защитаваме.

Накрая щеше да дойде денят, когато ще й се наложи да убие и да реши какъв точно дракон е. Надявах се само това да не я промени твърде много.

— На около двеста метра сте от оградата — изжужа гласът на Уес в ухото ми. Слушалката беше част от оборудването, което бях взел от Ел Ей. — Доколкото виждам, няма охранителни камери, но внимавай.

— Ясно.

Стигнахме до оградата по периметъра — не беше нищо особено, проста телена ограда, увенчана с бодлива тел. Табели с надписи „Частна собственост“ и „Преминаването забравено“ висяха на всеки трийсетина крачки по нея, но нищо друго не подсказваше, че отвъд се простира тежковъоръжено военно съоръжение. Орденът не отстъпваше на „Нокът“, когато опре до потайност, защото американското правителство не обичаше частните армии. Базите с войниците разчитаха на изолацията и маскировката, за да останат извън радара на онези, на които нямаше да им хареса, че на американска земя има голяма армия въоръжени фанатици.

Добри новини за нас: тази база разчиташе на отдалечеността си, за да се предпази от нежелани посетители, затова оградата не беше охранявана добре. Лошите новини: ако започнеха да стрелят, никой нямаше да чуе.

Ембър клекна до мен и се вгледа през оградата. Бяхме приближили базата от север, като обиколихме на значително разстояние от оградата, и виждах групата ниски сгради на около километър отвъд. Пространството дотам беше тъмно, но ужасяващо открито и пусто.

Вече няма връщане назад.

Извадих ножиците за метал и започнах да режа брънките на оградата тихо и методично. Странно, но познатото действие ме успокои; колко ли пъти го бях правил? Ембър се приближи, рамото й се докосна до моето и пулсът ми веднага се ускори, но не спрях, докато не изрязах достатъчно голям отвор, за да се промъкнем.

— Стой до мен — прошепнах и прибрах ножиците. — Помни, не прави нищо, докато не ти кажа.

Тя кимна. Посегнах надолу, издърпах назад стоманената мрежа, дадох знак на Ембър да минава и се промуших след нея. При промъкването ни се чу метално дрънчене, което предизвика ледена тръпка по гръбнака ми.

Добре, ето ни тук, на територията на Ордена. Без да се изправям, аз огледах базата, сградите, светлините, докъде стигат сенките. Ембър чакаше до мен, търпелива и неподвижна, с блеснали от решителност зелени очи. Тя не излъчваше страх, само твърда решимост и воля да доведе това докрай, каквото и да става. Потиснах припламналите ужас и гордост.

— Вътре сме — прошепнах на Уес.

— Добре. — Представих си го как трескаво пише по клавиатурата. — Задръж, опитвам се да открия охранителната система… — Последва тишина, с Ембър се свивахме до оградата и се озъртахме предпазливо. — Добре… — най-сетне измърмори Уес. — Изглежда само щабът и оръжейниците имат камери. Така че ще трябва да влезете, преди да съм в състояние да ви насочвам.

— Ясно — отвърнах тихо. — Ще ти кажа, когато сме вътре. Край.

Притичахме приведени през откритото пространство към сградите, като се придържахме към най-гъстите сенки. По това време базата бе тиха; повечето войници спяха, вероятно щяха да ги вдигнат след час-два. Забелязах двама пазачи близо до оградата, но иначе дворът беше пуст.

— Много е тихо — прошепна Ембър, докато клечахме зад един хамър, може би на стотина метра от първата група сгради. — Точно както ти каза. Това е хубаво, нали?

— Да, но да не ставаме самонадеяни. — Кимнах към покрива на най-голямата сграда право пред нас, зад няколко по-малки. — Ако сега не ти се струва достатъчно вълнуващо, почакай да влезем вътре. Трябва да се включи само една аларма и цялата база ще загъмжи като разровен мравуняк. Затова не се отпускай, Огнено момиче. Още не сме се измъкнали.

Очите й просветнаха, но тя кимна. Продължихме тихо през двора, нащрек за скрити опасности и внезапно изникнали патрули. Базата оставаше тиха, но това не ме успокояваше. На Ембър може и да й приличаше на разходка в парка, но аз знаех колко бързо могат да се обърнат нещата. А тогава шансовете ни да се измъкнем бяха почти нулеви.

Докато се промъквахме покрай външната стена към първата редица сгради, вратата пред нас внезапно се отвори. Преглътнах проклятие, свих се зад ъгъла и се залепих за стената. Ембър направи същото. Усещах топлината на тялото й и пак потиснах нетърпението на дракона си. Двама човеци спряха в подножието на стълбите и заговориха с тихи, груби гласове:

— Проклет кухненски наряд — изръмжа единият. — Разбира се, точно днес ми се падна. Ще ходиш ли на екзекуцията?

— Не знам — отвърна другият, а Ембър се скова до мен. — Струва ми се… нередно… Видях го при атаката в Южна Америка, когато уби онзи проклет дърт гущер сам-самичък. Хлапето не знае какво е страх.

— Той е на страната на драконите — сряза го рязко другият. — Не го ли чу какво каза в съда? Аз лично нямам търпение да видя червата му пръснати по земята. И това му е малко, ако питаш мен.

Отдалечиха се, като продължиха да спорят, гласовете им заглъхваха в мрака. Когато отминаха, аз издишах тихо и се отпуснах. Погледнах Ембър.

Лицето й беше пребледняло от ужас и гняв, очите й светеха — ярко яростни смарагди в сенките. Сякаш щеше да се Преобрази, тук и сега, и да разкъса двамата войници. Бързо я хванах за ръката и усетих как трепери под пръстите ми. Наведох се и прошепнах:

— Спокойно, Огнено момиче. — Драконът ми отново напираше към повърхността. Отблъснах го. — Затова сме тук. Той е още жив.

Всъщност точно от това потвърждение имах нужда. Те щяха да екзекутират войника днес, вероятно още на зазоряване. Не че ми пукаше — щях да съм много доволен от смъртта на още едно копеле от Ордена, — но това означаваше, че нямаме много време. Трябваше да действаме веднага, ако искахме да го измъкнем. Но реакцията на Ембър събуди гняв във вените ми. Защо държеше толкова на това хлапе? Той беше просто човек, и най-важното — беше от Ордена. Спомних си как го гледаше и танцуваше с него и гневът ми нарасна. Ембър беше дракон; нямаше работа да се забърква с човек. Щом спасим това копеле и се отдалечим от Ордена достатъчно, за да дишам спокойно, щях да й покажа какво точно означава да бъдеш дракон.

Ембър пое дълбоко дъх и кимна. Внимателно тръгнахме около сградите, като се придържахме към стените и сенките, промъквахме се към голямата двуетажна постройка близо до центъра. Естествено не поехме към ярко осветения вход, а продължихме покрай задната стена, към малка метална врата.

Ембър тръгна натам, но аз я сграбчих за ръката и посочих камерата, монтирана над стъпалата. Свихме се пак в сенките и аз казах в микрофона:

— Уес, до задната врата на главната сграда сме. Няма пазачи, но има камера и май ще ни трябва карта ключ, за да влезем.

— Задръж. — Той замълча, а ние с Ембър се притискахме към стената и чакахме. — Добре — прошепна след няколко секунди Уес. — Просто ми дай минутка да опитам да я изключа.

В това време някой внезапно зави зад ъгъла. Човек, с цивилни дрехи и тъмна, късо подстригана коса. Той подскочи сепнато, втренчи се за миг в нас, а после мускулите му се напрегнаха и отвори уста да извика.

Ембър скочи като черен вихър и удари войника в челюстта, точно под ухото. Главата му се отметна настрани, той се свлече на земята и заби лице в пясъка.

Вдишах бавно, тя примигваше и гледаше ококорена поваления мъж, сякаш не можеше да повярва какво е сторила. Ръцете ми трепереха, във вените ми течеше адреналин. Случи се толкова бързо; дори не успях да помръдна, преди войникът да се строполи в безсъзнание. А рефлексите ми в никакъв случай не бяха бавни.

— Огнено момиче — прошепнах и тя се обърна почти уплашена към мен. — Това беше… впечатляващо. Къде го научи?

— Не знам. — Отстъпи от тялото, сякаш се страхуваше, че няма да се сдържи и ще му причини още нещо. — Аз просто… видях го и… — Очите й потъмняха и тя разтърси глава. — Дори не помня какво направих.

Обучението на Лилит. Ето на това Усойниците учеха своите повереници — да бъдат бързи и смъртоносни, да нападат, без да се замислят. Да разпознаят опасността и да я отстранят. Мигновено.

— Райли. — Гласът на Уес изпращя тревожно в ухото ми. — Добре ли си? Какво става?

Съвзех се и отвърнах.

— Нищо. — Тръгнах към падналия войник. Ембър определено го беше накарала да замълчи, но тепърва трябваше да се оправяме с него. Последното, от което имахме нужда сега, бе да се свести и да вдигне цялата база по тревога.

— Малък проблем. Уреждаме го — продължих аз. Клекнах до човека и посегнах към едно от отделенията на колана си. — Как върви отключването на вратата?

— Какво правиш, Райли? — попита внезапно Ембър, като ме гледаше с тревога. — Ти няма да… го убиеш, нали?

Поклатих глава и й показах пластмасовите свински опашки, които свалих от колана си, макар че ми се стори леко иронично. Ако Ембър беше истинска Усойница, този човек едва ли щеше да е жив сега. И аз не възнамерявах да му троша врата или да му прерязвам гърлото, докато е безпомощен и в безсъзнание. Мразех тези копелета и с удоволствие бих го изпепелил, ако се наложи, но не бях убиец. Не бях като тях.

Гласът на Уес продължи да жужи в ухото ми.

— Мога да отворя вратата — рече той, докато дърпах ръцете на войника зад гърба му и пристягах китките. — Но ако започна да изключвам камерите, сигурно ще се усетят. В най-добрия случай мога да ви осигуря трийсетсекунден запис, но трябва да влезете, преди да свърши. Мислиш ли, че ще можете?

Запуших устата на човека с лепяща лента, която извадих от колана си, после вдигнах тежкото тяло на рамо. Увисна като чувал с картофи — едър, мускулест чувал с картофи.

— Давай — изсумтях и тръгнах към контейнера, зад който се бяхме крили преди минута. — Дай ни поне петнайсет секунди. Ембър, ще вдигнеш ли капака?

Тя забърза към контейнера и вдигна капака. Оттам се разнесе воня на прокиснало мляко и гнило. Вероятно не биваше да изпитвам такова удоволствие, докато хвърлях тялото върху вонящите торби с боклук и затварях капака, но какво да се прави.

Отново при стълбите, ние се притаихме в сенките и се загледахме във вратата и камерата над нея.

— Чакай малко — рече Уес, докато барабанях с пръсти по коляното си и се чувствах крайно видим. Още някой войник можеше да се появи иззад ъгъла всеки момент. Веднъж извадихме късмет, втори път — едва ли.

— Добре — рече най-сетне Уес. — След десет секунди камерата ще се изключи и вратата ще се отключи. Ще стане почти едновременно, затова трябва да влезете бързо. Готови ли сте?

— Да — прошепнах и усетих как Ембър се напрегна до мен.

— Тогава… давай! Сега!

Хукнах по стълбите, не смеех да погледна към камерата, която се взираше в мен с бездушното си черно око. Пръстите ми се сключиха на дръжката точно когато се чу тихо писукане и светлината над процепа за картата стана зелена. Отворих и дадох знак на Ембър да влиза, после и аз прекрачих прага. Вратата се затвори след нас с тихо изщракване, което сякаш отекна по дългия, ярко осветен коридор.

Бяхме в щаб на Ордена на свети Георги.

Сега започваше истинската веселба.

8.

ЕМБЪР

Вероятно трябваше да съм ужасена.

Бях доста нервна. Намирах се в комплекс на Ордена, обградена от цяла армия убийци на дракони, които биха ми видели сметката, без да се замислят. Все още ни предстоеше да открием Гарет и някак да го измъкнем незабелязано. А и онзи войник… нервите ми още звънтяха, ръцете ми трепереха от адреналина. Дори не се замислих. Просто го видях и… бум, вече беше на земята. Щях ли да го направя отново? Можех ли да го направя отново, ако се наложи?

Това ли имаше предвид моята обучителка, когато каза, че от мен ще стане невероятна Усойница?

Отблъснах тези мисли. Концентрирай се, Ембър. Намери Гарет. Затова си тук.

— Сега накъде? — прошепнах на Райли.

Той се приведе до стената и заговори тихо в микрофона.

— Уес, вътре сме. — Изминаха няколко секунди, Райли слушаше. Накрая кимна. Ясно. Тогава отиваме там.

— Намерил ли е Гарет? — попитах аз.

— Не — отвърна Райли и сърцето ми се сви. — Но е влязъл в охранителната система и казва, че някъде под нас има затворнически етаж. Ако смятат да екзекутират твоя човек след няколко часа, трябва да е там. — Райли огледа предпазливо коридора. — Все още има охрана. Внимавай.

Кимнах и тръгнахме по коридора, който по това време на нощта беше пуст, но твърде светъл, за да се отпуснем. По него се нижеха врати, повечето затворени, но имаше и отворени, зад които се виждаха нещо като офиси с бюра и компютри. Зачудих се какво ли вършат войниците и офицерите на Ордена, когато не убиват дракони. Трудно ми беше да си представя, че правят съвсем нормални неща, като да четат имейли и да си пишат с приятели.

Когато подминах още една врата, зърнах някакъв червен металически блясък. И кой знае защо космите по тила ми настръхнаха. Спрях пред вратата и надникнах, изчаках очите ми да свикнат със сумрака. На пръв поглед офисът изглеждаше съвсем обикновен, със стандартни мебели: столове, метална кантонерка, огромно бюро в центъра. Нищо странно или не на място… докато не видях какво точно блещука така. За секунда се смръщих, не можах да го разпозная.

После сякаш някой ме удари в стомаха и от гърлото ми се надигна жлъчка, която изгаряше устата ми. Бях замръзнала на мястото си, неспособна да извърна очи, неспособна да сторя каквото и да било, освен да се взирам в нея.

На стената зад бюрото, опъната почти от ъгъл до ъгъл, висеше кожата на малък червен дракон. Виждах дългата елегантна шия, по-светлите люспи по корема и извитите черни нокти, които още бяха прикачени към краката. Люспите бяха по-тъмни от моите, почти като ръжда, и по гърба и опашката имаше тънки ивици. По размера предположих, че е било малко, на моите години или дори по-младо. Това бе кожата на дракон като мен. А сега… сега бе трофей, който красеше нечий кабинет.

Мисля, че издадох задавен звук, защото Райли внезапно се озова до мен и ме издърпа.

— Мамка му — чух го да изръмжава и едва не ме извлече през вратата. — Не го гледай, Огнено момиче. Не го гледай. Ела тук.

Треперех. Той ме издърпа в коридора и ме притисна към себе си. Зарових лице в ризата му и затворих здраво очи, но не можех да забравя ужасния образ, който прогаряше ума ми. Все още виждах увисналата кожа на стената и знаех, че вероятно ще се връща в сънищата ми.

Райли ме прегръщаше — щит между мен и останалия свят; свят, в който убиват малки дракони и закачат кожите им по стените.

— Добре ли си? — прошепна той и сведе глава към мен. Не бях, но кимнах, без да го поглеждам, и той въздъхна.

— Проклет Орден. — И неговият глас беше малко задавен. — Свирепи копелета. Проклети да са.

— Добре съм… — прошепнах аз, макар че наистина, ама наистина не бях добре. Беше като във филм на ужасите, когато видиш нечия кожа, окачена на стената на убиеца. Зачудих се какво ли са направили с останалото от дракона, след като са го одрали, но веднага съжалих. — Всичко е наред — успях да изрека и се отдръпнах, но ръцете му не се отпуснаха. — Райли, добре съм. Просто…

Някъде в подобния на лабиринт коридор изскърца врата. Стъпки отекнаха, приближаваха се. Райли прошепна проклятие и трескаво се заоглеждахме за скривалище, но не видяхме друго, освен отворената врата зад нас.

Съжалявам, Огнено момиче — оформи само с устни Райли и ме издърпа към стаята с мъртвия дракон. Прехапах буза, усещах се омърсена, сякаш духът на убития дракон се спотайваше в стаята с нас и вдигнех ли поглед, щях да видя бледа, кървава фигура да ни гледа обвинително от стената.

Притиснахме се в ъгъла до кантонерките и стаихме дъх, когато стъпките наближиха стаята. Зарових лице в ръката на Райли и стиснах зъби, за да не гледам страховития символ на смъртта на стената пред нас.

Стъпките подминаха стаята, без да забавят ход, и продължиха по коридора. Райли изчака те да заглъхнат съвсем и тишината да се спусне отново, преди най-сетне да ме поведе към вратата. Вървях със сведена глава и притворени очи, докато не излязохме от кабинета, но още усещах присъствието на мъртвия дракон.

— Проклети да са — изсъска пак Райли, звучеше отвратен почти колкото мен. — Покварени, жестоки… Уф. Съжалявам, че го видя, Огнено момиче. — Сложи ръка на рамото ми, беше успокояваща и стабилна. — Сигурна ли си, че искаш да продължиш? Не е прекалено късно да се върнем. Още ли търсим онзи човек, или се махаме оттук?

Смръщих се и се отдръпнах да го погледна. Той се взираше мрачно в мен.

— Това е истинското лице на Ордена на свети Георги, Ембър — рече Райли почти предизвикателно. — Това правят те. Всички те. — Кимна към стаята зад нас. — Според теб колко пъти твоят войник е гледал тази кожа на стената, без да му мигне окото? За него това е просто трофей, не живо същество с мисли, страхове и мечти, като всички останали. — Присви очи. — За тях ние не сме личности, Огнено момиче. Те виждат в нас само чудовища. И знам, че не искаш да го чуваш, но твоят човек е възпитан да мисли като тях. Той гледа на теб по същия начин, по който гледа и онази кожа на стената.

Потреперих при спомена за кожата, разпъната в офиса, и за миг решимостта ми намаля. Дали не правех грешка? Наистина ли беше възможно някой да промени целия си мироглед? Гарет беше отраснал в Ордена, където ценяха подобни отвратителни трофеи. Декорации, които да увиснат в нечий кабинет като глава на елен или тигрова кожа. Защото за Ордена ние бяхме чудовища. Животни. Ами ако Гарет още мислеше така?

Ами ако не мисли?

Преглътнах с усилие. Каквото и да мислеше Гарет, не можех да го изоставя. Ако не го измъкнех тази нощ, той щеше да умре. Дори да виждаше в мен само чудовище, нямаше да го изоставя сега.

— Не — казах на Райли и се извърнах от вратата на офиса и ужасния трофей, увиснал вътре. — Няма да спираме. Продължаваме да търсим. Няма да го оставим да умре.

Райли поклати глава.

— Упорито глупаво малко — промърмори той, но ъгълчето на устата му се изви леко нагоре. — Добре, продължаваме. Уес, там ли си? — Пауза, Райли извъртя очи. — Да. Разбира се, че не, не я ли познаваш? Колко далеч сме от стълбите?

Продължихме по още няколко коридора, подминахме още тъмни стаи и офиси, в които много внимавах да не поглеждам, и стигнахме до врата, която водеше към стълбище. Тук Райли спря и каза, че от другата страна има камера и трябва да изчакаме Уес да я изключи. Щом той го стори, аз се стрелнах през прага и хукнах надолу по бетонните стълби, следвана от Райли. Те обаче не ни отведоха далеч; едва на първата площадка стигнахме до подобна метална врата, която отворихме и влязохме в поредния коридор.

В края му имаше самотна, неохранявана врата. Тук нямаше нито камери, нито хора, но Райли ме хвана за ръката, когато тръгнах напред, и спряхме на няколко крачки от вратата.

— Ясно — прошепна той на Уес и се обърна към мен с мрачно изражение.

— Какво има? — прошепнах аз. — Гарет не е ли тук?

— О, тук е, Огнено момиче. Уес го потвърди, но той не е сам. — Кимна към вратата. — Това е стаята на охраната. Трябва да минем през нея, за да стигнем до затворническия блок от другата страна. Само че има един проблем. В стаите на охраната обикновено има охрана.

Кожата ми настръхна.

— Колко са?

— Двама. — Изражението му стана по-мрачно. — Двама въоръжени. Те не ни очакват, но трябва да сме бързи, ако искаме да ги повалим, преди да са вдигнали тревога. Мислиш ли, че ще можеш да осъществиш още една впечатляваща нинджа атака? Имаме само един опит. Отворя ли тази врата, няма връщане назад.

Стомахът ми се сви. След миг си поех дълбоко дъх и се стегнах. Каквото и да ми костваше, щях да намеря Гарет. Макар че тези нови инстинкти ме плашеха ужасно. Исках само да се махна оттук, от тези въоръжени хора и увесени по стените мъртви дракони. Но вече бяхме съвсем близо; животът на Гарет зависеше от нас и аз нямаше да позволя нещо да ме спре.

Погледнах Райли и кимнах.

— Готова съм. Да го направим.

9.

ГАРЕТ

Сто и двайсет минути до зазоряване.

Най-трудното в чакането на смъртта е да се разкъсваш между желанието за още време и да ти се иска просто вече да се свършва. Не можеш да спиш, разбира се. Не можеш да се концентрираш върху нищо друго. Умът ти не спира да те тормози с въпроси, спомени и „ами ако“, и накрая вече ти се ще просто да ти направят услуга и да те повалят в безсъзнание, докато стане време за куршума. Може би това е страхлив изход, но аз не исках да изглеждам съсипан и изтощен на собствената си екзекуция. Нямаше да се моля, нямаше да плача и да прося милост. Ако това беше последният ми ден на земята, исках да го приключа добре, да се изправя пред Смъртта с високо вдигната глава. Само на това можеше да се надява един воин на свети Георги.

Докато лежах на койката, неспособен да заспя и да спра да броя минутите, нервите ми внезапно се изопнаха и дъхът ми спря. Беше съвсем слабо, но веднага го разпознах. Същото чувство, което изпитвах, преди да изритам вратата на жилището на мишена или когато подозирах, че ще се натъкнем на засада. Воински инстинкти, които ми казваха, че нещо ще се случи.

Внимателно свалих крака от матрака и тръгнах към предната част на килията. Помещението отвъд решетките оставаше празно и тъмно, но не можех да се отърся от усещането, че нещо не е наред. Да не би да идваха за мен по-рано? Не, не беше редно. Орденът държеше на точността. До насрочената ми смърт оставаха час и петдесет минути. Може би напрежението най-сетне си казваше думата. Може би получавах нервен срив.

Внезапно буум в пълната тишина ме накара да подскоча. Това бе познатият трясък на изритана или разбита врата и аз инстинктивно посегнах към оръжието на колана си, макар че, разбира се, го нямаше там. От стаята на охраната в края на блока се надигнаха викове и тревожни крясъци. Безпомощен, аз стиснах решетките и се заслушах в схватката, която се разиграваше на няколко метра от мен, приглушена от стената. Чу се кратко боричкане, стържене на столове и тътен на паднали на пода тела… после тишина.

Чаках, стаил дъх, цялото ми тяло беше напрегнато и готово за битка. Не знаех какво става, но каквото и да беше — бях готов.

И тогава вратата на стаята на охраната се отвори и погледът ми срещна ярки зелени очи в края на коридора. Оказа се, че все пак не съм готов.

Дъхът секна в гърлото ми и за миг можех само да се взирам в нея. Не е само нервен срив, аз халюцинирам. Защото беше невъзможно да е тук. Беше абсолютно невъзможно тя да се появи насред база на Ордена минути преди екзекуцията ми. Явно бях превъртял; виждах несъществуващи неща. Перфектният войник няма сили да срещне смъртта си и откача на седемнайсетгодишна възраст.

Зяпах я изтръпнал и не можех да откъсна очи. Събирах сили за мига, в който силуетът на момичето на фона на светлината ще се разтвори в сенките и лунната светлина и ще изчезне. Но тя не изчезна, а се усмихна така, че сърцето ми изхлопа, после забърза към килията ми.

— Ембър? — Все още не можех да повярвам и не можех да помръдна, когато тя се приближи и ме погледна. Една ръка посегна през решетката и докосна лицето ми, а аз поех треперливо дъх. Беше топла, солидна и истинска. Това беше невъзможно, но… истинско.

Ръката ми стисна китката й и усетих пулса й — бърз и стабилен — под пръстите си.

— Какво правиш тук? — прошепнах.

— Дойдох да те измъкна, разбира се — прошепна тя в отговор и дъхът й погали бузата ми, още едно доказателство, че не бе призрак или плод на въображението ми. Очите й срещнаха моите през решетките, проблясваха непокорно. — Няма да те изоставя, Гарет. Не и след като ни спаси. Няма да им позволя да те убият.

— Дошла си за мен?

— Ембър — изръмжа нетърпелив, смътно познат глас. Погледнах над рамото й и видях още една фигура — с тъмна коса, черни дрехи и смръщено лице, — стоеше на прага на стаята на охраната. Със сепване осъзнах, че това е драконът, с когото тя бе избягала от Кресънт Бийч.

— Няма време за това, Огнено момиче — сопна се той и й хвърли нещо, което проблесна в ръцете й. — Хайде. Тези пазачи няма да са вечно в безсъзнание. Отвори вратата и да се омитаме оттук.

Все още бях зашеметен от появата й, от появата на два дракона, дошли посред нощ в базата, за да ме спасят, но думите на втория ме извадиха от транса. Докато Ембър пъхаше ключа в ключалката и отваряше вратата с ръждиво скърцане, внезапно осъзнах какво означава това, какво всъщност се случва.

— Гарет — рече тя, когато се втренчих в отворената врата. — Хайде, някой ще ни види. Какво правиш?

В края на коридора другият дракон изсумтя с отвращение.

— Казах ти, Огнено момиче! — посочи рязко към мен. — Можеш да отвориш клетката на маймуната, но не можеш да я накараш да излезе. Той не помръдва, защото ние сме врагът и предпочита да остане и да му пуснат куршум в главата, отколкото да избяга с два дракона. Нали така, свети Георги? — Обърна се към мен с подигравателна усмивка. — Няма значение, че те се отказаха от теб просто така. Само че знаеш ли, изобщо не ми пука на кого си предан. Имаш три секунди да избереш, после пращам всичко по дяволите и те зарязвам. Е, казвай? Идваш с нас, или оставаш тук да умреш?

Бягство. Да напусна Ордена с два дракона. С врага. Само преди миг бях напълно готов за смъртта, но сега свободата се взираше в лицето ми. Ако го направех, ако минех през тази врата, нямаше да има връщане.

Само за миг Перфектният войник се сви при мисълта да приеме помощта на най-големите си врагове, дори сега. Но аз знаех истината и тя хвърли зловеща сянка над мислите ми. В Ордена имаше нещо нередно, нещо, което не виждах, преди да срещна Ембър. Смяташе се за измяна да говориш срещу доктрината и дори да си помислиш, че Орденът може да греши. Никой тук не искаше да чуе другата страна на тази история: че един дракон, създание от раса, която те преследват и избиват безмилостно от стотици години, може да е нещо повече от чудовище. Никой нямаше желание да приеме мисълта, че Орденът на свети Георги е убивал същества, които не са заслужавали да умрат.

Освен това Орденът вече не беше мой дом. Аз бях осъден на смърт от хората, които ме бяха отгледали. Нямаше да стана по-голям предател, ако си тръгнех с два дракона, които бяха рискували живота си, за да ме измъкнат. Това ми се стори доста добър аргумент, особено в момента.

— С вас съм — казах тихо и излязох от килията. Другият дракон още ме гледаше преценяващо със златните си очи, но моят поглед търсеше очите на Ембър и видях как облекчението се разля по лицето й. Чух още едно отвратено изсумтяване от другия, но не му обърнах внимание. Аз вече не бях воин на свети Георги. Нямах представа как възнамеряват да се измъкнем, но засега бях свободен. Ако щях да умирам днес, нямаше да се дам без бой.

— Хайде — изръмжа драконът и направи нетърпелив жест. — Почти съмна.

Забързахме през затворническия блок и минахме през стаята на охраната, където двамата войници лежаха в безсъзнание на пода. Носът на единия беше счупен и челото му беше окървавено, вероятно при удар в ръба на бюрото. Спрях и грабнах деветмилиметровия от кобура на единия, като се опитвах да не поглеждам към тях, докато проверявах пълнителя. Вече може и да бях с врага, но преди те бяха мои братя, хора, с които се бях обучавал и сражавал рамо до рамо. Това не може да се забрави за една нощ, дори и след предателство. Мъжкият дракон ме изгледа кръвнишки, когато се изправих с пистолета. Явно не беше доволен, че съм въоръжен, но не каза нищо и продължи по коридора към стълбите към приземния етаж.

Сградата беше тиха, когато излязохме от стълбището; още беше твърде рано, за да се събудят войниците, макар че виждах как небето от черно става тъмносиньо. Сутрешният сбор започваше точно в пет, а дотогава оставаше по-малко от час и половина. Базата скоро щеше да се разбуди. Да не споменаваме, че още не бяхме минали през охранителната система и патрулите по периметъра.

Не знаех как Ембър и другият дракон са успели да стигнат незабелязани чак дотук, но не вярвах, че ще можем да излезем преспокойно без никакви проблеми. Всичко беше тихо. Изглеждаше твърде лесно.

Другият дракон — Райли, спомних си името му — спря до задната врата и заговори тихо, явно по нещо като микрофон. След миг кимна, бутна вратата и така потвърди едно мое подозрение: някой отвън беше хакнал охранителните камери. Явно беше добър; сигурността в Ордена бе сериозна. Освен това трябваше да е относително близо, за да улови сигнала.

Навън беше още тъмно. Придържахме се към сенките, движехме безшумно и приведени през пустия двор. Веднъж ни подминаха патрули, които разговаряха тихо, и ние се прилепихме към стената, докато изчезнат. Сградите осигуряваха някакво прикритие, макар че трябваше да се пазим от прозорците и вратите. Най-много ме притесняваше обаче последният участък до оградата; той беше напълно открит. Ако ни забележеха и откриеха огън по нас, щяха да ни убият за секунди.

Представих си каква суматоха ще се вдигне. Ако Орденът осъзнаеше, че два дракона са успели да влязат, да освободят затворник и да си излязат необезпокоявани, вероятно няколко седмици във всички бази по целия свят щеше да кипи хаос, охраната ще се затяга, ще се назначават двойни патрули, ще се обезопасяват мрежи. Обучението ще стане по-интензивно. Вероятно високо в йерархията ще падат глави. Дракони са се подиграли с Ордена? Промъкнали са се под носовете им? Преди няколко месеца дори само мисълта за това щеше да ме разяри и ужаси; но точно сега нямах никакво намерение да се трогвам. Орденът беше приключил с мен. Не знаех къде ще ида сега; Орденът бе целият ми живот. Не знаех какво има там навън. Но едно беше сигурно: зората нямаше да ме завари до стената за разстрел, за да ме убият, задето бях спасил дракон.

Но все още не се бяхме измъкнали.

Четиристотин метра до оградата… и всичко избухна.

Докато се свирахме до стената, готови да хукнем през последния участък до оградата, сирена зави и разкъса тишината. Ембър подскочи, а другият дракон изсъска проклятие. Притиснахме се още повече до стената, защото около нас лумна светлина. Прожектори се включиха и огромни бели кръгове плъзнаха по земята и небето. Врати се отвориха и отвсякъде се заизливаха войници, които изглеждаха объркани, но нащрек, докато се събираха на отряди и се озъртаха предпазливо.

— Какво става? — прошепна Ембър.

— Те знаят, че сме тук — отвърна другият дракон. — Вероятно са намерили празната килия и пазачите. — Изпсува отново, надникна зад ъгъла и присви очи. — Уес, разкриха ни. Можеш ли да изгасиш светлините? — След миг поклати глава. — Добре, тогава се махай оттук! Не се тревожи за нас — ще те настигнем на мястото на срещата. — Замълча, после изръмжа: — Не ми пука, Уес, просто тръгвай!

Войниците вече бяха навсякъде. Вдигнах пистолета, но потрепнах при мисълта да стрелям по бившите си братя.

— Няма да успеем — казах тихо. И за секунда ме прободе съжаление, че Ембър беше дошла. Исках тя да е свободна и да не живее в страх от убийци на дракони. Сега щеше да умре тук с мен.

— Твърде далече е — добавих, когато ме погледнаха. — Има прекалено много хора между нас и оградата. Никога няма да я стигнем незабелязано. Ембър… — Погледнах в широко отворените зелени очи. Тя се взираше в мен без страх или съжаление и сърцето ми се сви. — Аз ще им отвлека вниманието. Те търсят мен. Вие с Райли се махайте оттук както можете.

Очите й проблеснаха непокорно.

— Да не си посмял, Гарет — почти изръмжа тя. — Не бих толкова път да те освободя само, за да те изоставя отново. Това е най-глупавото нещо, което съм чувала. — Тя се отдели от стената, очите й вече сияеха — в ярко смарагдовозелено. — Ще се махнем оттук заедно, сега!

Ослепителна бяла светлина се завъртя към нас и ни прикова. Потрепнах и вдигнах ръка да заслоня лицето си точно когато момичето пред мен изчезна, а на нейно място се извиси яростен ален дракон. В цялата база се надигнаха викове, защото червеният дракон се приземи с разперени тъмни криле, изрева предизвикателно и въздухът потрепери.

— Мамка му! — Въздухът отново затрепери, защото и придружителят на Ембър се отърси от човешката си форма и се превърна в изящен син дракон с перка по шията и гърба. Пулсът ми се учести, когато двете създания се обърнаха към мен със сияещи очи. Дори сега инстинктът ми казваше да бягам, че те са врагът и трябва да ги убия, защото ще ме нападнат и разкъсат.

Изстрели изтрещяха зад мен и избиха искри от стената. Ембър изръмжа, пристъпи назад, а аз се обърнах и вдигнах пистолета. Двама патрулни тичаха към нас и стреляха по осветените от прожектора дракони. Или не ме бяха видели, или вниманието им бе погълнато от създанията зад мен. Вдигнах пистолета, помолих се наум за прошка и стрелях в краката им. Войниците изкрещяха и се проснаха напред, но аз видях, че и други тичат към нас. Вече всички бяха вдигнати по тревога и знаеха, че в базата има дракони.

— Гарет!

Металическо червено тяло се спусна към мен и бях принуден да отскоча пред тясното рептилско лице.

— Качвай се — каза драконът и сведе криле. — Бързо! Трябва да полетим.

Да се качвам? Да яздя дракон? Изплаших се. Едно е да говориш с дракони, да приемеш помощта им — съвсем друго. Но да яздиш дракон? Особено ако знаеш, че драконът е и крехко, зеленооко момиче, което си целувал неведнъж?

Синият дракон се издигна с рев и блъвна огън по патрула, който изникна иззад ъгъла с вдигнати оръжия. Войниците политнаха назад с писъци, а Ембър изръмжа и оголи зъби пред мен.

— Хайде, Гарет!

Съвзех се и се качих на гърба й. Шиповете й се забиваха в мен, когато обгърнах с ръце шията й и се настаних между кожестите криле. Усещах топлината, която се излъчваше от люспите, и мускулите, които се движеха и свиваха под мен, и потиснах тръпка. Това не беше Ембър, която познавах. Момичето беше изчезнало, всяка следа от нещо човешко изчезна, когато драконът се раздвижи — свиреп, величествен и ужасяващ. Тя изви врат да ме погледне, дългата муцуна беше достатъчно близо, за да видя редиците остри зъби и да усетя миризмата на пепел и дим, която се носеше от челюстите й.

— Дръж се.

Още изстрели изгърмяха и синият дракон изръмжа нещо на драконски, гърления език на драконите. Ембър се извърна, а аз се вкопчих по-здраво. Тя направи три подскока напред и се издигна във въздуха. Мускулите на крилете й се изпънаха под мен като стоманени въжета под люспите и ние полетяхме. Лъчът на прожектора ни последва и продължи да ни озарява дори след като оставихме базата зад гърба си. Изстрели гърмяха; чух гневния рев на синия дракон, стиснах зъби и се приведох на гърба на Ембър. Тя внезапно се разтресе, после крилете й се размахаха яростно и ускорихме, за да се откъснем от лъча светлина и от обсега на базата. Лека-полека лъчът изчезна и изстрелите отшумяха, докато бягахме от Ордена към пустинята.

Измъкнахме се. Наистина избягахме от Ордена.

Вятърът шибаше косата и дрехите ми, когато се надигнах предпазливо на гърба на Ембър и се огледах изумен. Пред мен се простираше пустинята, огромна и безкрайна като океан от пясък на предутринната светлина. Там, където срещаше небето, бледо розово петно надничаше над хоризонта, макар че земята още тънеше в мрак. От тази височина различавах далечната магистрала и малките светлинки на колите, които пълзяха по нея.

Поех тихо дъх, питах се дали всички дракони изпитват това въодушевление. Бях сърфирал с Ембър и бях чувствал пристрастяващия прилив на вълнение и адреналин, докато се спускаш по огромна вълна.

Но не можеше да се сравнява с това.

Импулсивно погледнах назад, към базата, от която се отдалечавах, и кръвта ми се смрази. В мрака бяха пръснати светлините на фарове, няколко машини ни следваха през пустинята. Преброих три SUV и поне един джип с прожектор на покрива, които се опитваха да скъсят дистанцията. Нямаше къде да се скрием тук. Ако успееха да ни приближат, щяха да открият стрелба и с нас беше свършено.

— Микробусът!

Погледнах към синия дракон, после към земята и видях голям бял микробус, който ускоряваше през пустинята и оставяше диря от прах. Синият дракон веднага сви криле и се спусна от небето. Усетих лекото движение на мускулите под мен, Ембър също се снижаваше, но когато се плъзна след синия дракон, през тялото й премина тръпка. Тя дишаше начесто и хълбоците й се надигаха. Надявах се, че усилието да ме изнесе от базата не я беше изтощило напълно.

Синият дракон се спусна над земята, после се извъртя рязко, за да мине пред буса и шофьорът да го види. Шофьорът веднага наби спирачки и спря рязко сред облак прах. Когато синият дракон се приземи, предната врата се отвори и оттам изскочи рошав, кльощав човек, който тичаше към дракона и крещеше нещо.

Осъзнах със сепване, че Ембър се е спуснала ниско над земята и се носи бързо към микробуса. Напрегнах се и се зачудих кога ще забави, но през нея отново мина тръпка и тя се спусна надолу като камък.

В последната секунда разпери криле, успя да убие малко инерцията и се стовари с главата надолу. Аз излетях от гърба й и се претърколих. Светът се завъртя около мен, но накрая спрях на няколко метра от Ембър.

Изправих се, потрепервайки от болка. Главата ми бумтеше, ръцете ми бяха окървавени, а светът още се въртеше. Все пак явно нямах нищо счупено. Игнорирах болката от натъртване или пукнато ребро и тръгнах към дракона.

— Ембър…

Стомахът ми се сви. Тя лежеше на една страна и дишаше тежко и накъсано. Едното й крило беше свито под нея, а другото бе проснато безжизнено на земята. Краката й се движеха немощно и забиваха нокти в пясъка и камъните, а опашката й потрепваше вяло в прахта. Когато стигнах до нея обаче, тя вече беше замряла напълно. Крилото й се сви за последно и се отпусна.

— Ембър!

Тъмнокос гол човек дотича при нея и падна на колене до покрития с люспи врат.

— Ембър — извика Райли и притисна ръка към нея. — Чуваш ли ме? Какво стана? Да не…

Замълча, беше пребледнял. Докуцуках до него точно когато отдръпна ръка. Дланта и пръстите му бяха покрити с кръв. Сърцето ми замря.

— О, не — прошепна той, изправи се и извика към буса: — Уес! Ембър е простреляна. Помогни ми да я вкараме в буса, преди Орденът да ни настигне.

— По дяволите! — Рошавият мъж заобиколи и отвори задните врати. — Знаех си, че е лоша идея, Райли. Знаех си, че упоритото малко ще ни затрие всичките.

— Млъквай и помогни, преди да съм ти откъснал краката и да те оставя на Ордена.

— Аз ще помогна — извиках, а той се обърна и ме изгледа кръвнишки. Без да чакам отговор, коленичих до Ембър и плъзнах ръка под покрития с люспи преден крак. Тя се размърда леко, ноктите й се забиха в пясъка, но не се събуди. Райли се поколеба, после клекна срещу мен и хвана другия крак.

— Уес! — изсъска той, когато се напънахме да вдигнем дракона от земята. — Ела тук. И ти трябва да помогнеш.

— На три — казах аз, щом и другият човек клекна до мен, без да спира да бълва проклятия. Райли ми хвърли последен, изпълнен с ненавист поглед и после насочи вниманието си изцяло към Ембър. — Едно… две… три!

Вдигнахме. Ембър увисна в ръцете ни, крилете и опашката й се влачеха по земята, а вратът й се люшкаше. Не беше толкова тежка, колкото очаквах, като се има предвид, че беше голямо, покрито с люспи и напълно отпуснато в момента влечуго. Някак тримата успяхме да я завлечем до задната част на буса и със сумтене я набутахме и издърпахме вътре. Едва се събра; крилете й се смачкаха до стените, а вратът й се изви под странен ъгъл и трябваше да прехвърлим опашката над гърба й. Накрая се озовах притиснат зад предната седалка, с врата й в скута ми, а извитите нокти бодяха крака ми през джинсите. Райли ме погледна отново над безжизненото й тяло. Явно се дразнеше, че съм така близо до нея, но нямаше къде да се дяна. Нямаше място и за него отзад.

— Райли! — извика Уес, докато драконът се колебаеше, очевидно не искаше да ме оставя сам с Ембър. — Орденът идва! По дяволите, облечи нещо, а? Да вървим!

Райли отново изпсува, отдръпна се и посегна да затвори вратите. Очите му светеха жълти в сенките на буса, докато се взираше в мен.

— Ако тя умре — рече той тихо, — ще те убия. — Това не беше празна заплаха.

Над хълма зад нас отекна рев на двигател, приближаваше. Стомахът ми подскочи. Орденът нямаше да ни пусне да се измъкнем. Уес изкрещя отново на Райли, вратите се затръшнаха и закриха външния свят. Ембър изстена, размърда се, крилете й потрепнаха, но не се събуди. Преглътнах с усилие и се наместих така, че тесният рогат череп да легне на краката ми. Накъсаният й дъх пареше кожата ми, аз сложих предпазливо ръка на покритата с люспи шия и се опитах да не обръщам внимание на зъбите до крака ми и на ноктите, които дращеха близо до тялото ми.

Кръвта й се процеждаше по пода.

Бусът потегли рязко, подскочи веднъж и набра скорост по пясъка. Полетяхме през пустинята, машините на Ордена ревяха след нас, а главата на умиращ дракон лежеше в скута ми.

ВТОРА ЧАСТ

ВСИЧКО ЩО БЛЕСТИ

10.

КОБАЛТ

Преди дванайсет години.

— Агент Кобалт? Чакат ви.

Разкърших рамене, за да се отърся от сковаността, и последвах асистента към стаята в дъното на коридора. Мразех тези срещи: седиш в студена офис сграда и се държиш любезно и почтително, докато безизразният оценяващ поглед на висш дракон се забива в теб през масата. Обикновено „Нокът“ не се занимаваха с подобни лични срещи, говореха директно с мен само когато преценяха, че задачата е особено важна. Предпочитах да се свързват по обичайния начин: чрез плик или папка, оставени на уговорено място, за да мога да прочета всичко за мисията на спокойствие. Тогава не се чувствах, сякаш ме оценяват.

Особено сега. Особено когато бях още бесен заради последното назначение и погубените заради мен животи. Защото „Нокът“ ме излъга и аз повярвах.

Влязох в заседателната зала, където около дълга дървена маса в центъра седяха грима души. Разпознах Адам Рот — младеещ мъж със сив костюм с идеална кройка. Един от младшите вицепрезиденти на „Нокът“, макар че беше по-голям от мен поне с два века. Издържах погледа му с част от секундата по-дълго, отколкото вероятно беше безопасно, и видях на спокойното му изражение страховит проблясък, преди да извърна очи и да погледна двамата, които седяха един срещу друг малко по-нататък.

Стомахът ми се сви. Моят обучител, самото свадливо старо копеле, беше събрал пръсти до устните си и не обръщаше внимание на никого. По-скоро само така изглеждаше. Нищо в тази стая не бе убягнало на вниманието му, дори гълъбите на перваза зад него. Беше по-стар от Рот, един от най-старите обучители в организацията; висок, слаб мъж с остра брадичка и винаги зорки и неспокойни черни очи. Тъмната му коса беше опъстрена със сиво, а кривият белег под лявото око го правеше още по-мистериозен.

Не много отдавна, щом го видех, се изпълвах с очакване и ужас, като притеснен ученик, който дава на родителите си бележника си. Сега чувствах единствено негодувание. Защо беше тук? Все едно имах нужда още някой да преценява всяко мое движение и да ме критикува мълчаливо.

Третият в стаята бе почти незабележим, присъствието му се затъмняваше от двата стари дракона. Когато го огледах, осъзнах, че е човек. Слаб, кльощав, с рошава кестенява коса и смачкана риза, наполовина измъкната от панталоните. По човешките стандарти беше относително млад; може би на осемнайсет — деветнайсет години. Това ме изненада. Щом беше тук с Рот и един от най-възрастните обучители в организацията, значи знаеше какво представляваме. Кой беше този човек и какво бе направил, за да си спечели такива привилегии? Не ми изглеждаше особено специален.

— О, агент Кобалт — каза Рот, като се надигна плавно от стола си. — Благодаря, че дойде. Моля, седни. — Посочи към масата и аз се настаних на стол далеч от обучителя си и човека.

— Здравей, Кобалт — каза Главният Василиск, без да ме поглежда. Ъгълчето на устните му се изви леко в усмивка, която ненавиждах. Беше минала повече от година от последната ни среща, но той винаги успяваше да ме накара да се чувствам като незначително малко само с един поглед. — Чух, че се справяш добре.

— Сигурен съм, че сте чули — промърморих аз, а Рот седна отново, приглади вратовръзката си и събра ръце на масата пред себе си. — Сигурен съм, че сте чули много неща за мен напоследък.

Не беше особено умно да се противопоставям на обучителя си пред вицепрезидента. Преди няколко години щях да получа плесница по главата в най-добрия случай и шестчасова тренировъчна сесия — в най-лошия. Но годините на страх от него бяха отминали. Вече бях пълноправен Василиск и не само това — бях един от най-добрите. Тази игра може и да беше опасна, но не бе по-опасна от мисиите, които ми възлагаха. Нека знае, че съм недоволен; не можех да направя нищо по отношение на „Нокът“ или мисиите ми, но не мислех да се преструвам на възхитен от тях.

Тънките устни на инструктора ми потрепнаха — не разбрах дали е ядосан, или развеселен от неуважението ми — преди да се обърне към челото на масата. Вицепрезидентът ни гледаше напрегнато с тъмните си очи.

— Прегледах досегашните ти мисии, агент Кобалт — заряза любезностите Рот, за мое облекчение. Нямах търпение за празни дърдорения как съм пътувал и добре ли съм се настанил. — Твоят обучител има високо мнение за теб и доколкото разбирам с основание. От доста време не сме имали толкова успешен млад Василиск. Когато попитахме инструктора ти кой е най-подходящ за тази задача, ти беше първият му избор. Поздравления.

— Благодаря, сър — отвърнах безизразно, дори се принудих да кимна любезно и се усмихнах сковано. — Правя каквото мога за доброто на организацията.

Едва не се задавих с тези думи. Но това се очакваше да кажа. Не бях толкова откачен да обиждам организацията; направех ли го, вероятно нямаше да изляза жив от тази стая.

Господин Рот се усмихна, но изражението му остана студено. Обърна се към огромния екран на отсрещната стена и натисна дистанционното. Там се появи изображение: сателитна снимка на заснежена пустош. По равнината бяха пръснати опасани от ограда сиви сгради, в самото подножие на планината.

— Сигурен съм, че знаеш какво е това — каза Рот, като ме гледаше през масата.

Кимнах рязко.

— Това е база на Ордена — отвърнах аз. Взирах се в екрана и опитвах да запомня разположението на базата. — Ако трябва да предполагам, една от северните метрополии.

— Да — отвърна Рот. — Съвсем нова база на Ордена. Открихме я миналата седмица и я наблюдаваме усилено. Системата им за сигурност все още не е включена, затова решихме, че моментът е много подходящ за нападение. Виждаш ли тази сграда, агент Кобалт? — На екрана се появи червено кръгче около една от идентичните сиви сгради в центъра на базата. — Това е информационният им център. И твоята мишена. — Гласът му остана делови, сякаш току-що бе обявил часът на следващия конферентен разговор. — Трябва да влезеш в базата, да откриеш главния компютър и да свалиш един важен файл с информация от мрежата им. След това ще унищожиш сградата, без да останат никакви следи от нас или от кражбата на информация.

Запазих спокойно изражение, но вътрешно изтръпнах. И преди бях получавал опасни задачи, но това? Да се промъкна в база на Ордена на свети Георги, пълна с вражески войници?

— И какво ще търся? — попитах. — Имам известни компютърни умения, но не съм хакер. Дори в нова база файловете сигурно са добре защитени или поне криптирани.

Господин Рот се усмихна. Студеният му поглед се отмести към човека, който седеше срещу мен и се взираше в лаптопа си.

Изглеждаше мрачен. Сякаш фактът, че е в една стая с три дракона, не само че не го впечатляваше, но и му беше неприятен.

— Задръжте за момент. — Кой знае защо, английският му акцент не ме изненада. Хлапето посегна покрай лаптопа си, издърпа нещо от него и го плъзна по масата.

Взех го: проста черна флашка. Погледнах объркан човека и той вдигна вежда.

— Какво е това?

— Програма, която ще ми позволи да хакна системата им незабелязано, да открия данните, които търсим, и да сваля файла в мрежата на „Нокът“ — отвърна хлапето, без да среща погледа ми. — Изваждаш флашката и кражбата няма да бъде засечена. Няма да могат да стигнат до нас. Затова не се притеснявай за техническата част. Погрижил съм се. Ти само трябва да я включиш. Можеш да го направиш, нали, приятел?

Пренебрегнах предизвикателството в гласа му, кимнах и прибрах флашката в джоба си. Исках да попитам за какво е информацията и защо е толкова важна, че да трябва да прониквам сред врага. Но разбирах, че ще науча само най-необходимото. Ако Рот сметне за нужно, ще ми каже. Ако не, няма да отговори на въпроса ми. Имах мисия, не ми трябваше да знам защо.

Бях по-любопитен обаче по отношение на човека пред мен. Той очевидно знаеше какви сме; Рот не направи опит да го скрие от него. „Нокът“ наемаше най-умните и най-добрите от целия свят, примамваше ги с обещания за богатство, власт, сигурност, каквото желаеха. Но голяма част от човеците, служители на „Нокът“, нямаха представа какви са всъщност техните работодатели. Вършеха си работата, прибираха се при семействата си и се връщаха на сутринта, без да подозират, че компанията, за която работят, е нещо ненормално. Само неколцина смъртни имаха привилегията да знаят истината и мълчанието им беше обезпечено с пари, заплахи или изнудване. Имаше и няколко души в „Нокът“, които бяха робски предани на организацията, искрено вярваха, че драконите са по-висша раса, и се гордееха, че им служат. Но всеки дракон знаеше, че като цяло хората са лековерни, слаби и лесни за манипулация. Да посветиш някого от тях в истинската ни природа беше огромен риск и организацията го избягваше, освен ако нямаше много основателна причина да смята, че човекът няма да ни предаде на външния свят.

Е, тогава каква беше причината при този човек? Защо изглеждаше гневен и възмутен почти колкото мен?

— Когато приключиш с прехвърлянето на файла — продължи Рот щом хлапето сведе поглед и пак се втренчи в компютъра си, — ще намериш центъра, в който се съхранява информацията, и ще го унищожиш. Това ще осакати мрежата им и ще ослепи базата. Те няма да са в състояние да се възстановят бързо и ответният удар срещу нас ще е почти невъзможен. Но има още една причина да те изпратим там.

Замълча и погледна обучителя ми, който изсумтя и изправи гръб, преди да се обърне към мен.

— Другата причина — започна старият Василиск е познатата лека, злобна усмивка — е, че искаме да изпробваме една забавна нова играчка. Затова в тази задача ще си нещо като опитно свинче. Работим по нещо и вярваме, че е почти готово да бъде използвано на терен. Поздравления, агент, ти ще проведеш първото изпитание.

Потиснах потрепване. Някое малко или напорист агент сигурно щяха да са възхитени от новината и да изгарят от нетърпение да изпробват нещо ново. Но не и аз. Аз знаех с каква „играчка“ ще си имам работа и честно казано, бях ужасен. „Нокът“ винаги бяха в крак с най-новите научни открития и технологии, защото знаеха, че да сме преди другите е не само печелившо, но и жизненоважно за оцеляването ни. Расата ни беше оцеляла, защото се бяхме развили, а знанието е власт. „Нокът“ трупаше знания, както трупаше богатство, и превръщаше всичко в печалба за организацията. Не само че откриваха безброй изследователски центрове, но имаха и свои лаборатории, където най-гениалните умове на организацията работеха неуморно, разбулваха мистерии, разширяваха предели, експериментираха, играеха си с огъня.

С неща като магия. Магията още съществуваше в света, иначе как би могъл петнайсеттонен дракон да се свие до осемдесеткилограмово човешко тяло? Само защото никой не я използваше, това не означаваше, че магията не съществува. По времето на Древния змей тя е била навсякъде или поне така се говореше. Тогава имало вещици, демони, чудовища и древни мечове, магьосници и вълшебни същества, даже еднорози, които бродели из най-дълбоките дебри на горите. Но с развитието на цивилизацията и технологиите магията била забравена. Дори Древният змей не я използваше вече или може би на света не беше останала достатъчно древна мощ. Дали защото бяхме изгубили магическите си способности, или защото не ни бяха нужни повече, по Преобразяването ни в човешка форма беше единственият остатък от старата магия, който все още използвахме.

През последните години лабораториите на „Нокът“ създаваха странни, откачени, необясними неща. Костюми, които не се късат, когато се Преобразяваш, специално предназначени за анатомията на драконите лекарства и други такива. Според слуховете те експериментираха със смесването на старата магия с науката, макар че не би трябвало да е възможно. Освен това се говореше, че това са само предварителни тестове; учените работели по нещо „голямо“. Нещо, което щяло да промени света на драконите завинаги. Не знаех доколко да вярвам на това, но когато лабораториите създадяха нова „играчка“, някак тя попадаше именно в ръцете на моя обучител.

Усещах погледа на стария Василиск, който прогаряше главата ми и потиснах въздишка.

— Разбира се, сър — промърморих, без да вдигам очи. — Ще сторя онова, което е необходимо на „Нокът“. — Защото това се очакваше да кажа, въпреки че всичко в мен се беше свило от гняв. Настъпи пауза и макар да знаех, че не бива, любопитството ми надделя. — И какво точно ще изпробвам?

Обучителят ми се изсмя.

— О, мисля, че ще ти хареса, агент Кобалт — рече той, а усмивката му ми подсказа, че ще е точно обратното. — Всъщност смятам, че ще е напълно по твой вкус.

11.

ГАРЕТ

— По дяволите! — промърмори мъжът до мен.

Извърнах се от прозореца и го погледнах предпазливо.

Пътувахме от близо час, летяхме по прашните пътища под силното слънце, което превръщаше вътрешността на микробуса в пещ. Знаехме, че Орденът още ни преследва, затова не тръгнахме по магистралата, а по тесни шосета и постоянно се оглеждахме за коли. Като че ли никой не ни преследваше и с всеки километър се отдалечавахме все повече от базата, но фактът, че сме на открито, ме притесняваше. Орденът нямаше да спре да ме търси, особено сега, когато бях в компанията на дракони. Дракони, които бяха проникнали в тяхна база и бяха избягали с предател. Скоро трябваше да намерим укритие. Надявах се моите спасители да имат такова.

Шофьорът, мисля, че се казваше Уес, погледна със стиснати устни таблото, вдигна глава и извика през рамо:

— Караме на изпарения, Райли. Гласът му бе рязък и напрегнат. — Ще трябва да спра да заредя, иначе ще влачим проклетия дракон пеша през пустинята.

— По дяволите! — чу се отзад. — Добре, спри при първа възможност, но действай бързо.

Уес веднага направи десен завой и натисна газта, явно се качваше отново на магистралата. Извърнах се в мястото си да погледна назад. Райли беше клекнал до Ембър и притискаше окървавен парцал към ребрата й. Бяхме си сменили местата скоро след като потеглихме, защото аз нямах представа какво да сторя за ранен дракон, а Ембър продължаваше да кърви. Сега се беше проснала на пода на буса и големите криле опираха в прозорците като кожени завеси. Люспите й блещукаха в метално алено на слънчевата светлина и хвърляха отблясъци по стените. С ужас осъзнах, че трудно ще я скрием. Ако някой надникнеше през прозореца, щеше да види голям червен дракон на пода.

В задната част на буса миришеше силно на кръв и стомахът ми се преобръщаше.

— Как е тя? — попитах, а другият дракон ме погледна страховито.

— Не е добре. — Говореше рязко, сякаш по принуда. — Изгуби много кръв и куршумът е още в нея. Спрях кървенето засега, но трябва да я отведем на безопасно място, за да се погрижим за раната. — Сложи ръка на люспестия преден крак и челото му се сбърчи от тревога. — Вероятно е добре, че е в безсъзнание, но няма как да се Преобрази, докато не извадим куршума. Той може да разкъса жизненоважен орган по време на промяната.

Стомахът ми се сви от тревога. Не само за Ембър, но и защото нямаше да можем да се доберем до безопасно място, без някой да забележи огромно митично създание в колата. И сякаш прочел мислите ми, Райли се озърна към мен и изрева:

— По-добре се надявай никой да не я забележи дотогава или Орденът пак ще се озове по петите ни. А като се замисля — вероятно и „Нокът“. — Изсумтя и горната му устна се изкриви от отвращение. — Напълно в техен стил е да се появят сега.

Намръщих се, не бях сигурен, че съм го чул правилно.

— Защо „Нокът“ ще ви гони? Мислех, че всички дракони…

— Е, мислил си грешно. — Изгледа ме презрително. — Много неща не знаете за нас, воини на свети Георги — продължи с укор и предизвикателство. — Може би, ако бяхте опитали да поговорите с нас, вместо да ни взривявате, щяхте да го осъзнаете.

— Райли — обади се Уес, преди да отговоря, — след пет километра има бензиностанция. Ако не заредим сега, може да нямаме друга възможност. И трябва да ида до тоалетната.

— Добре. — Райли се наведе, хвана края на брезента, върху който беше легнала Ембър и започна да го издърпва. — Действай, но бързо.

Обърнах се на седалката и се загледах в прелитащата край нас пустиня. Взирах се в настилката пред нас, докато не забелязах потрепваща в далечината бензиностанция. Тревогата ми нарасна. Това не беше малка бензиностанция насред нищото. Това беше огромна спирка за камиони с ресторант, търговски център и много хора. Озърнах се към Райли. Той нежно отдръпваше едното крило на Ембър от стената. Сгъна го внимателно до тялото й, за да я покрие с брезента. Опашката и крайчетата на ноктите й стърчаха, но поне не беше така изложена на показ като преди. Все пак, ако някой се приближеше, щеше да забележи, че на пода на микробуса има нещо огромно, люспесто и нечовешко.

Спряхме до една от колонките, Уес скочи и затръшна вратата, като остави ключовете в запалването. Огледах предпазливо бензиностанцията, търсех нещо подозрително, но като че ли нямаше такова; семейства се връщаха към колите си, два големи камиона бяха паркирани отстрани. Нямаше войници, нямаше черни джипове или други машини, които можеше да принадлежат на Ордена. Засега.

Уес откачи пистолета от колонката, пъхна го в резервоара и хукна към магазина. Огледах още веднъж района и се обърнах към драконите зад мен.

— Ти не си от „Нокът“ — заявих, докато Райли приглаждаше брезента над Ембър и се опитваше да я покрие изцяло. Това беше странна мисъл. Аз знаех, че всички дракони са част от „Нокът“ — огромната организация, която обхващаше целия свят. Те бяха свързани и работеха заедно, за да надделеят над човечеството.

Но аз и никога не бях предполагал, че ще се сприятеля с дракон. Или че тя ще рискува живота си, за да спаси моя.

Райли изсумтя, докато завиваше предните крака на Ембър.

— Не.

Изчаках, но той не добави нищо. Все пак усетих някакво отвращение, което не беше насочено към мен, а към „Нокът“. Любопитството ми се засили. Както и вината. Явно Орденът грешеше и в още нещо по отношение на драконите. Този дракон не беше част от организацията; дори сякаш я ненавиждаше. Колко ли сериозно грешеше Орденът по отношение на древните ни врагове? И колко животи бях отнел аз, защото вярвах, че постъпваме правилно?

— Щом не си с „Нокът“, с кого си?

— Със себе си — отвърна той рязко.

Някак не се изненадах.

Нещо изписука и стресна и двама ни. Райли посегна назад, извади телефона си и се вгледа в екрана. Лицето му се изкриви от отвращение.

— О, Господи, Уес. Наистина ли? — Прибра телефона в задния си джоб и поклати глава. — Проклетият му нервен стомах. Идеалният момент — както винаги.

Изправи се и огледа бензиностанцията през прозореца. Разпознах предпазливостта, с която търсеше капани, врагове и скрити опасности. Той е бил войник. Или някакъв агент. Бяхме спрели до една от крайните колонки и наоколо нямаше никого, но все пак той оглежда района цели двайсет секунди, преди да се озърне към мен.

— Влизам. — Гледаше ме с подозрение. — Ще ни трябват някои неща, ако ще се крием известно време, а моят партньор идиот не е на разположение в момента. Ще се забавя само минута, но… — Погледна към голямата купчина на пода, опашката и ноктите стърчаха под брезента. — Мога ли да ти я поверя, войнико?

Срещнах очите му и отвърнах твърдо:

— Да.

Той стисна устни, сякаш преглъщаше нещо гадно, но не каза нищо и тръгна към предната врата. Грабна ключовете от стартера, слезе от буса, затръшна вратата и ме остави сам с изпадналия в безсъзнание дракон.

Спусна се тишина, която запулсира в ушите ми, накъсвана само от бавното, тежко дишане на Ембър под брезента. Обърнах се в седалката, за да я огледам добре. Брезентът скриваше голяма част от тялото й, но краката със закривените черни нокти стърчаха в другия край, както и дългата, заострена в края опашка. Виждах и крайчетата на рогата и крилете, извивката на шията и върха на муцуната, който се подаваше под покривалото. Тя изви устна в съня си и разкри много дълги и много остри зъби.

Ембър… Това беше истинската форма на момичето, което срещнах в Кресънт Бийч. Бях я виждал и преди, но само за миг. Когато влязохме в схватка, войник и дракон, и се борехме за живота си. И по-късно, когато я карах да бяга, защото моят отряд щеше да се появи и да ги избие.

Тогава я видях в истинската й форма, но беше някак мимолетно, затъмнено от напрежението на момента. Бях твърде разсеян, за да обърна голямо внимание.

Сега обаче истината ме гледаше в лицето и не можех да я пренебрегна. Ембър беше дракон. Огромен гущер с люспи, криле, нокти и опашка. Всичките ми спомени от Кресънт Бийч, от лятото, което бе изчезнало така бързо, бяха за едно момиче. Как карам сърф с нея. Как танцуваме. Как я целувам в океана, как кръвта ми кипва и дъхът ми секва. Зеленоокото момиче със заразна усмивка и яростна любов към живота. Но Ембър не беше момиче. Ембър не беше човек. Ембър беше… това.

Една кола отби от магистралата и спря до съседната колонка. Вратите се отвориха, слезе четиричленно семейство и аз се напрегнах. След кратка свада между двете малки момчета майката успя да ги подкара към магазина. Бащата остана да зареди резервоара, а после тръгна след тях. Барабанях с пръсти по страничната облегалка на седалката и се чудех къде са Райли и Уес.

Някакво драскане ме накара да се обърна. Купчината под брезента помръдна и опита да се преобърне на другата страна с ръмжене. Ембър тръсна глава, отметна брезента и отново разкри яркочервения дракон. Опита да се надигне, но се отпусна на една страна, свлече се до вратата със силен тътен и разклати буса. Заблъска опашка в стените, изръмжа и отново понечи да стане. Слънцето сияеше по алените люспи.

— Ембър. — Бързо минах отзад и едва избегнах края на опашката й, който млатеше по стената. — Хей, спри. Успокой се. — Главата й се извърна към мен, аз инстинктивно вдигнах ръка и стиснах единия рог. — Спри!

Тя застина при допира ми и аз внезапно осъзнах, че съм хванал главата на замаян червен дракон, чиято муцуна бе на нивото на очите ми. Зъбите й просветваха, тя се взираше в мен, ноздрите й се разширяваха и за секунда изпитах страх от тази близост. Ако скочеше, захапеше или блъвнеше огън в лицето ми…

Бързо я пуснах. Тя не се отдръпна, но продължи да ме гледа, в рептилските зелени очи се четеше объркване.

— Гарет?

Мускулите ми се отпуснаха при звука на гласа й. Беше слаб, объркан и изпълнен с болка, но беше нейният глас, гласът на Ембър. Макар че не знам какво съм очаквал. Очите примигнаха отново и тя се отпусна немощно.

— Къде съм? — попита заваляно. — Какво става?

Поех си внимателно дъх.

— Трябва да лежиш — казах й нежно. Тя залитна към стената и аз потрепнах, защото бусът пак се разклати. — Ембър, погледни ме. — Пак хванах единия рог, за да привлека вниманието й. — Трябва да се успокоиш. — Тя вдигна очи, които светеха от страх и болка. Дишаше накъсано с отворена челюст, в която се виждаха два реда смъртоносни зъби, но аз устоях на порива да отдръпна ръка. — Не бива да те виждат сега. Моля те, легни.

Тя се вгледа в мен за миг и аз се принудих да успокоя дишането си. Това беше един от най-нереалните моменти в живота ми: моля замаян дракон да лежи неподвижно, за да не бъдем разкрити. С изключение на полета от базата, никога не се бях доближавал толкова до жив дракон, не и задълго. Не и толкова близо, че да усещам дъха му и да надушвам жегата и дима. Или да чувствам костеливите рога под дланите си. В миналото, доближавах ли се толкова до дракон, той или беше мъртъв, или правех всичко по силите си да го убия.

Ембър потрепери, легна и положи глава на пода с потиснат стон. Крилете й се раздвижиха леко, опашката се удари в стената, но накрая очите се затвориха и тя отново заспа. Издишах рязко, после погледнах през прозореца и се сковах.

Едно момче, към петгодишно, стоеше на няколко крачки от буса, стискаше безалкохолно в ръце и ме гледаше ококорено. Предположих, че е видял всичко, но не може да го разбере. Родителите му се връщаха в колата и майка му посегна да го хване за ръката.

— Джейсън, хайде. Какво гледаш?

Момчето посочи към буса.

— Дракон.

— Дракон ли? — Тя вдигна очи и доби объркано изражение, щом ме видя. Аз се усмихнах с разтуптяно сърце и свих рамене, а жената се намръщи.

— Добре, скъпи. Хайде, татко чака. — Хвана момчето за китката и бързо го обърна към колата, а аз успях да си поема отново дъх. Докато се качваха, момченцето се взираше през прозореца към мен с огромни, втренчени очи. Накрая колата пое към магистралата и ускори към хоризонта.

Райли и Уес излязоха от магазина, всеки носеше по две найлонови торби. Бързаха към буса. Аз отново завих Ембър с платнището, като внимателно покрих главата и тялото й, после се плъзнах пак на предната седалка.

След миг Уес отвори предната врата, хвърли две торби в скута ми и се отдръпна, за да пропусне Райли. Драконът се качи отзад през предните седалки, вероятно не искаше да отваря страничната врата, за да не изложи Ембър на показ. Но спря, погледна я и очевидно забеляза, че брезентът е местен, защото се обърна към мен.

— Имаше ли проблеми, войнико? — попита с подозрение.

Поклатих глава.

— Справих се.

Той продължи да се взира в мен, но в този миг Ембър раздвижи крило в съня си и отново отхвърли платнището. На прозореца остана червена диря и аз изтръпнах.

Райли прошепна проклятие.

— Тя пак кърви — изръмжа той и клекна бързо до нея. — Уес, дай аптечката — тя не бива да губи повече кръв. Войнико, измъкни ни оттук.

Изчаках Уес да мине отзад при Райли, преместих се зад волана и завъртях ключа.

— Къде отиваме? — попитах, щом двигателят изръмжа.

— Вегас — отвърна рязко Райли. — Не е далече, там имам място, където можем да останем няколко дни. — Ембър потрепери и ритна стената, а Уес изписка тихо. — Аз ще те насочвам, когато наближим, но сега тръгвай!

Включих на скорост, поех към магистралата и подминах прашна табела, която обявяваше, че до Лас Вегас остават сто километра. И ускорих към слънцето.

12.

ДАНТЕ

— Господин Хил. Може ли за момент?

Вдигнах поглед от бюрото. Мист стоеше на прага с картонена папка в ръка, изглеждаше едновременно спокойна и изпълнена с очакване. Сребристата й коса днес беше вързана на конска опашка и й придаваше по-младежки и не толкова строг вид. Беше ми трудно да повярвам, че е на моята възраст; държеше се така овладяно и зряло, че се чудех дали е получила нормално възпитание. Или поне онова, което ние смятахме за нормално.

Въздъхнах и оставих химикалката, с която си водех бележки на един жълт лист.

— Мист — усмихнах се, поканих я да влезе в кабинета. — Колко пъти те помолих да ме наричаш Данте?

— Ако броим и този, точно пет пъти. — Както винаги, под любезния тон се усещаше леко предизвикателство. — И предполагам, че ще ме помолите поне още два пъти. Но засега няма смисъл. — Тя отстъпи в коридора, внезапно изглеждаше нетърпелива. — Бихте ли дошли с мен, господин Хил, мисля, че трябва да видите това.

Отново в оперативната зала, аз се взирах в един от огромните екрани, на който се появи сателитно изображение на кафеникава повърхност със зелени петна тук-там. Мист стоеше до мен и също гледаше екрана, а двамата служители тракаха трескаво по клавиатурите.

— Това — започна Мист и се облегна на бюрото — е източната част на пустинята Мохаве, близо до границата между Аризона и Юта. Когато ни казахте да търсим западни бази на Ордена, започнахме да насочваме сателитното търсене към райони, близки до Кресънт Бийч.

— Чакай — вдигнах аз ръка. — Имаме сателити?

Мист изсумтя.

— Ние притежаваме една от най-големите сателитни комуникационни мрежи в света — каза тя хладно. — Не е трудно да добавим няколко екстри.

— Както и да е — продължи, сякаш въпросът не беше важен, — когато започнахме търсенето, открихме… това.

Увеличиха и фокусираха изображението — забелязах някакво съоръжение насред нищото. Дори от тази височина изглеждаше внушително. Виждах ограда с две порти, няколко дълги правоъгълни сгради и път, който се простираше през огромната пустиня.

— Това — обяви Мист, сякаш усетила скептицизма ми — е западната метрополия на Ордена на свети Георги.

Смръщих се.

— Сигурна ли си? Не ми прилича на такова. Със сигурност не и на тежковъоръжена военна база.

Тя ме изгледа с едва прикрито раздразнение.

— Това искат да видим, господин Хил. Орденът използва комбинация от охранителни мерки и пълна изолация, за да крие базите си. Някои от тях, като главния щаб в Лондон, са твърде добре въоръжени, за да направим каквото и да било. Други, като тази, разчитат на изолацията. „Нокът“ знае за няколко големи бази на Ордена по целия свят, но по-малките са много добре скрити от погледа. Открихме тази само защото търсехме целенасочено активност на Ордена в региона. По ваше искане, господин Хил, и отне цяла нощ.

Вдигнах ръце.

— Ясно. Няма нужда да ме нападаш. Вярвам ти. — Тя изсумтя, явно укротена, и погледна към екрана. — Е, това е тяхната западна база — рекох аз и скръстих ръце. — Сигурен съм, че „Нокът“ ще иска да научи за това. Информирахте ли господин Рот?

— Не — отвърна мрачно тя. — Предположих, че на вас се пада тази чест. Все пак вие ни насочихте в тази посока. Но не открихме само това — продължи, преди да съм успял да се възгордея. — Вижте.

Екранът потъмня, когато всичко потъна в нощта, само няколко светлинки останаха в морето от чернота. После един от човеците натисна клавиш и изображението стана зелено и зърнесто. Виждах сградите, неясни в смарагдовата мъгла, и оградата около базата, когато образът се увеличи. Броячът в дъното на екрана показваше 3:26 сутринта преди два дни.

Примигнах. Две малки черни точки се движеха през пустинята от изток, приличаха на миниатюрни пълзящи насекоми от тази височина, но определено се устремяваха към оградата. Не идваха откъм пътя; всъщност като че ли нарочно избягваха портите и се насочваха към най-изолирания ъгъл на базата. С изумление видях как спряха до оградата за няколко секунди, промъкнаха се през дупка, която вероятно бяха изрязали и започнаха да пълзят през двора към сградите.

— Какво е това? — прошепнах, объркан. — Не може да е…

— Смятаме, че това е Ембър, господин Хил — довърши вместо мен Мист. — И Кобалт. Никой от нашите агенти не е получавал заповед да проникне в база на Ордена. Кобалт има знанията и уменията за този вид работа и е достатъчно смел, за да проникне в там. Отчасти заради това е и толкова опасен за нашата организация.

— Но защо Ембър е с него? — попитах аз, не можех да откъсна поглед от двете малки фигурки, които се стрелваха през сенките и покрай ъглите. Гърлото ми се сви от гняв и страх. Тя беше в база на Ордена на свети Георги! Какво си въобразяваше? Ако някой я забележеше, край с нея. Махай се оттам — исках да извикам, но знаех, че няма смисъл. — Ембър, упорита идиотка такава, защо го правиш? Махай се оттам, преди да са те убили.

Мист мълчеше. Обърна се и кимна на единия от човеците, който се наведе над клавиатурата. След миг изображението се ускори и броячът в левия ъгъл се завъртя бързо, макар че в базата като че ли нищо не се движеше.

— Спри — нареди Мист и образът застина. — Погледнете в горния ляв ъгъл, господин Хил — продължи тя и кимна към размазаното изображение. — Зад онзи джип, близо до сградите. Какво виждате?

Проследих погледа и й си поех рязко дъх.

— Трима са — прошепнах и присвих очи, за да се уверя. Не, не бях сбъркал. Виждах двете черни фигури, но сега до тях зад колата се свиваше още една. — Отишли са там да вземат някого — изпъшках аз, опитвах се да го проумея. — Но… защо? Орденът не взима пленници, поне не и от нашите. Кой…?

Замълчах, студена буца натежа в стомаха ми.

— Войникът — прошепнах и усетих как кръвта се смъква от лицето ми. — Човекът от Кресънт Бийч. Отишли са да освободят войника от Ордена.

Краката ми се подкосиха. Не това очаквах. Надявах се, че като наблюдаваме базата, в която беше Себастиян, той ще ни отведе до Ембър. Или че Ембър някак ще се свърже с него и ще ги проследим, когато опитат да я хванат заедно с отцепника. Не бях очаквал, че тя лично ще проникне в базата.

Мист се обърна към мен, гледаше ме мрачно.

— Е, сестра ви вече е не само отцепница, но и общува с врага — каза тя. Говореше тихо, за да я чуя само аз и хората от екипа ни. — Какво възнамерявате да правите с тази информация?

Поех дълбоко дъх.

— Трябва да кажа на господин Рот — отвърнах. Веднага ми призля, но знаех, че нямам друг избор. — Ако Ембър е във връзка с Ордена, „Нокът“ трябва да научи веднага. Тя може неволно да изложи организацията на опасност, макар че нямам представа какво си въобразява, че прави. — Гневът припламна и аз прокарах ръка по лицето си, за да се успокоя. Беше достатъчно зле, че Ембър стана отцепница, но да помага на войник от Ордена? Как щях да убедя „Нокът“, че е манипулирана, ако продължи да прави такива глупости?

Изправих се и погледнах пак към екрана, към трите свити до колата фигури.

— Избягаха ли? — попитах, но вече се страхувах от отговора. Мист със сигурност нямаше да ми покаже този запис, ако не бяха избягали. Но дори да се беше случило най-лошото, ако Ембър не се бе измъкнала жива от тази база, аз не възнамерявах да стоя тук и да гледам. Дори след всичко това не мислех, че мога да понеса да видя как я убиват пред очите ми.

Изненадващо, устните на Мист потрепнаха в усмивка.

— О, може да се каже — рече тя и натисна един клавиш.

След секунди, с качено в гърлото сърце, аз гледах как два дракона излитат от базата сред дъжд от куршуми и светлини на прожектори. Ако бях имал някакви съмнения дали една от фигурите в черно е Ембър, те вече се разсеяха.

Поех бавно дъх, докато двата дракона изчезваха от екрана на запад. Войникът беше на гърба на единия от тях и в мен отново припламнаха гняв и отвращение, примесени с изумление. Кимнах рязко и се обърнах към един от хората.

— Изпрати веднага съобщение на господин Рот. Кажи му какво открихме.

13.

ЕМБЪР

— Ембър — каза Данте. — Ставай.

Изстенах. Леглото ми беше топло и удобно, а въздухът извън гнездото от одеяла — студен. Беше събота, поне си мислех, че е събота, и трябваше да се срещна с Лекси по-късно следобеда, за да караме сърф. Тя не искаше да ходим рано по някакви причини, което означаваше, че днес можех да поспя. Разбира се, това не важи за противни братя, които влизат в стаята ми да ме безпокоят.

Надникнах изпод завивките, възнамерявах да кажа на противния брат да се разкара, но видях, че вече не съм в стаята си.

Седнах, примигвайки. Лунна светлина се процеждаше през прозореца и създаваше всякакви сенки и неразпознаваеми форми. Смръщих се объркана, плъзнах се от леглото и потреперих, щом се изправих. Подът под мен беше гол и твърд, леденостуден.

— Ембър.

Обърнах се. Данте стоеше на няколко крачки от мен и ме гледаше със сияещи зелени очи в мрака. Зад него, на ръба на светлината, лабиринт от сандъци се извисяваше страховито и хвърляше назъбената си сянка върху Данте.

— Предателка — прошепна той.

Изръмжах и оголих зъби. Не знаех кога съм се Преобразила, но огнени езици облизаха зъбите ми, щом изръмжах и отворих леко криле.

— Ти ли го казваш? — Гласът ми отекна странно в гредите на тавана. — Мислех, че ще напуснем заедно „Нокът“, но ти не си имал никакво намерение да идваш с мен, нали? Отиде при Лилит да й кажеш къде съм.

Той не отговори и аз се отпуснах, опашката и крилете ми клюмнаха. Брат ми ме гледаше безизразно.

— Ти ме излъга, Данте — казах аз и усетих как студеният прилив на съжалението потушава пламъците в мен. — Мислех си, че мога да ти вярвам, но ти ме продаде на „Нокът“.

— Нищо такова не съм направил — отвърна той спокойно, макар че присви очи в сияещи зелени процепи. — Ти ни предаде, Ембър. Когато замина с онзи отцепник. — Той се отдалечаваше в мрака и гласът му отслабваше. — Ти избра. Ти избра да си тръгнеш и да изоставиш всичко, за което се трудихме. Шестнайсет години подготовка бяха заличени за миг. Ти си тръгна от „Нокът“ и от мен.

— Данте, чакай.

Той не спря, изчезна в мрака, ехото на стъпките му отшумя съвсем. Аз извиках и хукнах след него, но сенките се затваряха и всичко почерня.

Потреперих и отворих очи.

Лежах на пода в непозната стая, бях свита върху нещо меко. Отне ми само секунда да осъзная, че съм в драконовата си форма и лежа сред одеяла в някаква спалня, защото до стената бяха избутани легло и тоалетка. Ако не се броят те, стаята беше неестествено празна. Нямаше дрехи по пода, нямаше снимки или плакати по стените, нищо не издаваше, че е обитавана. Като че ли беше стояла празна дълго време.

Мислите ми се въртяха лениво, сякаш през лепило. Примигах с усилие и опитах да се концентрирам, като вдигнах глава и зачаках зрението ми да се проясни. Какво ми се беше случило? Последното, което помнех, бе как летя, за да избягам от някого, а после нещо ме удари встрани като чук. Не помнех да съм припадала, но явно бях, защото след това всичко ми се губеше. Колко ли време беше минало оттогава?

И къде бях сега?

Огледах се предпазливо и се сковах.

На стол до стената, на няколко крачки от мен, седеше човек със скръстени на гърдите ръце и затворени очи. Познах го въпреки объркването и мъглата на съня. Гарет.

Стомахът ми се сви и споменът се завърна. Спомних си онова, което ме беше довело тук; проникването в базата на Ордена с Райли, освобождаването на Гарет, бягството над пустинята с войника на гърба ми. Имах смътен спомен и за глас, който звучеше точно като неговия, казваше ми да легна, но може и да бях сънувала.

Сега обаче не сънувах, войникът беше тук, в тази стая. Слънчевата светлина нахлуваше косо през щорите на прозорците и позлатяваше светлата му коса, рисуваше ярки ивици по дрехите му. Той беше с износени джинси и бяла тениска, и спеше. Така изглеждаше още по-млад. Не като каления войник, а като нормален младеж. Като Гарет, когото познавах от Кресънт Бийч. Преди да се превърне във войник на Ордена, във враг, във воин, който цял живот е убивал дракони.

Надигнах се внимателно в опит да седна тихо, но Гарет или само дремеше, или спеше много леко, защото веднага отвори очи. Пронизващият металносив поглед срещна моя.

— Ембър.

Гласът му ме накара да потрепна, беше тих и омекнал от облекчение. Той стана от стола внимателно, без резки движения. На лицето му се четяха тревога и надежда.

— Ти си будна. Добре ли си?

— Ами, май да. — Станах бавно, готова за болката. Усещах я тъпо отстрани, когато се движех, но не беше остра или пронизваща. Изправих се изцяло, извих врат, свих нокти и ги отворих, проверявах мускулите си. Освен леката, но постоянна болка в ребрата, всичко изглеждаше наред. Поех си дъх и го изпуснах бавно. — Май че съм цяла. Какво стана?

— Простреляха те — отвърна тихо Гарет. — Докато бягахме от Ордена. Доведохме те тук и Уес успя да извади куршума, но известно време беше на косъм.

— Какво имаш предвид?

Очите му отскочиха към мястото, откъдето идваше болката.

— Едва не умря, Ембър — прошепна той. — Не знаехме колко е сериозно, докато не те доведохме тук. Изгуби много кръв и ако куршумът бе попаднал само няколко сантиметра вляво… щеше да се забие в сърцето ти.

— О… Наистина ли?

Той кимна, лицето му се изопна.

— През първата нощ — продължи със странно задавен глас — не знаех дали ще успеем. Ти изобщо не помръдваше, не ядеше, не се Преобразяваше, нищо. Райли каза, че… че си изпаднала в хибернация, че когато дракон е сериозно наранен, жизнените му функции се забавят и той изпада почти в кома, докато не се излекува. Нямах причина да се съмнявам в думите му, но… ти беше толкова неподвижна. Остана така цели три дни и дори не разбирах дали дишаш.

— Хей — пристъпих бавно към него; знаех, че още съм в драконовата си форма и не исках да го притесня. — Всичко е наред. Виж. — Разтворих криле и те хвърлиха тъмни сенки по стените и пода. — Добре съм — усмихнах се. — Още съм тук.

Вгледа се в мен с изражение, от което сърцето ми се преобърна, после очите му се присвиха и той поклати глава.

— Не биваше да идваш — звучеше почти гневен. Примигнах и отстъпих изненадана, когато се обърна към мен. — В Ордена. Не биваше да рискуваш така. Не знаеш какво направи, какво ще стори Орденът на твоята раса сега. Те няма да отстъпят позициите си. Вероятно новината за проникването е стигнала до Лондон. Всяка база в региона ще те търси. Вече никога няма да си в безопасност.

Ударих с опашка и едва не съборих една лампа от скрина.

— Тогава следващия път просто ще си кротувам и ще ги оставя да те застрелят.

Гарет потрепна и прояви благоприличието да се засрами.

— Съжалявам — прошепна той и гневът му изчезна така бързо, както се беше появил. — Не исках да съм неблагодарен. Дължа ти живота си и се радвам, че дойде да ме спасиш. Просто… — замълча, в гласа и позата му се промъкна несигурност. — Не съм съвсем сигурен защо.

— Защо ли? — наклоних глава настрани и се вгледах в него. — Как така не знаеш защо? Отговорът би трябвало да е очевиден.

Надежда пробяга по чертите му, но така бързо, че не бях сигурна дали не ми се е сторило. Гласът му остана неутрален.

— Аз съм воин на свети Георги. Цял живот съм вярвал в това, в което вярва и Орденът. Следвах догмите и убивах, когато ми наредят, изпълнявах всичко без колебание. Абсолютно всеки път. — Извърна поглед за миг, очите му бяха потъмнели. — Знаеш какво сторих — продължи, втренчен в стената. — Знаеш какъв съм. Защо рискува живота си, за да спасиш един убиец на дракони?

В гърлото ми се сви буца.

— За мен ти не беше войник на Ордена — почти прошепнах и преглътнах с усилие. — Не и в Кресънт Бийч. Никога не съм те мразила, Гарет. Дори след… онази нощ. — Нощта, когато той насочи пистолет към лицето ми и аз разбрах какъв е всъщност. Нощта, в която неизбежно се изправихме един срещу друг, защото какво друго можехме да бъдем, освен смъртни врагове? Войник на свети Георги и дракон. — И след случилото се с Лилит. Не можех да те оставя да умреш. Не можех да позволя да те убият, дори на Ордена.

Гарет още не ме поглеждаше. Взираше се в стената, сякаш не можеше да понесе да погледне огромното влечуго, което стоеше до него, и сърцето ми се сви.

— Е, ами сега? — попитах тихо. — Врагове ли сме, Гарет? Мразиш ли ме, защото съм дракон?

— Не! — Погледна ме бързо, изглеждаше искрен. — Не бих могъл да те мразя, Ембър. Всъщност аз трябва да ти задам този въпрос. Щом наистина знаеш какво съм сторил… — Въздъхна и сведе глава. — Но не. Не съм ти враг. Ти рискува живота си, като влезе в базата, и ти, и Райли. Длъжник съм ви.

Седнах, свих опашка около краката си и изсумтях подразнено.

— Е, само да знаеш за в бъдеще — казах, като потупвах с подобното на пика крайче на опашката си по пода, — когато някой реши да ти спаси живота, по каквато и да било причина, правилната реакция е да кажеш „благодаря“. Вината и пълзенето в краката му не са задължителни, но са много желателни.

Той се изсмя тихо, сякаш не можа да се сдържи.

— Схванах — прошепна, намек за усмивка прекоси лицето му. — Сега ли ще желаеш да започне пълзенето или по-късно?

— О, по-късно. Определено по-късно. Когато ще мога да се настаня удобно и да му се насладя няколко часа.

— Няколко часа, значи? Ще го имам предвид. — Поклати глава и срещна погледа ми. — Благодаря ти, че дойде да ме спасиш — продължи вече сериозен. — Не беше длъжна, но съм ти благодарен, че го направи. Не бях… чак толкова готов да посрещна смъртта, колкото си мислех.

Кимнах. Мрачното изражение още не го бе напуснало съвсем, но все беше някакво начало. Поне вече говореше с мен като с личност и не се притесняваше от „дракона“. Засега това беше достатъчно.

— Е, къде са останалите? — озърнах се аз.

Гарет кимна към вратата.

— Райли спеше в стаята си, когато го видях за последно — отвърна той. — Уес излезе преди няколко минути за провизии. Тримата дежурим на смени, откакто дойдохме тук. Чакахме те да се събудиш, преди да решим къде ще идем после.

— Къде сме сега, между другото?

— Вегас — отвърна нов глас от вратата.

Извих врат да погледна. Райли стоеше на прага, златните очи гледаха напрегнато. Беше със скъсани джинси и черна тениска и изглеждаше странно без вечното яке. Тъмната му коса беше разрошена, а дрехите — смачкани. Под очите му имаше сенки, сякаш от безсъние.

Успях да се усмихна леко, но сетивата ми се събудиха рязко и изпратиха топлина по вените ми.

— Здрасти. Аз станах.

— По дяволите, Ембър. — Райли влезе в стаята и без колебание тръгна към мен. Гарет се отдръпна в ъгъла. Райли докосна врата ми и аз усетих изпепеляваща жега дори през люспите. — Добре ли си? — попита той, очите му се отклониха към ребрата ми, където се беше забил куршумът. — Защо не ми каза, че си будна?

— Тъкмо щях да го направя.

Той притисна чело в моето, кожа до люспи.

— Не ме плаши повече така, Огнено момиче — прошепна, а стомахът ми затанцува и крилете ми запърхаха леко. — Ако беше умряла, не знам какво щях да правя, но най-вероятно щях да изям онова копеле от Ордена ей там.

— Това не е много разумно — отвърнах, знаех, че Гарет ни чува, а на Райли вероятно не му пука. — Тогава героичното ни проникване в базата щеше да отиде напразно.

Той изсумтя, отдръпна се и извъртя очи.

— Яде ли вече? — Усмихна се изтощено. — Беше в безсъзнание три дни. Сигурно умираш от глад.

Храна. Внезапно направо озверях от глад, като мечка след зимен сън: кльощава, гладна и измършавяла. Да, идеята за храна беше чудесна. Всъщност в момента не ме интересуваше нищо друго. Райли се изсмя.

— Да, така си и мислех. В хладилника има пица и… олеле, чакай, Огнено момиче. — Протегна ръце да ме спре, защото вече се устремявах натам. Погледнах го с нетърпение и той се ухили. — Никакви дракони в кухнята. Съседите ще получат удар. — Примигнах и си спомних, че още съм в неподходящ за пред обществото вид. Вид, който би предизвикал известна паника. Потиснах въздишка. Чувствах се толкова естествено в истинското си тяло; не исках да се Преобразявам.

— Дрехите ти са в скрина зад теб — каза Райли. — Преоблечи се и ще се видим, щом станеш отново човек. — Усмивката му избледня и в гласа му се прокрадна мрачна нотка. — Трябва да обсъдим някои неща.

14.

РАЙЛИ

Ембър издиша и изпрати струйки дим около мен, после се обърна и тръгна към скрина в ъгъла. Гледах я още миг, дългата шия и крилете, как блестят алените люспи в тънките ивици слънчева светлина. Поривът да се Преобразя беше почти болезнен, изгаряше дробовете ми и въздухът имаше вкус на пепел. Извърнах се, преди да е станало твърде изкушаващо, погледнах към войника и му дадох знак да излезе от стаята.

В коридора затворих вратата след нас.

— Добре — казах тихо, за да не ни чуе Ембър. — Видя я. Тя вече е добре. Защо си още тук?

Той гледаше затворената врата и отвърна тихо:

— Няма къде да ида.

— Е, това не е мой проблем, нали? — Минах покрай него към кухнята, защото знаех, че Ембър ще излезе скоро да търси храна. Освен кутията с остатъците от пица, нямаше почти нищо друго. Бях изпратил Уес за провизии преди няколко часа. Надявах се да се върне скоро. Това не беше най-прекрасният квартал, нищо общо с шика и блясъка на Стрип, по която се нижеха огромните казина, с които Вегас беше известен. Ако погледнеш през задния прозорец, ще видиш малки, грозни къщи, а отвъд тях — равната, прашна шир на пустинята Мохаве, която стигаше чак до далечните планини. Тук вилнееха бедност и престъпления, но това ме устройваше идеално. Никой не задаваше въпроси, никой не си вреше носа, никой не се чудеше защо един бял микробус внезапно спря на алеята на досега изоставената къща.

Войникът ме последва в кухнята и я огледа както винаги.

— Те ще ви преследват — обяви той и аз свих рамене.

— Нищо ново не ми казваш.

— Трябва да се преместите скоро. Опасно е да оставате тук, особено когато ви търси Орденът на свети Георги.

Раздразнението пак се събуди и потисканият гняв се разгоря в ненавист. За трите дни, откакто бяхме тук, се търпяхме взаимно по възможно най-зрелия начин: преструвахме се, че другият не съществува. Той не ми говореше, аз не му говорех и нещата вървяха добре. Нещо като неизречено примирие, докато чакахме Ембър да се оправи.

Сега обаче това вече не важеше. Присвих очи, чудех се какво ли ще стане, ако се Преобразя и го разкъсам. Ембър може и да беше забравила, че той е от Ордена. Може и да му беше простила, че преследва и избива нашите без милост, но аз не бях простил. Всъщност не го изхвърлих от буса и не го зарязах насред пустинята да се оправя сам само заради момичето, което ме убеди да спася проклетото копеле. Тя беше и причината да не го прогоня от къщата с огън веднъж завинаги. Точно сега обаче това много ме изкушаваше.

— Не ми казвай как да си върша работата, войниче — казах тихо и заплашително. — Занимавам се с това от много време. Надхитрям такива като теб още отпреди за първи път да свиеш малките си треперливи пръстчета около спусъка. Нямам нужда някакъв си убиец на дракони да ми казва да се пазя от Ордена.

— Ти никога не си прониквал в база на Ордена — продължи човекът, сякаш знаеше нещо за мен и за миналото ми. — Познавам Ордена. Те няма да се примирят с това. Щом новината стигне до Лондон — вероятно вече е стигнала — те ще хвърлят срещу нас всички сили и няма да спрат, докато не ни убият.

— О, затова ли си още тук? — предизвиках го аз и скръстих ръце. — Искаш драконите да те пазят, защото сега ти си преследваният?

— Не. — На лицето му проблесна гняв. — Не ми пука какво ще стане с мен — прозвуча толкова искрено, че почти му повярвах. — Искам Ембър да е в безопасност. Дължа й живота си и не мога да си тръгна, като знам, че Орденът я преследва.

— Те винаги я преследват — сопнах се аз. — Всеки божи ден. Преследването никога не спира. Войната не спира. Или този факт ти е убягнал? Единственото, което се промени сега, е, че Орденът е като ужилен, защото гордостта им пострада и отчаяно ще искат реванш. Няма значение, че от години разбиват вратите ни и ни взривяват. Но ти не се тревожи за Ембър. — Ухилих се, когато лицето му потъмня. — Орденът няма да се доближи толкова. Аз ще се грижа за нея.

— Освен това — каза друг глас от прага, — тя е съвсем способна да се грижи за себе си.

Обърнахме се гузни. Ембър стоеше до вратата, скръстила ръце, вбесена и на двама ни. Червената й коса стърчеше във всички посоки. Определено беше отслабнала и това ме притесни. Но зелените очи бяха ярки както винаги, а огънят, спотайващ се под повърхността, гореше със същата сила. Виждах дракона да се взира в мен и ехото от крилата зад нея. Тя ни стрелна — е, стрелна мен — с подразнен поглед, преди да тръгне към хладилника и да го отвори.

— Ембър — започна войникът, когато тя извади плоска бяла кутия. — Аз…

— Гарет — прекъсна го Ембър. Гласът й прозвуча предупредително. Тя се обърна. — Не искам да съм груба, но аз съм дракон, който не е ял от три дни. Освен ако не смяташ да извадиш отнякъде купчина скрити понички, засега ще ме оставиш на мира.

Той примигна, а аз се изхилих на смаяното му изражение, когато Ембър мина покрай нас към плота.

— Правило номер едно, когато си имаш работа с дракони — казах аз, щом момичето скочи на столче и отвори кутията. — Не заставай между гладно малко и храната му. Може да изгубиш някой пръст.

Ембър ме изгледа, сякаш щеше да изръмжи нещо в отговор, но реши, че храната е по-важна и налапа половин парче пица. Отидох до хладилника за безалкохолно, а войникът се облегна тихо на стената, докато гладният дракон унищожаваше пица пеперони. След две минути Ембър хвърли кутията в кошчето, изтупа ръце и най-сетне ни погледна.

— Е? — Забарабани с пръсти по ръката си, гледаше ту него, ту мен. — Сега какво?

Хубав въпрос.

— Предполагам, че зависи, Огнено момиче.

— От какво?

— От теб. — Тя се намръщи объркано. Смачках празната кутийка, оставих я в мивката и отидох до хладилника за още една. — Нека те попитам нещо — добавих, докато затварях вратата. — Според теб какво ще стане сега? След като напусна „Нокът“? След като стана отцепница?

Тя наклони глава настрани.

— Ами… не знам. Нали ти си наясно? Мислех, че си запознат с отцепничеството.

— По принцип, да. Но обикновено в плановете ми не влиза промъкване в силно охранявана база на Ордена, за да спасявам врага. — Не погледнах към войника, а той е нищо не показа, че ме е чул. — Цялата тази ситуация е необичайна за мен, Огнено момиче. Честно казано, не очаквах да се задържиш наоколо толкова дълго.

Гняв прекоси лицето й и тя вирна брадичка.

— Е, ако знаех, че просто искаш да се отървеш от мен, щях да ти спестя усилията.

— Не ставай глупава. Нямах това предвид. — Поклатих глава и я изгледах с раздразнение. Тя отвърна на погледа ми и аз въздъхнах. — Според теб какво възнамерявах да правя, след като те отведа от Кресънт Бийч? Да те изхвърля на улицата и да кажа: „Късмет и хубав живот!“ Имай ми малко доверие. Доста по-организиран съм.

Тя се намръщи.

— Тогава… какво ще стане с мен?

Понечих да отвърна, но замълчах. Не исках да говоря открито за мрежата си, особено в присъствието на човека. Не че се страхувах да не изтича при Ордена, но не възнамерявах да го търпя дълго. Преследван или не, той имаше драконова кръв по ръцете си и това нямаше да се промени.

Сякаш прочел мислите ми, войникът вдигна глава и срещна погледа ми.

— Можеш да й кажеш — рече тихо. — Няма да издам тайните ти на Ордена.

Усмихнах се.

— Ако смятах, че ще го направиш, вече щеше да си купчина кости в пустинята. Не това ме тревожи.

— Райли! — извика Ембър. — Не е нужно да ставаш гаден. Той вече не е част от Ордена.

— Огнено момиче, не схващаш. — Обърнах се към нея и присвих очи. — Не става дума за мен. Не рискувам само своя живот, а живота на всички дракони, които съм освободил от „Нокът“. Те разчитат на мен да ги пазя, да ги крия от „Нокът“ и от Усойниците. Аз трябва да се тревожа не само за организацията, но и за Ордена, защото копелетата не знаят, че има разлика между „Нокът“ и драконите отцепници, а и да знаят, не им пука.

Отново погледнах войника, той мълчеше. Но по изражението му разбрах, че съм прав.

— Така че, да, Огнено момиче, аз съм малко параноичен заради факта че има бивш воин на Ордена в стаята. Струва ми се, че когато предишния път в стаята имаше воин на Ордена, по нас се стреляше. — Опрях юмрук в гърдите си и се вгледах в нея. — Това е моята мрежа, моят нелегален свят. Посветих твърде много години да измъквам дракони от „Нокът“, за да ги изложа на опасност сега.

Ембър се взираше в мен с изненада и изумление.

— За колко дракони говориш? Колко отцепници имаш?

Пак въздъхнах, усетих как раменете ми се отпуснаха. Твърде късно беше да го пазя в тайна.

— Повече от двайсет тази година — признах аз и тя зяпна от изумление. — И в това число не влизат хората, които работят за мен. Малките, които отмъквам от организацията, са още твърде неопитни и наивни, затова имат нужда от човек, който да се грижи за тях, докато станат способни да се справят сами.

— Нямах представа.

Усмихнах се.

— Когато ти казах, че ще се погрижа за теб, не се шегувах. Вече подготвих мястото. Тихо малко градче близо до планините. Ще живееш с „дядо си“ в имот от няколко акра в гората, близо до национален парк. Няма плажове, за жалост, но е зелено, спокойно и достатъчно изолирано, за да не могат „Нокът“ и Орденът да те открият. Там ще си в безопасност, обещавам.

— А ти какво ще правиш?

— Каквото винаги съм правил. Ще се боря с „Нокът“. Ще измъквам малки от организацията. Ще им помагам да изчезнат. — Свих рамене, внезапно се почувствах изморен. — Може би, ако го правя достатъчно дълго, някой ден ще бъдем толкова много, че ще се изправим срещу „Нокът“. Поне за това мечтая. — Невъзможно, непостижимо, но трябваше да мечтая за нещо.

— Аз ще ти помогна.

Тя отговори веднага. Без колебание или страх, само готовност и решителност. Веднага се стегнах, притеснен и въодушевен едновременно. Част от мен знаеше, че ще стане така: след случилото се в Кресънт Бийч как би могло моето дръзко, упорито малко да поиска нещо друго? Но в същото време знаех, че не мога да я подложа на този живот. Беше опасно, ужасяващо, кърваво и понякога направо съсипващо. Бях видял толкова смърт и носех отговорност за много погубени животи. Имаше нощи, когато не бях сигурен дали ще дочакам зората и се чудех дали следващият час няма да ми е последният. Бях видял най-лошото от „Нокът“, от Ордена и от целия проклет свят, и това ме превърна в цинично копеле. Не можех да й го причиня.

Но, разбира се, имаше я и другата причина. Онази, която пулсираше във вените ми дори сега. Онази, която ревеше в мен да кажа „да“, да я взема със себе си, за да можем да бъдем сами и никакви хора, дракони или войници на Ордена да не ни се бъркат. Причината, поради която бях толкова изтощен и объркан, защото не можех да спя, докато тя лежеше неподвижна като мъртвец. Не можех да се концентрирам, не можех да ям, да планирам, да правя каквото и да било. Ако войниците на Ордена бяха разбили вратата, първо щях да изгоря всичко до основи, преди да я оставя.

Не можех да продължавам така. Беше опасно — за мен, за Ембър, за всички от моята мрежа. Тя беше разсейване, яростно, изкушаващо, интересно разсейване, а аз бях отговорен за твърде много животи. Трябваше да се махна от нея за доброто и на двама ни.

Макар че, ако се опитах да я разубедя, само щеше да се амбицира още повече.

— Няма да ида в твоята тайна квартира, Райли — каза тя твърдо, сякаш знаеше какво си мисля. Очите й проблеснаха, скръсти ръце и се втренчи в мен. — Не си мисли, че можеш да се отървеш от мен сега. Няма да се крия някъде и да бездействам, докато ти бягаш от Усойници, убийци на дракони и кой знае още какво. Вече не съм сляпа. Вече виждам какво прави „Нокът“ и знам, че са готови да убият всеки, който не е съгласен с техните стандарти. Ще помогна на теб и на всички дракони, които искат да бъдат свободни. Искам да измъкна възможно най-много дракони от „Нокът“.

— Огнено момиче — започнах аз, но тя стисна челюст, беше готова за схватка. — Знам, че си гневна на „Нокът“ и искаш да им отмъстиш, но трябва да помислиш. Това е опасен живот. Ние постоянно бягаме — от организацията, от Ордена, от Усойниците. По дяволите, ти току-що се събуди, защото преди три дни те простреляха. Ще ти се случи отново, ако дойдеш с мен.

— Знам.

— Никога няма да водиш нормален живот — настоях. — Аз не мога просто да се откажа от всичко. Твърде много са онези, които разчитат на мен. Вероятно ще продължа така до края на живота си или докато нещо — Усойница или куршум от Ордена — ме убие.

— Ето затова трябва някой да ти пази гърба.

Започнах да се ядосвам.

— По дяволите, Ембър…

Вратата се отвори рязко и се удари в стената. Уес връхлетя в стаята, обърна се и затръшна вратата след себе си. Беше пребледнял и гледаше като обезумял.

— Орденът! — изпъшка той и всички подскочихме. — Тук са! Мисля, че са точно зад мен!

15.

ЕМБЪР

Те бяха тук.

Страх плъзна по гръбнака ми. Орденът беше дошъл. Отново. Изглежда, нямаше значение къде отиваме и какво правим; те винаги бяха на крачка след нас, на секунди от разбиването на вратата и дъжда от олово. И сега, когато така нахално бях навлязла в тяхната територия и образно казано им бях показала среден пръст, те щяха да жадуват за отмъщение. Това вече не беше работа, не беше рутинно избиване на безлични врагове. Вече беше лично.

— Как така били зад теб? — сопна се Райли и тръгна към Уес, който вече заключваше вратата и надничаше през шпионката. — Орденът не знае кой си, не са те виждали. Откъде ще знаят, че си мишена?

— Нямам представа, човече, но някой се взираше в мен на паркинга — отговори Уес и се обърна. — И на връщане забелязах, че ме следят. Затова се забавих толкова. Опитах да се измъкна от копелетата, но вероятно още са някъде тук.

Райли отиде до прозореца и надникна през стъклото, залепил гръб на стената.

— Не виждам никого. Може да си се измъкнал.

— Те са там — чу се тихият глас на Гарет. Всички го погледнахме, стоеше до стената със скръстени ръце. Позата му беше странно спокойна. — Ако наистина са от Ордена, съгледвачите, които Уес е видял, ще стигнат накрая до тази къща. Ударният екип вероятно вече е на път. Нямаме много време.

— Тогава трябва да тръгваме. — Райли излезе от кухнята. — Веднага. Докато е още светло. Уес, събирай всичко.

— Къде отиваме? — попитах аз, когато Уес изтича от стаята, сипейки проклятия.

Райли се обърна да ме погледне и се смръщи леко.

— В града. В центъра, където има много хора. Орденът няма да се опита да ни убие в тълпата. Поне се надявам, че няма да посмеят. — Погледна за миг към Гарет. — Да се крием пред очите на всички е най-добрата ни тактика. Изчезваме в тълпата и нито „Нокът“, нито Орденът могат да ни достигнат, без да събудят подозрение. Освен това искам да видя един човек. Чакахме да се събудиш, за да тръгнем.

Усетих пробождане на вина.

— Чакали сте заради мен?

Устните му се извиха леко.

— Не е лесно да укриеш дракон в хотелска стая, Огнено момиче. Инспекторът по противопожарна безопасност ще вдигне голяма врява. — Докосна ръката ми бързо и леко, но пак усетих филизите на топлината. — Хайде, събирай си нещата, за да се махаме оттук. Наистина не ми се иска да се срещам отново с Ордена.

Събрахме всичко, отне само няколко минути. Нямах нищо друго, освен раницата с малко дрехи и лични вещи. Уес имаше лаптопа си, а Гарет — оръжието, което бе взел от Ордена и само заетите дрехи на гърба си. Всичко друго се събра в малка брезентова торба, която Райли метна на рамо. Отцепникът пътуваше с малко багаж, готов да го събере за секунди и да се омита. Всичко беше заменимо; дрехи, коли, места. Всъщност знаех, че единственото, което винаги носи със себе си, е онова прашно кожено яке.

— Добре — рече той и се вгледа през шпионката на входната врата, а ние чакахме зад него. Гарет се притисна към мен и сърцето ми подскочи. Усещах присъствието му, което прогаряше кожата ми, макар че се опитвах да се концентрирам. — Не виждам нищо навън — продължи Райли, оглеждаше улицата от край до край. — Като че ли още е чисто.

— Не се заблуждавай — прошепна Гарет. — Ако Орденът е някъде там и ни наблюдават, няма да ги забележиш.

Райли изсумтя, без да се обръща.

— Е, определено не можем да седим тук, докато разбият вратата — изръмжа той, завъртя дръжката и открехна вратата. Кървавочервена слънчева светлина се изля през процепа, умиращото слънце грееше право в очите ми и ме накара да ги присвия. За миг Райли не помръдна от прага, огледа за последно пустата улица. Заслоних очи и надникнах над рамото му, търсех нещо съмнително. Нямаше подозрителни коли, нямаше „електротехници“ или „бояджии“, които се преструват, че работят наблизо. Всичко изглеждаше съвсем нормално. Микробусът си стоеше в края на алеята, но ми се стори невъзможно далеч.

— Добре — продължи Райли, отвори широко вратата и излезе. — Чисто е. Засега…

Отнякъде се чу приглушено пукане и сърцето ми се качи в гърлото. След изстрела последва рязко съскане, микробусът потрепери, после се килна на една страна — задните му гуми спаднаха за секунди.

— Мамка му! — Райли отскочи назад, затръшна вратата и всички бързо се отдръпнахме. — По дяволите, вече са тук. — Чу се още един изстрел, предният прозорец се пръсна със звън и осея земята със стъкълца. Аз изпищях и закрих лицето си, а Гарет ме хвана за китката и ме издърпа настрани.

— Пазете се от прозорците — нареди той и ме бутна до стената под перваза. Изсумтях от удара и му се намръщих, но той не ме поглеждаше. Беше присвил очи към къщите зад прозореца и прошепна: — Снайперисти. — Райли се притисна до стената от другата страна на рамката. — Откриха ни.

— Идеално — изсъска Уес иззад дивана. — Снайперисти, просто разкошно. Толкова съм доволен, че рискувахме живота си, за да те спасим, войнико. — Вгледа се кръвнишки в Гарет, сякаш му се щеше следващият куршум да пръсне именно неговата глава. — Предполагам, че няма да ни оставят на мира, ако те предадем?

— Само през трупа ми — изревах аз, стомахът ми се сви силно при тази мисъл. — Само опитай и ще хвърля теб през прозореца.

— Няма да има значение — отвърна Гарет сериозно, сякаш предложението на Уес наистина беше валидно. Погледна ме измъчено. — Бих се предал, ако смятах, че Орденът ще ви пощади. Но те са дошли за всички ни и няма да се пазарят с дракони. Съжалявам, Ембър.

— И без това нямаше да те дам. Затова спри да бъдеш такъв проклет фаталист. Никой няма да предава никого. Оттук ще се измъкнем само заедно.

Той примигна, в очите му се появи почти уязвимост. Гледахме се за миг. Отвън беше зловещо тихо. Слънчевата светлина нахлуваше косо през счупения прозорец и обагряше стъклата по пода в алено, като капки кръв.

Райли изръмжа тихо:

— По дяволите, къде са? — Надникна предпазливо и бързо се отдръпна. — Защо просто не нападнат и не ни избият?

— Това не е истинската атака. — Гарет се взираше през прозореца с мрачно изражение. — Все още. Когато наблюдателният екип е проследил Уес, са съобщили в щаба, че са открили мишените. Оставили са снайперист да пази къщата само за да ни задържи тук, преди да дойде ударният отряд.

Уес отново изпсува и надникна иззад дивана.

— Добре, щом е така, аз гласувам да не стоим тук и да ги чакаме да ни очистят. А тъй като бусът вече е прецакан, кой е съгласен да се измъкнем през задната врата?

— Не — поклати глава Гарет. — Това е лоша идея. Снайперистът вероятно е на място, откъдето има пълна видимост към квартала. Ако се опитаме да излезем, лесно ще ни прехване. Не си струва рискът.

Райли изсумтя.

— Ти си наясно е всичко, а, войниче?

Гарет отвърна спокойно:

— Аз това бих направил.

— О, ясно. Вече си го правил, нали? Застрелвал си хлапета в гръб, докато се опитват да избягат?

— Момчета — обадих се аз и изгледах ядосано Райли. — Така не помагате. Концентрирайте се, моля. Гарет… — докоснах ръката му. — Ти познаваш Ордена. Знаеш как мислят. Какво можем да сторим?

Той кимна замислено.

— Трябва първо да неутрализираме заплахата. — Явно вече бе преминал в боен режим, логичен и преценяващ.

— Да открием стрелеца, да се промъкнем и да го обезвредим, преди другият екип да пристигне.

— О, и това ли е всичко? — смръщи се Райли, като посочи към счупения прозорец. — И как според теб ще открием стрелеца, без да подадем глава от дупката? Не ми се играе на криеница с обучен снайперист.

Гарет се приближи до прозореца, притискаше гръб в стената. Затвори очи за миг и пое дълбоко дъх, сякаш се подготвяше. После, преди да успея да го спра, се изправи и надникна през прозореца, като изцяло показа главата си. Почти веднага изтрещя изстрел, куршумът се заби в перваза и полетяха трески. Гарет се отдръпна, а аз потрепнах и се притиснах до него, сърцето ми блъскаше в гърдите. А той дори не дишаше тежко.

— Господи, Гарет! — гласът ми трепереше. Той се изправи, изглеждаше съвсем спокоен, сякаш бе свикнал по него да стрелят снайперисти. Смръщих се и го плеснах по ръката. — Ти луд ли си? Искаш да ти гръмнат главата? Не го прави отново. Ще намерим стрелеца по друг начин.

— На долната пресечка е — прошепна той и аз съвсем се обърках. Гарет затвори очи, сбърчи чело, сякаш си припомняше. — От другата страна на улицата зад ъгъла. Има двуетажна къща с тавански прозорец. Мисля, че е обявена за продан заради просрочена ипотека. Изстрелите идват оттам.

Взирах се изумена в него.

— И разбра всичко това сега?

— Отчасти. — Погледна през прозореца, без да се отделя от стената. — Но огледах района, когато пристигнахме, и си набелязах местата, откъдето могат да ни нападнат и където може да се устрои засада. Къщата на ъгъла би била идеална за Тристан… — Замълча и стисна зъби. — Най-доброто място от тактическа гледна точка — добави бързо.

— Добре. — Щеше ми се да надникна през прозореца и да видя къщата, но не исках куршум между очите. Не знаех дали съм достатъчно бърза, особено сега, когато стрелецът вече знаеше къде сме и може би се бе прицелил точно в мен. — Значи знаем къде е снайперистът. И какво?

Гарет се отдръпна от прозореца.

— Ще чакате тук. Останете вътре, аз ще се опитам да се приближа и да го обезвредя.

— Какво? Няма да ходиш сам. — Не ми обърна внимание, плъзна се покрай стената, а аз го сграбчих за тениската. — Ами ако не е само един? — попитах, когато той се обърна с каменно изражение. — Ами ако има партньор и те ранят или убият? Няма да има кой да ти помогне. Трябва някой да ти пази поне гърба.

— Огнено момиче — обади се предупредително Райли и аз се обърнах към него.

— Какво? — Все още стисках тениската на Гарет. — Аз мога да го направя. Обучена съм за това. Лично Лилит ме обучи или си забравил, че трябваше да стана наемен убиец на „Нокът“? — Той понечи да възрази, но аз вирнах брадичка. — Имам спомен, че преди няколко нощи се промъкнах в тежковъоръжена база на Ордена и се справих доста добре.

— Докато не те застреляха! — Райли понечи да тръгне към мен, после се отдръпна от прозореца. Очите му блестяха гневно. — Това не е обикновен куршум. Не е нещо, от което ще можеш да се възстановиш. Ако те уцели в главата куршум от снайпер, ще се простиш с нея.

— Няма да ме уцели.

— Откъде знаеш!

— Ембър. — Силна ръка хвана моята и ме отблъсна леко. Обърнах се и срещнах очите на Гарет. Лицето му беше безизразно и за миг не знаех какво ще ми каже: да остана или не. Много жалко, защото и без това щях да тръгна с него. Но той въздъхна леко и ме пусна. После погледна към прозореца.

— Трябва да действаме бързо. — Огледа улицата, сякаш търсеше най-добрия маршрут към снайпериста. — Движи се приведена и не спирай. Трудно се цели подвижна мишена. Ще трябва да заобиколим и да се прикриваме възможно най-дълго, но не се паникьосвай, ако стреля по теб. Не спирай, каквото и да става. Снайперистът вероятно има партньор, който му пази гърба, затова ще трябва да се справим най-малко с двама души. Имаш ли оръжие?

Поклатих глава, не обръщах внимание на страха, който се разливаше в мен.

— Няма да ми трябва.

Райли изсумтя зад мен и посегна към гърба си.

— По дяволите, Ембър. Ще ти трябва. Ето. — Хвърли ми пистолета, аз го хванах и сърцето ми подскочи. — Просто гледай да не те убият, става ли?

Взираше се в мен, не разбирах дали е бесен, притеснен или напълно ужасен. После погледна Гарет.

— Нямаме време — рече делово. — Какво ще искаш от нас?

— Няма да се доберем до къщата, ако снайперистът ни види — отвърна спокойно Гарет. — Можеш ли да го разсееш някак? С нещо, което ще отвлече за няколко секунди вниманието му от околния район?

— Да. — Райли кимна и прекара ръка през косата си. — Да, мога да го направя. Уес… — Той още се криеше зад дивана. — Приготви се. Трябва да ни намериш друга кола. — Зад дивана се чу приглушено проклятие и Райли се обърна към нас. — Да започваме. Ще се погрижа да им отвлека вниманието.

— Какво ще правиш? — попитах аз.

— О, ще разбереш, като го видиш.

— Добре. — Поех си дъх и се озърнах към войника до мен. — Добре — прошепнах, решена да действам. — Когато си готов.

— Ембър.

Гласът на Райли беше почти задавен. Видях, че златните очи се взират измъчено в мен.

— Не искам да пострадаш, Огнено момиче — каза тихо, само за моите уши. — Не мисля, че този път ще го понеса. Върни се жива, става ли?

В гърлото ми се сви буца, кимнах.

Гарет докосна ръката ми, даваше знак да го последвам. Погледнах пак към Райли, обърнах се и тръгнах след Гарет през дневната към задната врата и излязох в прашния, обрасъл с плевели двор. Заобиколихме къщата покрай стената, докато не стигнахме до ъгъла и края на алеята. Гарет надникна, огледа улицата и редиците къщи срещу нас. Аз се опитах да надникна над рамото му и усетих напрежението в гърба му.

— Кога ще тръгваме? — прошепнах, струваше ми се, че другата страна на улицата е безкрайно далече. — В момента сме точно в полезрението на стрелеца. Ще трябва да прекосим улицата и да минем зад къщите, без да ни забележи.

Преглътнах с усилие.

— Чудя се какво ли ще направи Райли…

Чу се рев, внезапен порив и прозорецът над нас се взриви в пламъци. Стъкла и трески се посипаха отгоре ни и аз се притиснах към стената, защото в къщата се разрази истинска огнена буря. Райли явно измисли възможно най-драконовското разсейване.

Гарет ме потупа по крака.

— Сега.

16.

ГАРЕТ

Хукнах през улицата с всички сили, Ембър ме следваше по петите. Знаех, че сме уязвими; въпреки разсейването имаше вероятност снайперистът да ни забележи. Но явно внезапната експлозия бе достатъчно впечатляваща, защото стигнахме до другата страна, без да прозвучи нито един изстрел, и се скрихме зад една къща.

Сградата, която бяхме напуснали, бързо се превръщаше в клада, огнени езици плющяха през прозорците и от покрива, защото драконският огън беше по-яростен и по-горещ от обикновения. Разбира се, това не остана незабелязано в квартала. По улиците се чуваха викове, хора излизаха от къщите си, събираха се на тротоара и зяпаха огъня. Пред горящата къща бързо се заформи цяла тълпа, съседите разговаряха помежду си или по телефоните си. Някои дори снимаха. Скоро щяха да пристигнат полицаите и пожарникарите и вероятно щяха да отцепят цялата улица. Нямахме много време.

— Насам — казах на Ембър я се запромъквахме бързо нагоре, криволичехме между огради и използвахме всяко прикритие, но напредвахме към къщата на ъгъла. Ембър не се отделяше от мен, не се поколеба, не забави ход, следваше ме неотклонно. Вече нямаше стрелба по къщата; отпред се бяха събрали твърде много хора. Орденът не би рискувал стрелба по цивилни. Но не искахме войниците да ни проследят. Или да съобщят на другите къде отиваме. Заплахата трябваше да бъде елиминирана преди бягството.

Което означаваше, че трябва да се изправя лице в лице с тях.

За миг, докато с Ембър клечахме зад паркирана на една алея кола и се приготвяхме да хукнем към следващото прикритие, почувствах пробождане на вина. Какво правех? Това бяха моите братя, мъжете, с когото се бях сражавал рамо до рамо само преди няколко седмици. Ами ако познавах снайпериста? Ами ако идех там… и видех Тристан? И ако бившият ми партньор се взираше в мен през мерника, би ли могъл да натисне спусъка? Аз бих ли могъл?

Приближихме се до последната къща, промъкнахме се през прогнилата ограда и после през буренясал двор. Устремихме се към вратата. Вече нямаше време за съжаления. Бях направил избора си. Минали приятелства, спомени, другарството, от което бях част — вече нямаха значение. Орденът щеше да убие и мен, и спътниците ми, ако не направех нещо.

Стигнахме до задния вход, проста дървена врата, вероятно заключена отвътре. Нямаше време да се занимавам с ключалката, нямаше време за тихо проникване. Изритах я в слабото място точно до дръжката и тя полетя навътре с трясък.

Къщата беше пуста и тъмна, осеяна с боклуци и паяжини. На прозорците бяха заковани летви, а въздухът беше прашен и задушен. Дървени стълби до стената вляво водеха към втория етаж. Не се виждаха войници, но вероятно бяха горе.

Озърнах се към Ембър и тръгнах по стълбите, насочил пистолета напред. Те водеха до малък коридор с две спални една срещу друга, вратите им бяха открехнати и откриваха празни стаи с оголени подове и стени. Дървената стълбичка към тавана беше смъкната и висеше в средата на коридора.

Когато тръгнах към нея с готово за стрелба оръжие, зърнах с периферното си зрение мимолетно движение. Един войник излезе от съседната спалня с вдигнат за стрелба пистолет и аз се извъртях, ударих го по китката и той изпусна оръжието. Веднага се хвърли, сграбчи ръката, с която стисках пистолета, и ме блъсна в стената. Беше по-едър от мен, набит и широкоплещест, с бръсната глава и малки черни очички. Разпознах лицето му, макар че не помнех името му. Белег криволичеше около долната му устна. Той изръмжа и блъсна китката ми в касата на вратата зад мен. Болка се стрелна в ръката ми, а пистолетът падна на пода.

— Шибан предател — изрева той и замахна към слепоочието ми, но слава богу, пусна китката ми. Успях да блокирам удара, наведох се и вдигнах ръка, но той все пак ме уцели и главата ми се извъртя настрани. Замахнах с юмрук и го ударих под ребрата. Той изсумтя, блъсна ме в стената и посегна към лицето ми. Отбих удара и се извъртях с движението, като използвах инерцията, за да го блъсна в стената.

Той замахна с лакът към мен, но аз отскочих и закачи само бузата ми, после забих крак странично в коляното му. Чу се пукане и кракът му се подгъна. Докато се свличаше на пода с рев, аз увих ръка около гърлото му и притиснах с другата врата. Той се загърчи, мяташе ръце, опитваше да се освободи от хватката ми, но аз стисках зъби и не помръдвах, броях секундите. На осем и половина кръвта вече не доставяше кислород на мозъка му, той потрепери и се отпусна в ръцете ми.

Поддържах го още няколко секунди, после оставих тялото да се свлече. Един войник бе повален. Но партньорът му, вероятно самият снайперист, трябваше да е близо…

Пред мен изгърмя изстрел.

Подскочих, готов за атака, после замръзнах. Ембър, пребледняла и с широко отворени очи, стоеше на върха на стълбището, насочила димящ пистолет към тавана зад мен. Със сърце в гърлото, аз се обърнах и видях как едно тяло се свлече от стълбичката към тавана и се стовари с трясък на пода.

На челото му имаше малка дупка, точно над очите — перфектен изстрел. Кръв струеше по носа към зиналата от изненада уста. Една от безжизнените ръце още стискаше пистолет с извит на спусъка показалец.

Ембър изпъшка леко и свали оръжието си.

— Аз… аз го видях през дупката — прошепна тя, звучеше замаяна. Ръката й трепереше, когато посочи немощно стълбите към тавана. — Той имаше пистолет… целеше се в гърба ти. Не знаех какво друго да сторя.

Трепереше и гледаше със стъклен поглед тялото на пода, сякаш го чакаше да помръдне. Когато това не стана, тя вдигна очи към мен и каза почти умолително:

— Аз да не би…? Той…?

Издишах и затворих очи.

— Той е мъртъв.

Наведох се да взема пистолета си, без да поглеждам войника, в случай че е някой познат. Изправих се и проверих по навик оръжието. Всичко ме болеше и по тялото ми започваха да разцъфват синини. Главата му пулсираше, вратът и гърбът ми бяха наранени от блъскането в стената. Но все още бях жив.

Накрая, неизбежно, погледът ми се отклони към сгърченото под стълбите тяло, към снайпериста, който беше стрелял по нас от прозореца на тавана. За част от секундата се напрегнах при мисълта, че може да видя познато лице с къса тъмна коса и втренчени в нищото сини очи. Но човекът под стълбите беше по-възрастен от Тристан, непознат. Въпреки мъчителната вина за стореното току-що, изпитах леко облекчение. Вече бях истински враг на Ордена. Бях се сражавал на страната на древните ни врагове и бях повалил бившите си братя по оръжие, но поне днес нямаше да се изправя пред най-страшния за мен сблъсък.

Надявах се никога да не се стигне дотам.

Ембър още стоеше пред стълбите и се взираше в мъртвия войник. Ярката й коса беше в силен контраст с посивялото лице.

— Аз го убих — прошепна тя задавено и ужасено. — Той наистина е мъртъв. Аз не исках… Не исках…

— Ембър. — Пристъпих към нея и тя отскочи леко трепереща и с широко отворени очи. Стомахът ми се сви от съчувствие. Помнех първото си убийство, преди няколко години, но вече ми се струваше преди цяла вечност. Беше дракон и макар че получих единствено похвали и възхищения от братята си, никога не забравих как се взираше в мен, докато лежеше на тревата. Помнех този поглед, объркан и ужасен, преди очите да изгубят блясъка си и да настъпи смъртта. Не говорих с никого за това, но кошмарите от онзи ден ме преследваха със седмици.

Знаех какво изпитва Ембър сега и ми се щеше да можех някак да я успокоя или да й дам време. За жалост не разполагахме с такова.

— Хайде — казах й и тръгнах към стълбите. — Бързо, преди да е дошла полиция. Не бива да ни хванат тук.

Тя примигна, когато минах покрай нея и ме последва надолу по стълбите.

— Ами… тялото? Полицията ще го намери. Ако не друго, ще има поне разследване на убийство. Ако някой ни е видял да влизаме в къщата, ще ни търсят.

— Не е много вероятно.

Тя се смръщи на резкия ми отговор.

— Откъде знаеш? — Защото Орденът си има начини да покрие това — обясних, докато се промъквахме покрай избелелите стени към изхода. — Войникът, когото уби — посочих към празната сграда, — е призрак. Всички сме призраци. Нямаме минало, нямаме друго семейство, освен Ордена. Не сме регистрирани в нито една система. Когато умрем, изчезваме, сякаш никога не сме съществували.

— О… — Все пак не звучеше много успокоена. — Това е… тъжно. Толкова битки и накрая никой дори не си спомня за вас.

Нямах отговор на това и тя замълча. Промъкнахме се през оградата и се свихме на ъгъла на улицата. Оглеждахме тълпата около горящата къща. Покривът вече беше напълно погълнат, облаци черен дим се издигаха към вечерното небе. Надявах се Уес и драконът отцепник да са на безопасно място. И да са измислили план за измъкване.

В далечината завиха сирени. Напрегнах се, Ембър застина, втренчена към улицата. Властите идваха. Озърнах се към горящата къща, чудех се дали да потърся другите или да бягаме с надеждата, че ще ни настигнат.

Един черен джип внезапно зави зад ъгъла, ускори по улицата и спря точно пред нас. Прозорецът на шофьора се смъкна с жужене и Райли ни кимна да се качваме.

— Хайде! — излая той, сирените се засилваха. — Да вървим!

Отворих задната врата и се мушнах на кожената седалка, миришеше на нова кола. Ембър ме последва и затвори вратата. Гумите изскърцаха, когато Райли настъпи педала на газта и потеглихме с рев. Като оставихме зад себе си хаос.

17.

КОБАЛТ

Преди дванайсет години

Почти стигнах.

Притиснах гръб към стената на офиса, бях стаил дъх. Двама войници вървяха по коридора точно пред вратата, ботушите им тропаха в синхрон. Завиха зад ъгъла и изчезнаха от поглед, а аз издишах бавно от облекчение. Проникването тук беше адски трудна работа, с повече разминавания на косъм, отколкото ми понасяше. Изискваха се значителни умения, за да стигна дотук незабелязан, а ми предстоеше и да се измъкна, след като приключа. Но всеки проблем с времето си.

До отсрещната стена имаше голямо дървено бюро с компютър. Притиснах се в ъгъла, набрах номер и вдигнах телефона до ухото си. Едно позвъняване и някой вдигна.

— Вътре съм — прошепнах. Плъзнах се покрай бюрото, включих екрана и извадих флашката от джоба си. — Сега вкарвам програмата. — Пъхнах я в компютъра.

За няколко секунди нищо не се случи. После в горния край на екрана се появи прозорче, малки бели цифри над ивица с показател нула процента. Примигна на един процент, след това на два, а цифрите се превъртаха. Много, много бавно.

О, моля те, не бързай — помислих си, докато се взирах в отворената врата. — Ситуацията не е на живот и смърт. Само аз, един дракон, съм се наврял сред Ордена. Но ти не се притеснявай.

По коридора отекнаха стъпки, постепенно приближаваха. Потрепнах и се скрих зад бюрото, а после се сврях още повече в ъгъла, защото в стаята долетяха гласове — говореха за срещи, проучвания и други скучни неща. Двама човеци подминаха вратата и продължиха по коридора, без да забавят крачка. Изчаках да изчезнат напълно, преди да надникна към брояча.

Осемдесет и шест процента. По дяволите! Колко време отнема хакването на файл? Потиснах нетърпението си и зачаках. Барабанях с пръсти по пода, докато ивицата най-сетне се изпълни и стигна сто процента. Измъкнах флашката, напъхах я в джоба си и се изправих. В мен се разливаше облекчение и странно мрачно усещане. Едно нещо бе свършено.

Но още не бях приключил. Раницата тежеше на гърба ми, напомняше ми какво предстои. Измъкнах се от стаята и тръгнах през сградата нащрек за пазачи, докато не стигнах до стълбите. Според Главния Василиск последната ми цел бе под мен, на най-долния етаж.

Коридорите бяха тъмни, но в дъното на един от тях от отворена врата се изливаше светлина, долитаха човешки гласове. Слава богу, целта ми не беше далеч. Тя се намираше зад една невзрачна бяла врата в края на пуст коридор, напълно неохранявана. Вратата беше заключена, но това не беше проблем за мен. Открехнах я.

Лъхна ме студен въздух и дъхът ми излезе на облаче, докато оглеждах помещението. Стаята беше без прозорци, гола и почти леденостудена. Стените също бяха голи, подът — празен, ако не се броят трите метални конзоли в центъра, които примигваха с десетки зелени и сини светлини. Като за помещение със сървъри, това беше относително малко, не приличаше на огромните зали с десетки конзоли по пода, които бях виждал в другите сгради. Тези сървъри вероятно осигуряваха само необходимата информация в това изолирано съоръжение. Чудех се защо „Нокът“ искат да ги взривят. Все пак имах мисия и не ми влизаше в работата да задавам въпроси. Колкото по-скоро приключех тук, толкова по-скоро щях да си тръгна.

Свалих раницата от гърба си, клекнах и внимателно извадих подплатено черно куфарче. Отворих го. В него имаше взривател и сърцето ми подскочи. „Новата играчка“, която трябваше да изпробвам, беше бомба, и то не каква да е. Тази бе по-мощна от обикновен експлозив, според думите на обучителя ми. Комбинация от наука, магия и драконов огън, опаковани в този малък, смъртоносен пакет. Драконовият огън не беше като обикновения; той бе по-горещ, по-яростен и можеше да разтопи стомана и да овъгли плът за минути. Имаше свойството да се прилепя към всичко и да го поглъща, докато не го изпепели напълно. Дори сега, с цялата тази технология, инструменти и огнестрелни оръжия, които драконите бяха възприели през вековете, дъхът ни си оставаше най-смъртоносното ни оръжие. То най-много плашеше Ордена в битка. Ако всичко минеше, както очакваха в „Нокът“, бомбата щеше да разруши не само стаята и да превърне сървърите на прах, но и да пръсне киселинен драконов огън по целия етаж, да избие стени, да отслаби основите и да срути цялата сграда.

Разбира се, всеки озовал се в експлозията, щеше да се превърне в почернял скелет, и от тази мисъл ми призля. Още убийства. Още смърт. Но поне целта беше въоръжена база на Ордена, пълна е активни войници, решени да изтребят нашата раса. Те разбираха своята роля в тази война; те знаеха точно с кого се бият.

Мисли каквото ти е угодно, Кобалт. Просто приключвай с това.

Възможно най-внимателно поставих бомбата на плочите на пода и я плъзнах под една от конзолите. Тя блещукаше мътно в сенките, тиха и смъртоносна, и за миг се поколебах, втренчен в нея. Да натисна бутона — само това трябваше да направя. Да натисна бутона и да се разкарам. Най-опасната мисия в живота ми бе почти приключила. И аз бях почти готов да си тръгна.

Съвзех се, посегнах надолу и натиснах малкия червен бутон отстрани. Чу се щракване и на миниатюрния черен екран засияха цифри. Примигнаха, после започнаха обратно броене.

15:00

14:59

14:58

Бързо се изправих, стъпките ми отекваха тежко, докато вървях към вратата. Петнайсет минути. Петнайсет минути преди това място да се взриви в адска огнена буря и да изпепели всички вътре.

Това са войници — напомних си отново, щом стиснах дръжката. — Те са приели рисковете. С всеки убит войник спасяваш живота на дракони. Това е за доброто на всички ни.

Тогава защо имах чувството, че ще повърна, ако се замисля малко повече по въпроса? Отворих вратата, излязох от стаята…

… и се озовах пред момиченце.

Застинах. То гледаше нагоре към мен със зелени, оценяващи очи на кръгло бледо лице. Беше облечена с проста жълта рокличка, а къдриците на светлорусата й коса се спускаха по раменете. Изглежда, изобщо не се страхуваше и за част от секундата се взирахме един в друг.

После момичето примигна със сериозните си зелени очи.

— Не бива да си тук — рече тихо.

Мускулите ми инстинктивно се напрегнаха, готови за скок, за да й запуша устата и да я завлека обратно в стаята. Знаех, че не мога да я оставя да избяга и да вдигне по тревога цялата база. Но докато се взираше в мен, дръзка и все пак предпазлива, аз застинах. Тя беше дете, едва на шест-седем години. Не беше войник, дори не беше възрастна. Ако я сграбчех сега… вероятно щях да я убия.

Момичето наклони глава настрани, докато се опитвах да взема решение.

— Какво правиш? — прошепна тя тихо, сякаш бяхме заговорници. — Криеш ли се от някого?

— Ами… да. — Нямах представа какво още да й кажа. Ако се разпищеше, шансовете ми за оцеляване бяха нулеви. Но мисълта да я убия, да усетя как изпуква това тънко вратле под пръстите ми, ме ужасяваше. Все пак знаех, че когато порасне, тя ще мрази нашия вид и ще иска унищожението ни. Защото беше част от Ордена, а те това вършеха. Взимаха нормални и невинни хора като това дете и ги превръщаха в мразещи драконите фанатици.

Малкото човече пак примигна.

— Защо? — попита все така тихо. — Кой те търси? Беля ли си направил?

О, определено.

— Не — прошепнах с — надявах се — небрежна усмивка, и свих рамене. — Ами… играя на криеница с някои от войниците. — Още докато го изричах, потрепнах вътрешно, толкова глупаво звучеше, но не можех да спра сега. — Това е… ново упражнение — продължих и тя се намръщи. — Трябва да ме открият преди да изтече времето или аз ще победя. Но ако ме хванат, ще мия чиниите на всички цял месец.

Момичето се намръщи още повече, почти се разгневи.

— Това не е честно! — прошепна с възмущение. — Те са много, а ти си сам. Не е честно. — Сложи ръце на хълбоците си и аз пак свих рамене, в смисъл на „какво да направя?“. Тя сбърчи носле и сви подразнено устни. — Те ще мият ли твоите чинии, ако победиш?

— Ами… не. — Питах се как се забърках в този откачен разговор и как да се измъкна, без да ме разкрият.

— Защо не?

— Ами защото…

— Мадисън? — извика някой по коридора и аз настръхнах. Това беше. Щяха да ме хванат, защото бях достатъчно глупав и мекушав и не бях накарал хлапето да замълчи, когато имах възможност. Момиченцето се извърна с широко отворени очи, после ме погледна и прошепна:

— По-добре бягай. Ще те видят.

Взирах се смаян в нея, а тя махаше с ръце към мен и вървеше заднишком.

— Върви — прошепна отново. — Бързо се скрий! Няма да кажа, че си тук, обещавам.

— Мадисън! — Гласът звучеше раздразнено и по-близо. Момиченцето се усмихна и преди да направя или кажа нещо, се обърна и изчезна зад ъгъла така бързо, както се беше появило.

И аз останах сам.

— Ето къде си била — каза мъжкият глас. Притиснах се към рамката на вратата и слушах изтръпнал. — Реших, че сигурно си тук. Колко пъти съм ти казвал да не се отдалечаваш? С кого говореше?

— С никого — отвърна Мадисън някак твърде сладко. — Исках да видя дали Питър е тук. Той обеща да ми покаже стаята със сървърите, ако съм послушна. — Сърцето ми се разбумтя, но мъжът, който и да беше, просто изсумтя.

— Тази твоя мания по компютрите… Ела. Трябва да приключа с последния доклад и ще идем да закусим.

Стъпките им отшумяха по коридора. Врата се затръшна и пак настана тишина. Издишах бързо и се свлякох до стената.

На кооооосъм, Кобалт. Още си късметлийски кучи син. Сега се разкарай оттук, преди бомбата да гръмне…

По дяволите! Бомбата.

Понечих да се скрия отново в сенките и да се измъкна от сградата възможно най-тихо, с надеждата, че някак ще избегна срещи с войници и смъртоносната експлозия.

Тогава… се поколебах. Насред базата на Ордена, обграден от врагове, които биха ме убили на мига, и докато времето ми изтичаше, аз се поколебах, не можех да направя и една крачка. Ако си тръгнех сега, ако приключех мисията и си тръгнех, всички на този етаж щяха да умрат.

Включително детето. Мадисън, момиченцето, което бях срещнал за минута-две, щеше да умре. Тя беше човек, беше част от Ордена, но не беше войник. И без дори да го знае, ми спаси живота.

Прекарах ръце през косата си.

Е, какво ще правиш, Кобалт? Няма да приключиш мисията? Ще се върнеш в „Нокът“ и ще признаеш провала си? Знаеш, че няма да приемат това.

Не, нямаше да го приемат. Оставаха ми точно три възможности. Да се върна в „Нокът“ с провалена мисия. Да приема наказанието им, каквото и да е то, и да знам, че вече няма да ми се доверят, че ще ме смятат за ненадежден, некомпетентен и някак покварен. На „Нокът“ не им трябваха провалили се дракони; бъдещето ми в организацията бе сигурно само ако останех ценен за тях. Това беше кариерно самоубийство, но можех да спра бомбата, да се върна в „Нокът“ и да се изправя пред последствията, каквито и да бяха те.

Или можех да довърша започнатото: да оставя бомбата да се взриви, макар че ще умрат още хора. Макар че онова дете щеше да изгори като всички останали, защото ме беше оставило да си тръгна. И може би вече никога нямаше да мога да заспя, без да видя лицето й, което се взира в мен от сънищата ми.

Но разбира се, имаше и още една, последна възможност.

Усетих стягане в гърдите, стомахът ми се сви на болезнени възли. Изглежда, всичко се свеждаше до това. Да избягам или да остана? Да продължа с организацията или да рискувам сам? Преследван. Мразен. Предател на своите.

Отцепник.

Ръцете ми трепереха, страхът се разля из мен, когато осъзнах истината. Не можех вече да върша това. Не можех да се върна в организацията, като знам, че едно малко дете е умряло… не, че съм я убил, а на „Нокът“ няма да им пука. Защо да им пука? Тя беше просто човек, а човешкият живот не означава нищо за драконите. Ако неколцина смъртни умрат, за да се опази нашата раса, значи жертвата си е струвала.

Но на тях не им се налага да гледат лицата на обречените; въпросните жертви, последствията от нашата война никога не стигат до бюрата им. Затова имат мен. Аз вършех им мръсната работа.

Не, вече не. Това свършваше тук.

Изтръпнал, аз се върнах в стаята със сървърите и се приближих до бомбата — малка, зловеща, с червен тиктакащ брояч. Погледнах я и всичко в мен изстина.

2:33

2:32

2:31

Две минути? Как така? Дори след разговора с Мадисън нямаше начин да е минало толкова време. Но причината веднага ми стана ясна: таймерът се движеше два пъти по-бързо от обикновен часовник и поглъщаше секундите с плашеща скорост. Сякаш пред очите ми се забърза още повече, цифрите почти се размазваха пред очите ми. Зави ми се свят, щом осъзнах какво означава това. Нямаше как да се измъкна навреме. Ако не се бях върнал, щях да загина с всички хора при взривяването на сградата.

Заля ме ужас. Свлякох се на колене и извадих клещите за жици. Втренчих се в плетеницата от кабели около бомбата. Червен, син и жълт. Ръцете ми трепереха, но аз се стегнах. Нямаше значение дали ще сбъркам, смъртта ми просто щеше да дойде няколко секунди по-рано.

Стиснах другия си юмрук. Без да му мисля повече, нагласих клещите около една от червените жици и преди да се разколебая, стиснах и я прерязах.

Устройството нададе зловещо писукане… и спря. Нищо не се взриви в ослепителен драконов огън, а моето сърце заби отново.

Пуснах клещите и прокарах ръце по лицето си, всичко в мен се сви и мисълта за стореното — и за стореното от тях — ме връхлетя с пълна сила. Може би бомбата беше дала дефект, може би имаше някаква техническа причина за ускоряването на брояча. Но аз знаех, че не е случайно. „Нокът“ не очакваха да се завърна при тях.

Изправих се като в мъгла и запристъпвах към изхода. Страхът забиваше нокти в мен — черен и парализиращ. „Нокът“ бяха целият ми живот; цялото ми съществуване бе преминало в служба на организацията. Знаех какво ще стане, щом разберат, че не съм умрял. Бях съвсем наясно какво правят с онези, които се превръщат в отцепници. Но нямаше връщане назад. Това беше неизбежно. Знаех го, моят обучител го знаеше… и „Нокът“ също го бяха разбрали. Дните ми на шпионски мисии, саботажи и взривяване на сгради, пълни с невинни хора, бяха свършили.

Това е. Спомних си как Мадисън ми се усмихна и решимостта ми нарасна. Край. Чу ли, шефе? Приключих. Агент Кобалт беше дотук.

Прекосих стаята, отворих вратата и се стопих в сенките. Все още не се бях измъкнал от Ордена, но дори да избягах, една от целите на организацията все пак щеше да бъде изпълнена. Тази вечер един агент на „Нокът“ щеше да умре. Защото от този миг агент Кобалт вече не съществуваше.

18.

ЕМБЪР

Ръцете ми не спираха да треперят.

Не можех да ги спра. Сърцето ми препускаше, а нервите ми бяха като заредени с електричество. Треперещите ми пръсти още се свиваха около гладката дръжка на пистолета в скута ми. Пистолетът, с който бях застреляла човек.

Стомахът ми натежа и аз затворих очи, но не помогна. Още го виждах, отпуснатото лице и безжизнените, втренчени очи. Дупката от куршума на челото му, от която се процеждаше кръв. Дори не си спомнях как натиснах спусъка. Реагирах, щом го видях в отвора на тавана да се цели в Гарет. Без да мисля, също като в базата на Ордена — бързо и смъртоносно, почти инстинктивно. Сега един човек бе мъртъв заради мен. Бях се превърнала в убиец, точно както „Нокът“ искаха.

Лилит би се гордяла с мен.

— Къде отиваме? — отекна до мен гласът на Гарет, беше спокоен и овладян. Той изобщо не звучеше разтревожен или изплашен, сякаш да си на мушката на снайперисти, да проникваш в къща и да повалиш двама въоръжени войници бе просто ежедневие за него. Просто работа. За миг изпитах презрение към хладнокръвието му. Току-що бях убила човек, един от неговите бивши братя по оръжие; можеше да се очаква да е леко разстроен от това.

— Към центъра — отвърна Райли, без да се обръща. Седеше на предната седалка и караше джипа, както и мотора: бързо и целеустремено. До него Уес се беше сгърбил над лаптопа си и не вдигна поглед, когато Райли взе един завой на скорост и гумите изпищяха.

— Близо до Стрип. Имам приятел, който може да ни скрие.

— Ами колата? — Гарет погледна през задния прозорец, може би търсеше примигващи светлини. — Предполагам, че собственикът й няма да е много щастлив, ако види, че сме й издърпали жиците, за да я запалим.

Уес се изхили.

— Жиците ли? Моля ти се. В Ордена така ли го правите? Колко примитивно! — Почука с два пръста по главата си. — Съвременните коли имат прекрасни компютъризирани мозъци, които можеш да включиш с телефона си. Това ги прави доста по-лесни за хакване, ако си разбираш от работата.

Чудесно — помислих си и скръстих ръце. Пистолетът падна на седалката до мен. Не исках да го гледам, камо ли да го докосвам повече. — Значи вече сме убийци и крадци на коли.

Леко щракване ме накара да вдигна очи. Гарет бе взел пистолета и плавно вдигна предпазителя. Хвана го за дулото и ми го подаде. Сивите му очи ме гледаха сериозно.

— Нямаше избор — каза той, като издържа погледа ми. — Тези войници щяха да ни убият. Нямаше друг вариант, направи каквото трябваше.

Буцата в гърлото ми стана още по-голяма и аз погледнах оръжието, сякаш беше огромен отровен паяк. Принудих се да протегна ръка и свих пръсти около вече топлия метал.

— Знам — прошепнах и го оставих внимателно до крака си. — Но това не променя нещата. — Погледнах предпазливо напред към Райли и Уес, които разговаряха тихо. Уес сочеше нещо на картата на лаптопа, където една светеща синя точка приближаваше до кръстовище. Райли изпсува, даде газ и мина на жълто в последната секунда. Като че ли не слушаха какво става на задната седалка, но аз все пак сниших глас:

— Не искам да бъда като тях. Като „Нокът“ или като Ордена. Ако започна да убивам, без да се замислям, ако се превърне в инстинкт, защо изобщо напуснах „Нокът“ тогава? Какво ме прави по-различна от Усойницата, в която искаха да ме превърнат?

Стресна ни вой на сирена. Една полицейска кола профуча в обратната посока с мигащи сини и червени светлини. Бързаше към далечния стълб от черен дим, който се виеше в небето. Войникът се облегна назад и се вгледа през прозореца. Не отговори на въпроса ми.

Слънцето бе залязло зад далечните планини и беше оставило само избледняваща оранжева следа на хоризонта, когато стигнахме до центъра на града или до Стрип, както го наричаше Райли. Временно забравих за нещастието си, защото притисках нос към прозореца и зяпах чудесата пред нас. Никога не бях виждала толкова коли, светлини и хора. Улиците буквално сияеха; хотели, казина, огромни знаци, монументи, всички светещи с неонов блясък на фона на притъмняващото небе. Минахме покрай анимационен махащ каубой, а по купола на миниатюрен султански дворец играеше цветна дъга от светлини. Зърнах Айфеловата кула, която блещукаше в златно на нощното небе и се извисяваше над улиците като маяк.

Осъзнах, че не е Айфеловата кула; доколкото знаех, тя беше в Париж, а това очевидно бе само копие. Но все пак беше огромна и впечатляваща.

— Затвори си устата, Огнено момиче — каза Райли развеселено, докато се носехме по покрай сгради, хора и безкрайна върволица от коли. — Замъгли прозореца.

Откъснах поглед от огромните постройки и се плъзнах назад в седалката.

— Ще спираме ли скоро? — Надявах се на положителен отговор.

Райли изсумтя.

— Не тук. — Веселието му изчезна. Погледна мрачно през прозореца към блестящите сгради. — Определено не и на Стрип. Вегас е огромен източник на паричен поток за организацията. Забили са нокти буквално във всеки порок, за който можеш да се сетиш — хазарт, наркотици, стриптийз клубове, всичко. — На лицето му се изписа отвращение. — Слава богу, тук няма много дракони. Всъщност само един. Но той е темпераментно копеле, което изнервя „Нокът“ и притежава почти всички хотели и казина по Стрип. Влезем ли в погрешната сграда, все едно се разхождаме със светлинни надписи над главите.

— Тогава защо сме тук? — изрече Гарет въпросът, който занимаваше и мен. — Ако „Нокът“ има такова голямо влияние в този град, защо рискуваме да останем тук?

— Защото искам да разбера какво са намислили — сопна се Райли и го изгледа лошо. — Искам да знам защо моите тайни квартири изчезват и дали „Нокът“ се занимават с нещо потайно. По-потайно от обикновено. Искам да знам как Орденът е разбрал за мен, след като досега нямаха никаква представа. Ако цялата ми мрежа е в опасност, искам да знам защо и как мога да го предотвратя. — Обърна се, стисна волана и присви очи.

— Имам един контакт тук — каза накрая. — Дал му съм задача да следи всички ходове на Ордена и организацията. Нищо не се случва във Вегас, без той да разбере. Ако някой знае какво става, той ще е.

Излязохме от Стрип и оставихме огромните хотели и ослепителните светлини зад гърба си. Няколко минути по-късно Райли спря колата до пътя.

— Добре, да вървим. Хотелът, който ни трябва, е на две пресечки по-надолу, но ще оставим колата тук. Сигурен съм, че вече е обявена за открадната. — Извърна се към нас и погледна пистолета, който още държах. — Скрийте оръжията. — Гарет веднага се обърна да вземе чантата от задната седалка. — Последното, което ни трябва сега, е някой да извика ченгетата. Не привличайте внимание. Ще го направим бързо и тихо. О, и още нещо! Уес, нали им намери документи?

Човекът измърмори нещо и вдигна две пластмасови карти, без да откъсва поглед от компютъра. Райли ги грабна от пръстите му и ни ги подаде.

— Фалшиви самоличности за пред хотела — обясни той, когато поех шофьорската книжка и се вгледах любопитно в нея. Видях ухилената си физиономия, позната и объркваща; нямах представа откъде е взел снимката. Според книжката се казвах Емили Гейтс и бях на двайсет и една.

Обзе ме любопитство и вълнение. Какво можех да направя с фалшива лична карта във Вегас? Определено се сещах за това-онова.

— Би трябвало да минат през повечето рутинни проверки — каза Райли, а Гарет плъзна своята в джоба си и продължи да прибира оръжията. — Но не искаме да привличаме внимание. Затова никакви поръчки от бара или разходки из казиното. Тези карти са само за да получим достъп. Огнено момиче… — Златните му очи ме огледаха преценяващо. — Чу ли какво казах? Ще се спотайваме, ясно ли е? Да обяснявам ли какво означава това?

Сбърчих нос.

— Знам какво означава, умник такъв.

Горната му устна потрепна.

— Просто не го забравяй и опитай да не се разсейваш от всичко лъскаво.

Извъртях очи. Гарет закопча торбата, преметна я на рамо и отвори вратата. Сух ветрец разроши косата ми, когато излязох на горещата, претъпкана улица във Вегас.

Райли ни поведе устремно към една пресечка и предупреждението му бе забравено на мига. Не можех да спра да се взирам в… е, добре де, във всичко. Кресънт Бийч беше малко, заспало градче, с няколко шосета и не много големи сгради. Вегас беше като друг свят. Никога не бях виждала редици с толкова високи постройки, че образуваха каньон от стени, или толкова сияещи светлини, че от блясъка им не се виждаше нощното небе, или пък безкрайната река от коли, чиито червени задни светлини се нижеха чак до хоризонта. За нещастие ходенето по претъпканите тротоари, докато опитваш да видиш всичко наоколо, не е лесна работа. Все се бутах в някого, мърморех извинения и получавах подразнени погледи.

— На шест часа — прошепна глас, докато бях забавила крачка, за да зяпам сграда от другата страна на улицата. Обърнах се объркана… и някой едва не се стовари отгоре ми с приглушено проклятие. Примигнах и погледнах към Гарет. Той ме стрелна с полуразвеселен, полуподразнен поглед, а после пак започна да оглежда тълпата.

Усмихнах се вяло и тръгнах в крачка с него.

— На шест часа? Това ли е войнишкият израз за „гледай какво правиш, по дяволите“?

— Сега сме на вражеска територия. — Той се взираше в двама здравеняци, но се отпусна, щом ни подминаха. — „Нокът“ и Орденът ни търсят. Може да имат вече агенти по улиците. Малко предпазливост вероятно би била… благоразумна.

Смъмрена, аз го последвах, като опитвах да не изоставам. Гарет се движеше през тълпата като риба във вода, металносивите очи постоянно оглеждаха, наблюдаваха. Помнех колко неприятно му беше сред тълпата в Кресънт Бийч, колко бе напрегнат, сякаш всеки миг нинджа ще скочи отгоре ни от някоя саксия. Но тогава, в спокойното малко градче на брега, това ми се струваше странно. Сега вече разбирах. Вероятно тази параноя неведнъж му бе спасявала живота.

Накрая Райли ни поведе през огромен паркинг и през вратите на по-малка, но все пак впечатляваща сграда. Хотел градина и казино „Ниро“, оповестяваше знакът. Два мраморни лъва пазеха входа, макар че някой беше нарисувал тънки мустачки под носа на единия. Вратите се плъзнаха назад и ние пристъпихме в ярко осветено фоайе със зелени плочи на пода. Имитации на мраморни гръцки колони опасваха стените и статуи на полуголи гърци се гушеха в нишите. Огромната рецепция заемаше цялата задна стена, а отстрани, зад фалшива мраморна арка кипеше, блещукаше, звънтеше и сияеше казиното — като огромен, осветен от неон цирк.

— Е, пристигнахме — каза Райли с престорен апломб и посочи към казиното със саркастична усмивка. — Добре дошли във Вегас.

19.

ДАНТЕ

Отгоре градът приличаше на остров от звезди насред черна бездна.

— Да ви донеса ли нещо, преди да кацнем, сър? — попита стюардесата и показа съвършени бели зъби, докато ни се усмихваше. Или по-точно, докато се усмихваше на мен. На съседната седалка господин Смит не вдигаше поглед от телефона си, а срещу нас господин Рот направи неясен жест с ръка, за да я отпрати. Аз обаче отвърнах на усмивката и поклатих глава.

— Не, благодаря.

— Разбира се, сър. — Жената ме погледна изпод мигли. — Моля, повикайте ме, ако се нуждаете от нещо. — Отдалечи се към задната част на самолета, където втора стюардеса я изгледа свирепо.

Господин Рот се изсмя.

— Видяхте ли протежето си, господин Смит? — попита вицепрезидентът, когато моят обучител остави телефона си и вдигна поглед. — Ще трябва да го наглеждате, иначе хората ще си издерат очите за вниманието му.

Аз си замълчах, не знаех дали е похвала или упрек. Господин Смит се изсмя тихо, което можеше да означава всичко, и не коментира. Поех си дъх и се облегнах в меката кожена седалка, опитвах да се успокоя. При нормални обстоятелства обучителят ми щеше да е започнал да ми припомня правилата и протокола на „Нокът“, да ме изпитва за етикета и да проверява дали съм наясно какво върша. Но сега не можеше, или не искаше, не и пред господин Рот. В елитния частен самолет на „Нокът“ нямаше други пътници; бяхме само тримата. Моят обучител, един от висшите вицепрезиденти на организацията и моя милост. Шестнайсетгодишно малко в компанията на някои от най-могъщите дракони в „Нокът“. Малко, което едва вчера стоеше пред вратата на офиса в Лос Анджелис и чакаше да бъде прието.

— Мисля, че ги намерихме, сър — обявих аз, когато господин Рот най-сетне ми помаха да вляза в кабинета. Пристъпих прага, затворих вратата. — Мисля, че са във Вегас.

Той вдигна тънката си елегантна вежда и ме погледна.

— Вегас, казваш. Това е… неочаквано. Една от най-големите ни операции е във Вегас. Странно, че Кобалт е избягал там. — Погледът му се изостри, веждите се събраха. — Как стигнахте до това заключение, господин Хил?

Подадох му папката, която Мист ми беше дала; докладът й и сателитните снимки на базата на Ордена.

— Наблюдавахме Ордена, след като Ембър и отцепникът проникнаха в западната им метрополия, сър — казах аз, докато той я отваряше. — Смятаме, че Орденът също ги търси, и забелязахме повишаване на активността им във и около Лас Вегас. Изглежда се концентрират в града. Мислим, че Ембър и отцепникът се крият някъде там, може би близо до Стрип.

— Разбирам. — Господин Рот затвори папката и събра длани под брадичката си. — Територията на Рейн. Разбира се, все трябва да усложнят нещата.

Сърцето ми заби по-бързо. Ембър беше в Лас Вегас, усещах го. Само на няколко часа път с кола, насред огромен, опасен град, а Орденът бе по петите й.

— Сър — започнах аз, — ако Ембър е във Вегас, мисля, че аз трябва да я върна. Ако има шанс да я открием, бих искал аз да го направя. Тя ще ме послуша. Трябва просто да говоря с нея.

И ако успея да я върна, „Нокът“ ще разберат колко съм ценен за организацията.

— Разбира се, господин Хил. — Рот ме погледна с усмивка. — Разбира се, че вие ще идете да върнете сестра си, това се подразбира. Обаче има протокол, който трябва да спазваме, ако искаме да повишим шансовете си да открием госпожица Хил и Кобалт. Преди да направим каквото и да било в Лас Вегас, трябва първо да говорим с някого. Аз ще уредя срещата.

Господин Рот не губеше време. Бях изпратен в апартамента си, за да си събера багаж за няколко дни, и тази сутрин ме откараха до малко летище, където ме чакаха господин Смит, господин Рот и частният самолет. Всичко стана толкова бързо, че нямах време да мисля или дори да се притесня, досега.

Кръстосах крака и се облегнах назад в поза на професионално безгрижие. Тази тревога не ми беше присъща, изглежда всичко зависеше от това дали ще върнем Ембър. Всички те наблюдават, Данте — напомних си аз. — „Нокът“ те наблюдава дори по-внимателно, отколкото в Кресънт Бийч. Това е твоят шанс да се докажеш. Да започнеш да изграждаш бъдеще в организацията, да направиш велики неща за „Нокът“. Да ги впечатлиш. Трябва да си по-добър от всички очаквания.

— Сър — обадих се аз и господин Рот ме погледна с вдигната вежда. — Нашият контакт в Лас Вегас се казва Рейн[1], така ли?

— Точно така — отвърна той.

— А трябва ли да знам нещо за него? — продължих, като внимавах да говоря почтително. — Нещо специално, което да науча преди срещата?

— О, да, нашият добър приятел Рейн — усмихна се Рот, макар че звучеше рязко. — Трябва да знаеш само, че той е един от най-старите дракони в организацията. — Стомахът ми падна чак в петите. — Още от времето, когато Древният змей е дошъл на власт. Това сигурно ти дава известна представа с кого ще си имаш работа. А и е много, как да кажа… старомоден? Предпочита нещата да стават по определен начин и Древният змей му позволява някои странности. Той е изключително важен за организацията, защото голяма част от авоарите на „Нокът“ в Лас Вегас минават през неговите казина, но самият Рейн може да е… доста труден. — Господин Рот ме изгледа изпитателно и се облегна в седалката. — Моят съвет към вас, господин Хил? Бъдете любезен. Рейн е верен на организацията и няма да рискува да си навлече гнева на Древния змей, но не обича други дракони да навлизат в онова, което смята за своя територия. Винаги е добре да се подхожда предпазливо към самопровъзгласилите се крале.

Самолетът кацна на частно летище в края на града, където ни чакаше лимузина. Щом се качих, се изтегнах в хладната кожена седалка, кръстосах крака и нарочно не поглеждах през тъмните стъкла. Бях решен да изглеждам възможно най-спокоен, а не като непохватен смаян турист, който за първи път вижда блясъка на Вегас.

Едва не забравих за намерението си, когато лимузината спря пред най-големия хотел, който бях виждал. Той се извисяваше над нас, сияещ с милиони светлини, толкова ярък, че небето едва се забелязваше. Вътре ми стана още по-трудно да не зяпна при вида на огромното фоайе в златно и черно, опасано от ониксови колони със сребърни жилки и с мраморен фонтан в центъра на целия този разкош. Свита от добре облечени хора ни посрещна в блестящото фоайе. Заявиха, че „господин Р.“ ни чака, ако обичаме, да ги последваме.

Последвахме ги през претъпканото казино с проблясващи светлини, непрестанен звън и разбира се — хора. Беше огромно. Златните плочи по пода отразяваха милионите светлини и това придаваше на мястото някакъв фантастичен, нереален вид, сякаш тук времето не съществува и можеш да изгубиш часове, дори дни, без да се усетиш. Около масите седяха хора с купчини цветни чипове, а други пъхаха банкноти в проблясващите машини, които опасваха всяка пътека. Всичко крещеше за богатство, съкровища и лукс и за миг, сред смайването, аз усетих и пробождането на завист.

Исках това.

Хората ни заведоха до асансьорите и щом влязохме в кабината, се поклониха и вратите се затвориха. Забелязах, че нито господин Рот, нито господин Смит натиснаха някакви бутони, но след миг асансьорът потрепери и започна да се движи. Надолу.

Спуска се много, много дълго. Всички мълчаха и аз се концентрирах върху усилието да запазя спокойствие и неутрално изражение. Когато асансьорът най-сетне спря и вратите се отвориха, видях къс бетонен коридор с една-единствена флуоресцентна лампа и врата в дъното.

Улових погледа на господин Смит, когато излязохме от кабината. Той ме гледаше предупредително, студено и заплашително. Това беше, осъзнах аз. Това беше моментът, към който ме бяха водили цялото ми обучение и всичко научено за „Нокът“ и вътрешния му кръг. Сега или щях да потъна или ще заплувам, или ще впечатля, или ще разочаровам. Зад тази врата бъдещето ми в „Нокът“ висеше на косъм.

Срещнах погледа на обучителя си и кимнах рязко. Бях готов. Днес бе денят, в който щях да започна да си извоювам репутация. Господин Смит се взира още миг в мен, после се извърна и последва господин Рот към стаята в дъното.

Влязохме в огромна смътно осветена пещера. Беше толкова голяма, че се губеше в мрака, а таванът не се виждаше. Подът бе бетонен, но стените бяха от естествена скала и камък. Въздухът бе странно топъл, изненадващо за подземно помещение, и миришеше леко на дим, макар че не виждах никъде огън. Нямаше и осветление, нито флуоресцентни лампи или свещи. Всъщност светлината идваше от няколко големи плоски екрана до едната стена. Поне двайсетина телевизора бяха закачени на стоманена рамка, която образуваше гигантски проблясващ полукръг от шум и образи. На всеки екран се виждаше нещо различно: спорт, световни събития, новини на различни езици. Няколко като че ли предаваха изображения от охранителни камери на казиното и хотела. На повече от един екран течеше борсова информация. Коне препускаха по хиподрум, полицейски сирени виеха и една красива азиатска репортерка говореше нещо на японски.

Това беше хаотичен поток от образи, стотици различни неща, случващи се едновременно. Затова не забелязах веднага какво лежи под кръга от екрани. Господин Смит сложи предупредително ръка на рамото ми, за да не продължа навътре в помещението. А аз сведох поглед.

Устата ми почти зина и прехапах бузата си, за да не ахна от изумление. На пода под екраните се издигаше огромна купчина злато, светлината блещукаше по нея. В мрака и сенките беше трудно да се види колко голяма е всъщност, но предположих, че е поне четиридесет крачки дълга и петнайсет висока — истинска планина от злато насред пещерата. Значи затова Рейн не обичаше други дракони да пристъпват в територията му. Той буквално седеше върху своето съкровище. Наистина бе старомоден.

И тогава планината се раздвижи.

Този път устата ми наистина се отвори, защото цялото съкровище се размърда, разпери две огромни крила и седна. Главата се издигна на дълга извита шия, а опашката се разви два пъти по-дълга от нея. Един двайсет и пет метров дракон се извърна с драскане на нокти и люспи и ни фиксира с огромно жълто око.

Краката ми се бяха вкаменили. Не можех да помръдна. Можех само да се взирам в съществото пред мен, разкъсван от страхопочитание и краен ужас. Освен сестра ми, бях виждал само един дракон в истинската му форма, възрастен, но не беше и наполовина толкова голям. Този сигурно беше Змей, един от трите дракона, надхвърлили хиляда години. Беше живял толкова дълго, че вече бе огромен като сграда. Всички в „Нокът“ знаеха за Древния змей, най-стария и най-могъщия от нас, но самоличността и местоположението на другите двама бяха ревностно пазена тайна. Рейн беше древен, почти божество, което се взираше в трите миниатюрни насекоми, щуращи се в краката му.

Внезапно осъзнах защо „Нокът“ му позволява… странности, както се изрази господин Рот. Кой би посмял да му откаже?

— Е… — дълбокият глас отекна като гръм в пещерата. — Ето ви и вас. — Рейн се изправи в целия си внушителен ръст, протегна се, после легна и уви опашка около себе си. Люспите му заблестяха като антични монети, когато сведе глава и ме изгледа със смразяваща кръвта усмивка. — Добре дошли в моето казино — продължи той и ми показа ужасяващите си зъби. — Надявам се, че сте доволни от удобствата?

Осъзнах, че говори на мен, не на обучителя ми или на господин Рот. Това ми се стори много странно. Защо един от най-могъщите дракони в „Нокът“ ще си прави труда да говори с мен, а не с по-старшите?

Бъди любезен, бе казал господин Рот. Това винаги е от полза, когато си изправен пред двайсетметров дракон, който може да те налапа на една хапка.

— Да, сър — успях да отвърна, бях благодарен, че гласът ми не потрепери. — Повече от доволни сме. Благодаря ви, че ни приехте толкова скоро. Хотелът ви е много впечатляващ.

Рейн изсумтя, но изглеждаше доволен.

— Виждам, че са те обучили добре — избуча той и вдигна глава да огледа другите дракони, които стояха търпеливо встрани. — Макар че не съм очаквал друго. Но нямам много време за любезности. Да говорим по същество.

Очите му проблеснаха, той сви предните си крака пред себе си като котка и извитите нокти леко задраха по пода.

— Е, значи другото малко е избягало — звучеше развеселен и нетърпелив. — А сега смятате, че е някъде в моя град. — Изсумтя и изпрати облаче дим във въздуха. — Това ми се струва крайно невероятно. Тук нищо не става без мое знание. Никой не идва и не си отива, без да разбера. Имам очи в почти всяко казино, във всеки хотел и по Стрип. — Наклони рог към екраните около него. — Ако това момиче е навлязло в територията ми, какво ви кара да мислите, че може да се скрие от мен?

— Тя не е сама, Рейн. — Гласът на господин Рот беше спокоен. Той пристъпи напред, но забелязах, че не гледа дракона в очите, а леко встрани. — Вярваме, че е с бивш Василиск, който стана отцепник преди няколко години. Той знае за вас. Ще знае и кои хотели да избягва и в кои райони присъствието ви не е така силно. — Рейн присви опасно златните си очи, явно не беше доволен, че му противоречат, но господин Рот не отстъпи. — Той ще знае как да се скрие дори от вас.

Рейн изръмжа, не силно, но усетих вибрациите в бетона.

— Василиск отцепник — повтори кралят дракон и потупа с нокти по пода. — Чувал съм за това парвеню Кобалт. — В гласа му се усети раздразнение. — Предполагам, че заради него Орденът внезапно се появи в моя град?

— Да. Смятаме, че Орденът също ги търси.

Ноздрите на дракона потрепнаха.

— Тогава защо да рискувам да се разкрия, когато Орденът пъпли наоколо благодарение на вашия непокорен агент? — попита той. — Като ви помагам да го намерите, може да разкрия операциите си пред Ордена. Успявам да ги избегна от много, много време. И не възнамерявам да променям това.

Стомахът ми се преобърна. Ембър беше близо, усещах го. В същия град, на същата територия. Просто трябваше да я достигна преди Ордена. Или преди да напусне града с отцепника и да се върнем пак на изходна позиция. Решимостта ми нарасна и аз поех дълбоко дъх. Не можех да позволя на никого, дори на владетеля на Лас Вегас, да изложи на риск сестра ми или моите планове.

— Сър — започнах аз и Рейн сведе поглед към мен, развеселен и изненадан. Усетих, че господин Смит ме гледа невярващо, и разбрах, че вероятно нарушавам протокола — малко да посмее да противоречи на Змей… Беше рисковано, но вече бе твърде късно да отстъпя. Обърнах се към древния дракон и казах спокойно: — Простете, сър, но за вас ще е от полза да ни помогнете. Имате много ресурси на разположение и колкото по-скоро намерим Ембър, толкова по-скоро Орденът ще напусне града ви. Със сигурност това е достатъчна причина да ни сътрудничите.

Рейн наклони огромната си глава и на муцуната му се появи сянка от усмивка.

— Така ли, малкия? — рече с тих и смъртоносен глас, от който по тила ми изби студена пот. — Изглеждаш много сигурен.

— Тя ми е сестра — отвърнах. — Никой не я познава така добре като мен. — Древните очи продължаваха да ме наблюдават немигащи и аз потиснах страха. — Просто трябва да я открия. Трябва само да разбера къде е. Мога да я върна в „Нокът“.

— Момчето има право, Рейн — намеси се господин Рот. Исках да го погледна, но не смеех да откъсна вниманието си от Змея, който се взираше в мен. — Щом върнем госпожица Хил и се справим с отцепника, Орденът няма да има причина да остава във Вегас. Те ще си тръгнат, ние ще се върнем в организацията, а вашата помощ ще е високо оценена, щом стигне до знанието на Древния змей.

— Сигурен съм — каза Рейн, без да откъсва очи от мен. — Но нека те попитам нещо, малкия. Ами ако сестра ти е изгубена завинаги, ако откаже да се върне в организацията? Тогава?

Преглътнах с мъка, осъзнавах, че ме изпитва, иска да разбере колко далеч съм готов да стигна.

— Всеки иска нещо, сър — отвърнах. — Всеки си има цена. Ембър е с отцепника Кобалт, а дори той има слабо място. Ако открием тези слаби места, ще хванем и двамата.

Рейн издиша продължително и гръмовно, изпълвайки въздуха с миризмата на сяра.

— Говориш като истински дракон от „Нокът“. Много добре — изръмжа той и се надигна, а моят пулс отново се учести. — Имам няколко агенти, които могат да ги проследят. Единият ни е бил много полезен, той държи под око онези части на града, които не мога да наблюдавам. Ще накарам хората си да се свържат с него. Ако малкото и отцепникът наистина са тук, той ще знае къде да ги търси. — Върхът на опашката му удари по земята и той примигна бавно. — Това достатъчно ли ще е за вас, господин Хил?

Отново не гледаше към Рот, а към мен. Аз сведох глава и отвърнах възможно най-признателно:

— Да, сър. Благодаря ви, сър. „Нокът“ няма да забрави това.

— Сигурен съм, че няма. — Той поклати голямата си глава. — Но може да си поговоря с Древния змей за някои малки умници, които преминават границите. Предполагам, че имаш план как да се справиш с момичето и отцепника, щом ги откриете?

Мислите ми вече препускаха. Да върна Ембър и да се погрижа отцепникът да не я отведе отново. Само това имаше значение. „Нокът“ ме наблюдаваха — не можех да ги проваля.

— Да — отвърнах и стиснах челюст. — Имам.

[1] Reign — „царуване, господство, власт“. — Б.пр. ↑

20.

РАЙЛИ

Хайде, копеле такова — помислих си, докато се взирах в телефона. — Знам, че си тук. Отговори вече.

Апаратът в ръката ми упорито мълчеше. Въздъхнах и го пъхнах в джоба на якето си, опитвах се да не крача напред-назад и да не усещам твърде ясно изтичащото време. Поне стаята беше голяма, просторна и луксозна, макар че може би малко безвкусна. Спокойно можех да мина без златистите завеси и ярколилавия килим. И картината на оскъдно облечена гъркиня, изтегната до басейн.

Изсумтях подигравателно. Е, не е „Сизър Палас“. Това не беше от най-прочутите казина и в него не идваха професионални играчи, всъщност не се срещаха в радиус от стотина метра. Което ме устройваше идеално. Никой от „Нокът“ — никой важен поне — нямаше да се мерне тук. И не се налагаше да споделям огромното легло с другиго; Ембър беше в съседната стая, а мъжете — Уес и войникът — имаха собствени стаи надолу по коридора. Парите не бяха проблем, както винаги; в годините работа за организацията бях натрупал доста средства. Когато станах отцепник, тези сметки бяха замразени, но дори сигурността на „Нокът“ не можа да устои на Уес, когато той се присъедини към мен. Сега парите бяха скрити в сметки в чужбина на фалшиви самоличности и „Нокът“ не можеха да ги проследят до нас. Да не говорим, че е много полезно да имаш подръка елитен хакер, когато ти потрябват други неща: банкови пароли, фалшиви документи, фалшиви резервации и тем подобни. Често дори не се налагаше да тегля от сметките си.

Дано сега и другият ми контакт се окажеше толкова полезен.

Телефонът най-сетне избръмча. Извадих го и се вгледах в съобщението на екрана — точно и ясно. Усмихнах се мрачно. Беше време да стигна до дъното на тази история или поне да получа някои отговори. Проверих дали портфейлът и фалшивите документи са в мен и излязох от стаята в зелено-златния коридор.

Срещнах Уес с бутилка минерална вода, беше се запътил към стаята си.

— Грифин най-сетне се е свързал с теб? — попита той тихо, когато спря до мен. Кимнах.

— Слизам да се срещна с него. Къде са другите?

— Когато ги видях за последно, бяха в стаите си. — Уес посочи със зелената бутилка по коридора. — Единият се цупи, а другият лентяйства. Надявам се, че проклетото малко няма да тръгне нанякъде. Изглеждаше доста недоволна, когато й каза да не напуска етажа.

Изстенах вътрешно. Ембър не понасяше особено добре скуката и следването на нареждания. А под нас имаше цяло казино, пълно със светлини, игри, лъскави неща и други подобни, които биха изкушили един любопитен дракон.

— Наглеждай ги — казах аз. — Увери се, че Ембър си е в стаята, но наблюдавай и войника. Той напусна Ордена, но още е един от тях и това никога няма да се промени. Ако иде някъде, ако напусне стаята, искам веднага да разбера.

Уес се усмихна мрачно.

— Искаш ли да залепя бръмбар на лампата му, когато заспи?

— Не — поклатих глава. — Съмнявам се, че ще се свърже с Ордена. Те го преследват. Но ако излезе сам или само опита да се доближи до Ембър, искам да знам. Ако стане твърде тихо, също искам да знам. По дяволите, искам да знам, ако копелето кихне или се изпикае. Нямам представа защо е още с нас, но ако ще остава, трябва да съм наясно какви ги върши и защо.

— Прекрасно — измърмори Уес. — Тринайсет години съм най-добрият хакер в този цирк, а сега ще стана шибана бавачка. — Изсумтя и отпи бързо от бутилката, преди да сведе глава и да каже още по-тихо: — Къде са оръжията, ако смея да попитам?

— В стаята ми, разбира се. Да не мислиш, че ще ги оставя при онзи от Ордена? — Черната брезентова торба си стоеше най-невзрачно до леглото ми, пълна с два деветмилиметрови и един глок, увити в дрехите ми. Табелката „Не безпокойте“ вече висеше на дръжката на вратата и аз възнамерявах да я оставя там за постоянно. Не исках някоя любопитна камериерка да се спъне в чанта, пълна с оръжия, но щеше да е още по-зле, ако ме хванат на етажа на казиното с незаконно притежаван арсенал. На такова място охраната беше обучена какво да търси и как да забележи скрито оръжие, да не споменаваме за хилядите камери, които наблюдаваха всяко движение от тавана. Което означаваше, че мога да се размотавам тук въоръжен. Но поне войникът нямаше да ги докопа.

— Тръгвам. Обади ми се, ако стаята гръмне.

— Знаеш ли, щеше да е смешно, ако не бях толкова ужасен, че може наистина да се случи.

Ухилих се и влязох в асансьора, който се спусна към лудницата.

Както обикновено, казиното беше истинско море от хора, ярки светлини и металически звън. Игралните автомати се нижеха в безкрайни редици, синьокоси старици и мъже с костюми пускаха с изцъклен поглед монети или пъхаха кредитни карти в тях. Мъже и жени се тълпяха около рулетките, викаха силно от радост или стенеха от разочарование. Крупиетата раздаваха карти на масите за блекджек и плавно прибираха залозите на играчите, докато не останеше нищо. Хората и тяхното богатство — помислих си със съжаление и презрение, докато вървях из тълпата. — Биете се, убивате и работите усилено, за да го спечелите, и то само за да го разпилеете, сякаш е нищо. Никога няма да разбера това.

Накрая забелязах човека, когото търсех, до маса за блекджек в ъгъла. Седеше кротко, опрял ръце на ръба. Тъмнокож човек с яркочервен костюм и шапка в същия цвят. Взираше се картите пред него: тройка пика и деветка спатия. Скръстих ръце и се облегнах на близката колона, за да гледам. Човекът с червения костюм потупа с пръсти по ръба на масата. Крупието му даде карта, петица спатия, и общият брой стана седемнайсет. Човекът застина, после пак потупа с пръст по масата. Крупието му даде още една карта, която се оказа петица купа. Двайсет и две — и край.

Мъжът с костюма подсмръкна, стана от стола и се обърна към мен.

— Нарочно го направи — казах аз. — Отлично знаеше, че ще мине двайсет и едно.

Той ми се усмихна лъчезарно.

— Разбира се, моля, обяви го на цялото казино — каза тихо, като ме гледаше все така усмихнат в очите. Златният му зъб проблясваше на изкуствената светлина. — Блекджек не е моята игра, но тъй като имах среща с теб, реших, че нямам време за един приличен покер. Странно нещо е блекджекът. Печелиш ли твърде често, започват да те наблюдават. А продължиш ли да печелиш, ще те обвинят, че броиш картите, което е съвършено законно в щата Невада, но ще те прогонят от всички казина по Стрип до живот. Това е правило номер едно в този град. Казиното винаги печели. Винаги. — Продължи да се усмихва, но като че ли леко напрегнато и очите му гледаха студено. — Така че ще съм ужасно благодарен, ако някакъв нафукан гущер не прецака прикритието ми и не ме принуди отново да сменям самоличността си. А сега се смей, кучи сине, все едно съм казал нещо ужасно смешно.

Отметна глава назад и зарева от смях. Аз успях да се изхиля, като клатех глава.

— Изобщо не си се променил, нали, Грифин?

— Само името промених — отвърна пак с усмивка, този път искрена. — И лицето. И самоличността. Защото ти помагам, доколкото си спомням. И май ще го направя отново, нали?

— А кой те измъкна?

— Туше — погледна ме разкаяно. — Какво ти трябва, Райли?

Озърнах се с тревога към множеството черни глобуси по тавана, камерите, които наблюдаваха всяко наше движение.

— Безопасно ли е да говорим тук?

— Изобщо — отвърна ведро той. — Искаш ли питие? Аз май искам. Ела.

И той тръгна през казиното, пробиваше си път през множеството сякаш цял живот това беше правил. Последвах го, като се оглеждах дали някой ни наблюдава. Като че ли никой не ни обръщаше внимание, освен охранителите на казиното, които се взираха в прашните ми ботуши и коженото яке със същото отегчено подозрение, с което гледаха и всеки друг. Явно бяха виждали много по-странни неща. Или поне така си мислеха.

Излязохме от казиното и влязохме в пълния ресторант с приглушено осветление и плоски екрани по стените, на които се излъчваха всякакви спортни състезания. Хора бяха накацали като гълъби по бара или се бяха струпали около масите, смееха се, разговаряха и явно нехаеха за света около тях. С Грифин седнахме в сепаре в ъгъла. Зад нас имаше младежи, но беше толкова шумно, че не се притеснявах от подслушвани. Сервитьорката взе поръчката ни и бързо се оттегли.

Грифин ме погледна над масата.

— Е — започна той и събра ръце. — Ето ни тук. Какво те води във Вегас, Райли?

Въздъхнах.

— Ти как мислиш?

— Хм. Е, като се има предвид суматохата около града напоследък, сигурно не е нещо хубаво. Предполагам, че ти си причината за появата на Ордена тук? — продължи Грифин и стомахът ми се сви. — Като че ли са тръгнали по пътеката на войната и са яко вбесени от нещо. По улиците се говори, че „Нокът“ не са много доволни от навлизането на Ордена в тяхната територия и горят от нетърпение да разберат какво става. Струва ми се, че си разровил гнездото с осите. А после си го и изритал, за всеки случай.

— Може и така да се каже. — Замълчах, защото сервитьорката донесе питиетата и аз гаврътнах скоча на две глътки. Не пиех много често; драконите трудно се напиват, дори в човешка форма, затова не виждах смисъл. Тази нощ обаче направих изключение. Грифин пиеше бавно бърбъна си и ме гледаше над ръба на чашата. Чакаше обяснение. Усмихнах му се леко. — Изглежда, някой е… проникнал в западната им база и е освободил затворник миналата седмица.

— По дяволите, Райли! — Човекът отпусна чашата, гледаше ме невярващо и ужасено. — В самата база на Ордена? Е, значи ми казваш, че си откачил.

— Много вероятно — промърморих аз.

— Заради някое от твоите малки?

— Не. — Прекарах ръка през косата си. — Заради един от тях.

Той се втренчи в мен, после се посочи с две ръце.

— Виждаш ли тази физиономия? Това е моята недоумяваща физиономия. Сериозно, Райли. Защо-По-Дяволите?! Промъкнал си се на вражеска територия, пуснал си оса в гащите им, образно казано, и създаде суматоха тук, с която сега трябва да се оправям? Да не си превъртял? Защо ще правиш подобно нещо?

— Ами… сложно е. — Продължи да ме гледа с оная физиономия и аз се намръщих. — Виж, не ми трябва да разбираш или да одобриш стореното от мен. Интересува ме защо моите тайни квартири изчезват и как така Орденът знае точно кой съм и къде ще бъда. Ако има къртица в мрежата, искам да знам. И трябва да разбера какво са намислили „Нокът“, къде са и дали знаят, че съм тук. Мислиш ли ще можеш да подкупиш когото трябва и да изровиш малко мръсотия заради мен?

— За „Нокът“ и за Ордена? — Той се почеса по веждите. — Вероятно, но ще отнеме време. Трябва много, много да внимавам с кого говоря.

— Моля те. Знам с какви хора работиш. Не мисля, че ще ти е твърде трудно. Ако имат нужда от стимул, знаеш, че ме бива в това.

Той изсумтя и отпи от бърбъна.

— Всъщност — изглеждаше замислен — наскоро изскочи нещо. Чух го едва тази сутрин.

Потърках очи.

— Явно не си губят времето.

— О, повярвай ми. Ще искаш да го чуеш. — Замълча, защото сервитьорката се върна и попита дали ще искаме още нещо, отпратих я с усмивка. — Не знам колко достоверна е тази история, но моите хора като че ли я смятат за такава. Всъщност е доста забавна. Явно някакви нещастници са видели в един изоставен хотел нещо, което им е изкарало ангелите. „Шибан огромен гущер“, мисля, че това бяха точните думи.

Бързо изправих гръб.

— Избягало малко?

— Май така смятат. — Грифин сви рамене и разклати леда в чашата си. — Не мога да направя нищо по въпроса, разбира се, но реших, че ще те заинтригува. Може би си струва да провериш.

— По дяволите — въздъхнах аз, знаех, че не мога да пренебрегна това. — Добре, изпрати ми информацията. Ще проверя при първа възможност. Не че нямам милион други неща на главата, например да се крия от „Нокът“ и от Ордена. — Изгледах го кръвнишки. — Все още не наблюдават това място, нали?

— Разбира се, идиот такъв. Мислиш ли, че иначе щях да съм тук? — Грифин стана и изпъна сакото си. — Дай ми ден-два. Ще видя какво мога да открия. И, за бога, не опитвай да се свържеш с мен дотогава. Аз ще ти се обадя.

Усмихнах се накриво.

— Не ме карай да чакам твърде дълго. Не би искал някой нафукан гущер да седне на масата ти и да съсипе перфектната ти игра, нали?

— Ти си копеле, Райли. — Грифин ме дари с най-лъчезарната си усмивка и се обърна. — Благодаря за питието. Предай поздрави на Уес.

Платих сметката и тръгнах към задното стълбище с надеждата, че нищо не е експлодирало по време на отсъствието ми. И едно упорито червенокосо създание е стояло кротко, или поне не е създавало неприятности.

Явно се надявах на твърде много.

Щом вратите на асансьора се отвориха и излязох от кабината, видях стройната слаба фигура на Ембър да влиза в стая от другата страна на коридора.

21.

ЕМБЪР

Хубаво място. Жалко, че ме влудяваше така.

Стаята бе твърде тиха и твърде пуста въпреки картините на голи гърци по стените и бюстът на някакъв тип с квадратна челюст, който се взираше в мен от ъгъла. Сега, когато най-сетне можехме да спрем да бягаме за миг и да си поемем дъх, нищо вече не ме разсейваше — нямаше животозастрашаващи ситуации, които да поглъщат вниманието ми. Включих телевизора само за да не е тихо, но това не попречи на образите да се въртят в главата ми. Спомени, които не можех да прогоня. Всичко, случило се в последните две седмици, нахлу като прилив в ума ми и започна да ме блъска като вълни. Виждах червения дракон, увиснал на стената в офиса в базата на Ордена, безжизнен трофей, който някога е бил малко като мен. Спомних си очите на Гарет, докато ме гледаше през решетките на килията, сякаш виждаше призрак. Помнех кожата му под дланта си, пръстите му, които нежно се свиха на китката ми. Как го носех на гърба си, докато бягахме през пустинята, и силния пламък на болката, когато куршумът се заби в тялото ми.

Вражеският войник, който се свлече на пода на изоставената къща, с изцъклени, втренчени в мен очи. И гласът на Лилит, която ми казва, че съм родена за Усойница, за убийца като нея.

Потреперих, станах от леглото и отидох до прозореца. Вгледах се в града. Лас Вегас блестеше с милион неонови светлини, огромни хотели и казина се издигаха сияещи на хоризонта. Територия на „Нокът“. Не си бях представяла така живота на отцепник. Райли не беше споменал тази част — постоянното бягане, страхът, да си преследван, да стрелят по теб и да трябва да убиваш, за да оцелееш. Ако знаех какво ще се случи, след като напусна Кресънт Бийч, дали пак щях да избера да тръгна с него?

Разбира се, че щеше — прозвуча подигравателно в главата ми тих глас, моят дракон вероятно. — Познаваш се добре. Райли съвсем ясно ти обясни какво е да си отцепник — ти обаче чу каквото искаше да чуеш. И ако се наложи да го направиш отново, след като знаеш това, което знаеш сега, изборът ти ще е същият. Ти си твърде упорита, за да сториш друго.

Тръгнах ядосана към леглото, тръшнах се на него и покрих лицето си с възглавницата. Не биваше да съжалявам за решението си. Бях видяла тъмната страна на „Нокът“, знаех какво всъщност искат под фасадата, че „защитават нашия вид“. Отказвах да съм част от това. Само че ми се искаше да поговоря с някого, да подредя тези откачени, непознати чувства, които се опитваха да ме погълнат. Исках някой да е до мен просто за да не съм сама. Не момчетата. Те бяха част от дилемата, част от хаотичната, объркваща каша в мен. Не можех да говоря с тях.

Щеше ми се…

Щеше ми се Данте да беше тук.

Данте те предаде. Не знам чий беше този глас — моят или на дракона. Но той продължи с безмилостна логика и презрение: Той те продаде на „Нокът“. Лилит щеше да убие и теб, и Райли онази нощ, защото Данте й каза къде сте.

— Не — изревах във възглавницата. Гърлото ми се сви и преглътнах с усилие. — Той не знаеше какво ще направи тя. „Нокът“ са го излъгали, както лъжеха и мен, и всички останали. Не е виновен той.

Страхотно, вече си говорех сама. Изобщо не бях луда. Хвърлих възглавницата, станах и заоглеждах безцелно стаята. Всичко беше непознато и въпреки дърдорещия телевизор тишината като че ли ме притискаше. В гърлото ми се появи буца. Осъзнах, че ме измъчва носталгия по дома. Липсваха ми приятелите, градът ми и старият ми живот.

Липсваше ми брат ми.

— По дяволите! — прошепнах и усетих, че очите ми парят. Исках Данте. Исках да е с мен — на страната на отцепниците и далеч от „Нокът“. „Нокът“ го използваха, както правеха с всички в организацията. Искаше ми се да можех да му го кажа сега. Да му кажа за всички мръсни тайни на „Нокът“ и за истинската цена, която плащаш, ако си част от тях. Данте трябваше да го чуе. Разбереше ли истината, никога не би останал при тях.

Вероятно можех да му кажа, някак.

Просветна надежда и аз се замислих. Не смеех да му се обадя; ако „Нокът“ ни търсеше, щяха да го наблюдават внимателно, може би дори да подслушват телефона му. Същото беше със съобщенията и имейлите. Организацията имаше очи навсякъде; ако използвах някой от нормалните начини за връзка с него, щях да изложа на опасност всички ни. Мен, Гарет, Райли и всички отцепници под неговата опека. Не можех да рискувам подобно нещо.

Но имаше един човек, който много го биваше да заобикаля радара на „Нокът“.

Прекосих стаята си и открехнах вратата, надникнах навън. Дългият коридор беше пуст. Вероятно бях твърде предпазлива; Райли каза, че в този хотел сме в безопасност, поне от „Нокът“. Но ако навън се мотаеха съмнителни непознати човеци, исках да ги забележа, преди да са ме видели.

Измъкнах се и направих три крачки по зелено-златния килим. После почуках на отсрещната врата.

След миг тя се отвори и показа рошавия Уес. Лешниковите му кичури висяха над очите, а по брадичката му бе набола четина. Той се смръщи, явно очакваше друг — вероятно Райли.

— О, ти ли си… — Огледа коридора. — Какво искаш?

— Здрасти, Уес. Имам въпрос. — Усмихнах се в опит да бъда дружелюбна. Знаех, че не ме харесва, но може би щях да променя мнението му. Той обаче ме гледаше безизразно и аз въздъхнах. — Може ли да вляза? Не искам да говоря тук.

— Мамка му — промърмори Уес, но отстъпи и ме пусна в стаята. Тя много приличаше на моята — златни завеси, огромно легло, картини на гърци в неприлични пози по стените. Чантата му беше хвърлена на леглото, но екранът на компютъра му светеше.

Уес затвори вратата, обърна се и ме погледна предпазливо.

— Е? — попита, защото аз се поколебах, чудех се как да го убедя. — Каквото и да е, давай по-бързо. Наистина нямам време да се занимавам с дребосъци сега. Какъв ти е шибаният случай? — сопна се той. Аз поех дълбоко дъх, чудех се как най-добре да го представя, после избрах директния подход.

— Искам да изпратя съобщение на брат си.

Веждите му се стрелнаха чак до косата.

— На брат ти? — повтори смаяно. — Извинявай, ама да нямаш предвид оня шибаняк, който ни предаде на „Нокът“? Ти да не си изперкала? Искаш да кажеш на „Нокът“ къде сме?

— Той не ни предаде — отвърнах веднага. — „Нокът“ го излъгаха. Той не знаеше какво ще се случи, когато е казал на Лилит къде сме. Не знаеше, че тя ще се опита да ни убие. — Уес ме изгледа с крайно недоумение и аз присвих очи. — Познавам Данте. Познавам го от цял живот. Той не би направил съзнателно нещо, с което да ме изложи на опасност. „Нокът“ го използваха, както използваха всички нас.

— И така да е — отвърна Уес, — той още е част от организацията, или си забравила, че те изпращат Усойници след нас? Дори брат ти да е бил манипулиран, това не променя нищо. „Нокът“ все още ще го използва, за да се добере до нас. Така че, съжалявам, но не мога да ти помогна. Харесва ми сегашното ни състояние — живи и дишащи.

В мен се надигнаха гняв и отчаяние, гърдите ми се свиха болезнено. Част от мен искаше да сплаши упорития човек с огън, но друга част знаеше, че е прав и само се опитва да защити себе си и нас. Все пак Данте беше мой близнак, единственото ми семейство. Знаех, че „Нокът“ не биха одобрили подобни неща; организацията беше нашето „семейство“ и не биваше да се привързваме към нищо друго и никой друг. Но ние винаги сме били само двамата, Данте и аз, срещу целия свят. Нямаше да го изоставя, дори да ми бе обърнал гръб заради „Нокът“.

— Моля те — казах тихо и той примигна. — Уес, моля те. Той ми е брат. Не знам какво става с него, дали е добре, дали „Нокът“ не го карат да прави нещо ужасно. — Уес стисна устни, изглеждаше подразнен, но се колебаеше и аз продължих да настоявам: — Няма да му кажа къде сме. Няма да му дам информация, която може да бъде проследена до нас. Искам само да разбера дали е добре.

Уес въздъхна.

— Дори да исках да го направя — рече той малко по-меко, — което не искам, трябва да ти е ясно едно — няма да рискувам подобно нещо без одобрението на Райли. Още не си го виждала ядосан и тъй като не съм огнеупорен, не възнамерявам да правя нещо зад гърба му. Ще трябва да се обърнеш лично към него.

— Добре — отвърнах и тръгнах към вратата. — Тогава ще го намеря и ще го питам.

— Какво ще ме питаш?

Извърнах се. Райли стоеше на прага и ни гледаше, драконът ми веднага се събуди.

— Наред ли е всичко? — попита той, кехлибарените очи погледнаха към Уес, после се присвиха леко. — Какво правиш тук?

Уес изсумтя, преди да отговори:

— Проклетото малко искаше да изпратя съобщение на брат си — отвърна той, вече отново пред компютъра си. Аз му се смръщих през рамо, но той бе забил поглед в екрана. — Казах й, че преди да докара „Нокът“ и Ордена на главите ни, ще трябва да се разбере първо с теб.

— Ембър. — Гласът на Райли бе ужасен и изпълнен с гняв и аз изтръпнах. Бързо отстъпих, когато той се приближи и рязко затвори вратата. — Кажи ми, че не си се опитвала да се свържеш с Данте — изръмжа той и ме принуди да отстъпя навътре в стаята. — Да не искаш организацията да разбере къде сме? Да не искаш да се събудим, обградени от Усойници? Какво си въобразяваш?

— Той ми е брат! — възразих аз.

— Той е част от организацията! — изстреля в отговор Райли. — Той е в пряка връзка със самата Лилит. Не си ли научи урока последния път? Ти му даде избор — „Нокът“ или родната кръв — и той избра „Нокът“. И ще го направи отново.

— Не вярвам. — Гърлото ми пак се сви, а ъгълчетата на очите ми запариха. Вече бях водила този спор с Уес, но с Райли беше по-трудно. — Не вярвам, че Данте би ме наранил съзнателно — казах аз и се стегнах под обвинителния му поглед. — Мисля, че „Нокът“ го използват и той не разбира какви са всъщност и на какво са способни. Ако можех да се свържа с него, да го накарам да разбере…

— Как? — попита Райли и пристъпи напред. — Какво ще му кажеш? Как смяташ да го убедиш? — Посочи към гърдите си, втренчен в мен. — Аз бях там, аз знам как работи организацията. С всяка секунда, която е при тях, влиянието им над него се засилва. Те ще му се усмихват, ще го потупват по рамото, ще го уверяват, че върши каквото трябва, че е за доброто на всички, и той ще им вярва. Ще приеме всяка тяхна дума без никакво съмнение, защото те също вярват в това. И дори да успееш някак да промениш мнението му, как ще го измъкнеш оттам? Той е твърде дълбоко в организацията, за да рискуваме да се свържем с него. — Райли поклати глава и се усмихна накриво, вече губеше търпение. — Аз няма да нахлуя в щаба на „Нокът“, Огнено момиче, дори заради теб.

Затворих за миг очи, за да успокоя паренето.

— Той ми е брат — казах отново и вдигнах брадичка, за да отвърна на погледа му. — Няма да се откажа от него. Трябва да има начин. И ако ти не ми помогнеш, ще го направя сама.

— Ембър — започна Райли, но аз минах покрай него и влязох в стаята си. Той не разбираше. Той нямаше брат. Никой дракон няма. С Данте единствени бяхме отгледани заедно, единствените дракони брат и сестра на света. Райли не можеше да разбере, защото нямаше брат, но Данте беше моето семейство. Той не биваше да остава в „Нокът“.

— По дяволите! Почакай.

Силни пръсти стиснаха китката ми пред вратата и прекъснаха яростното ми оттегляне. Настръхнала, опитах да се освободя от хватката му, но Райли ме дръпна обратно в стаята и затръшна вратата зад нас.

— Чакай малко — сопна се той, но аз вече бях вбесена и го ударих по ръката. — Ох! Ще спреш ли? Чуй ме. — Хвана ръцете ми, притисна ме към вратата и се втренчи в мен с яростни златни очи. Инстинктите ми се пробудиха, надигаха се да посрещнат предизвикателството. Едва потиснах импулса да се Преобразя и да се нахвърля върху дракона срещу мен.

Райли пое дълбоко дъх, сякаш и той се бореше с дракона си.

— Виж какво, съжалявам за Данте. Но не можем да му помогнем точно сега. Ние едва успяваме да помогнем на себе си. Ако се опиташ да се свържеш с него и „Нокът“ разбере къде сме, с нас е свършено. Дори ако той не им издаде местоположението ни, организацията ще наблюдава всеки негов ход, защото е свързан с теб. Те го наблюдават, Огнено момиче. Те знаят, че Данте е начинът да стигнат до теб, а ако те отрият, откриват всички ни. Не искам да се събудя посред нощ, обграден от Усойници. — Пръстите му ме стиснаха още по-силно, лицето му се напрегна. — Твърде опасно е да изпращаш каквото и да било съобщение на Данте, Ембър. Обещай ми, че няма да опитваш да се свържеш с него.

Непокорството се надигна, идваше от дракона ми, като изпепеляваща жега. Разбира се, той беше прав, но…

— Ще го измъкна, Райли — казах аз и срещнах напрегнатия му поглед, почти видях Кобалт да се взира в мен. — По един или друг начин. Не мога да го оставя там.

— Знам, Огнено момиче. Наистина разбирам. Повярвай ми, бих ги измъкнал всичките от „Нокът“, ако можех. — Той се изправи и плъзна длани нагоре по ръцете ми. — Но изчакай малко заради мен. Знам, че искаш да спасиш света, но сме само трима. Не можем да победим „Нокът“ или Ордена сами. Трябва ни цяла армия за целта и тя не ни чака зад ъгъла. — Вдигна ръка до лицето ми и прибра кичур с палец. — Просто ми се довери за още малко, става ли? Нека измислим къде ще идем и какво ще правим, преди да се хвърляме към прага на организацията. Можеш ли да го сториш, без да изпепелиш хотела?

Преглътнах, после поех бавно дъх. Това не успокои жегата и пламъците в мен.

— Предполагам — прошепнах, отказвах се от борбата засега. Той издиша с облекчение и аз му се усмихнах леко. — Макар че не мога да ти обещая, че няма да изпепеля нищо, особено ако Орденът разбие вратата ми.

Той изкриви лице.

— Поне има противопожарна инсталация — рече и извъртя очи. — Обаче вече виждам заглавията. „Казино във Вегас мистериозно пламва от дванайсетия етаж.“ „Странни създания излитат през прозорците.“ Това изобщо няма да привлече вниманието на „Нокът“. — Поклати глава. — Определено правиш живота ми интересен, Огнено момиче.

— Харесва ти. Помисли си само колко скучно щеше да е без мен.

Усмивка подръпна ъгълчето на устата му.

— Старият ми обучител ми даде един съвет навремето — рече той. — Не че слушах глупостите му, но това го запомних. Каза ми: „Огън, който гори два пъти по-силно, угасва два пъти по-бързо.“ Някакви предположения какво означава това?

— Хм. Че си таен философ, който пише поезия между кражбите на коли и проникването в затвори?

Изсумтя.

— Обикновено не си падам по метафорите, но реших, че мога да направя изключение. — Вдигна ръка и леко докосна с кокалчета бузата ми, усетих топлина и изтръпване. Сърцето ми подскочи и жегата отново разцъфна в стомаха ми. — Напомняш ми за този пламък, Огнено момиче — промърмори той. — Гориш много силно, много ярко, възпламеняваш всичко около себе си. И дори не осъзнаваш какво правиш.

— Аз съм дракон — отвърнах, опитвах да стая дъха си. Беше твърде близо; част от мен искаше да се отдръпне, но гърбът ми още бе залепен на вратата и нямаше накъде. Друга част искаше да пристъпя по-близо и да се притисна към него, докато топлината ни се слее и се превърне в пожар. — Нормално е да възпламенявам разни неща. Какъв смисъл има да палиш свещ, ако ще я криеш и няма да ти е от полза? — Той изви вежди и аз се усмихнах. — Ха, видя ли? И мен ме бива да философствам.

Усмивката му стана по-широка.

— Просто внимавай да не овъглиш тези около теб — каза тихо. — Или да не изгориш твърде силно и твърде бързо. Най-ярките пламъци обикновено угасват първи. — Очите му потъмняха за миг. — Знам какво говоря, Ембър. Виждал съм го. Не искам да се случи и с теб.

— Няма — обещах аз.

Той замълча, сякаш искаше да каже още нещо, но размисли. Взирахме се един в друг, драконите ни бяха твърде близо до повърхността. Пръстите на Райли още стискаха ръцете ми, усещах топлината на тялото му.

Уес се прокашля, доста силно, от ъгъла.

Райли примигна, сякаш едва сега осъзнал какво прави и ме пусна. Надигна се разочарование, но ме изненада повече фактът, че не разбрах откъде идва — от мен или от дракона ми.

— Денят беше дълъг. Почини си. — Райли не ме погледна, когато се обърна и тръгна към Уес. За секунда изпитах откачения импулс да го сграбча и да го дръпна обратно, но той се отдалечи и моментът отмина. — Върви да гледаш телевизия, свали някой филм или нещо такова. Поръчай си нещо от румсървиса, ако искаш. Няма да правим нищо тази нощ.

Сбърчих нос зад гърба му.

— Колко време ще останем тук?

— Докато разбера какво става с Ордена. — Той се облегна на стола на Уес и се вгледа в екрана над рамото му. — И когато реша, че е безопасно да тръгнем. Дотогава ще се спотайваме. Стой си в стаята. Не слизай в казиното. Там навсякъде има камери. Според моя човек Орденът е готов за бой, а „Нокът“ са яко вбесени. Засега е най-добре да кротуваме. Мислиш ли, че ще се справиш, Огнено момиче?

— Ще се опитам да не подпаля стаята си — обещах и излязох. Но когато вратата изщрака зад мен, спрях. Да се върна в тихата празна стая, само с телевизора за компания, ми се стори депресиращо. Можех да остана при Уес, но той не ме искаше там, освен това не бях сигурна, че съм способна да се изправя отново пред Райли. Драконът ми още шаваше и беснееше, че го удържах. Ако се върнех, вероятно наистина щях да наруша обещанието си и да възпламеня нещо.

Обърнах се и прекосих килима до стаята вдясно от тази на Уес. Стаята на Гарет. Залепих ухо на дървото и се заслушах. Чух гласове от телевизора, което означаваше, че е буден, но нищо друго. Поколебах се за миг, после почуках тихо.

— Гарет? Там ли си?

Нищо. Не чух стъпки, никакво движение, звук или глас от другата страна. Вратата си остана затворена. Постоях известно време и се чудех дали да опитам отново, този път по-силно. Но ако беше заспал, или по-лошо, ако нарочно не ми отваряше, не исках да го безпокоя.

Накрая се обърнах и тръгнах към стаята си. Бях неспокойна, самотна и леко потисната. Вътре беше тихо и въпреки че градът сияеше и кипеше отвън, тишината от тази страна на прозореца ме накара да се почувствам още по-самотна. Изкъпах се, включих телевизора, за да не е тихо и цели десет минути проучвах въпроса как да поръчам румсървис. Когато храната дойде, унищожих леко препечения бургер за по-малко от минута. Преди първата хапка дори не осъзнавах колко съм гладна.

Май че престрелките и преследванията с коли отварят апетит. Да не споменаваме огнестрелните рани.

Стомахът ми се преобърна и апетитът ми изчезна. Потреперих, оставих картофките да се втвърдяват на таблата и се сврях под завивката на огромното легло. Завих се през глава. Свих се и се заслушах в дърдоренето на телевизора, което изпълваше задушаващата тишина. Щеше ми се просто да можех да изключа мозъка си за няколко часа. Гарет, Данте и Райли се тълпяха в главата ми, всеки събуждаше различни чувства, докато не се превърнех в кълбо от емоции. Накрая се унесох, но все се сепвах през нощта, защото лицата им и лицето на мъжа, когото убих, продължиха да ме преследват и насън.

22.

РАЙЛИ

— Ти си полудял по това момиче, нали? — отбеляза Уес.

Изгледах го от другия край на стаята. Той седеше на леглото с компютъра в скута си и довършваше бутилка сода. Свали ръка и вдигна рошава вежда на изражението ми.

— Не се опитвай да отричаш, приятел. — Посочи ме с бутилката и поръси капчици по покривката на леглото. — Видях ви на прага, беше на ръба да я засмучеш.

— Драконите не „засмукват“, идиот такъв.

— Е, майната му. Знаеш какво имам предвид. — Поклати глава, почти затвори лаптопа и се втренчи в мен над капака. — Не си на себе си, Райли. Откакто това проклето малко се набърка в работите ни, приоритетите ти съвсем се прецакаха. За бога, та ние влачим със себе си войник от Ордена! Още не знам защо не си казал на копелето да се разкара.

— Той е полезен — възразих аз. — След като и без това е тук, реших, че можем да се възползваме от присъствието му. Ако успеем да го накараме да издаде някакви тайни за Ордена…

— Глу-пос-ти! Не го търпиш заради това и много добре го знаеш. Не ме лъжи, Райли. Познаваме те от доста време. — Присви очи и стисна гневно челюст. — Заради нея е. Всичко, което правим, всичко, което се случи след Кресънт Бийч, е заради нея. И сега се свираме тук, с „Нокът“ и Ордена по петите ни, а ти даваш обещания, които не можеш да изпълниш. Опасни обещания. Обещания, които ще ни затрият всичките. Ако друг беше предложил да се свърже с някой от организацията, сигурно щеше да му се изсмееш в лицето или да му избиеш тия простотии от главата.

— Нямам намерение да изпращам никакво съобщение на предателския брат на Ембър — отвърнах и извъртях очи. — Можеш да си спокоен. Не съм й обещавал нищо и със сигурност няма да дам още една възможност на онзи клонинг от „Нокът“ да ни прецака. Веднъж ми стига.

— Не схващаш главното, приятел. — Той потърка основата на носа си, звучеше изморен. — Чуй се само какво каза. Веднъж ми стига? — Поклати глава. — Изобщо не биваше да се стига дотам. Ти знаеше, че брат й ще донесе неприятности. Знаеше, че ще изпрати „Нокът“ по петите ни, и все пак й позволи да се върне за него. И какво стана? Проклетата Лилит, най-добрата Усойница на организацията, ви проследи и едва не ви уби. Защото онова малко така те върти на пръста си, че вече дори не знаеш кое е горе и кое долу.

Поех дъх да потуша внезапната топлина в дробовете си.

— Какво ще кажеш да си гледаш твоята работа и да се грижиш да държиш враговете далеч от нас, а? — казах безизразно. — Не те засяга какво правя с Ембър.

— Много ме засяга, ако това ще ни затрие!

— Защитавам тази нелегална мрежа от години! — сопнах се аз. — Преди Ембър още да научи какво е човек, аз се борех, за да измъкна нашия вид от „Нокът“. Работих за това, дадох кръвта си за това, безброй пъти едва не умрях. Няма да зарежа всичко и определено няма да го изгубя сега. Би трябвало да ме познаваш по-добре.

Уес се отпусна на възглавницата.

— Знам — измърмори той. — Знам, че правиш всичко, за да опазиш онези хлапета, точно както аз правя всичко, за да преча на „Нокът“ и да осуетявам плановете им за световно господство, или към каквото там се стремят. Но никога не съм те виждал такъв, приятел. Работихме твърде усилено, за да изградим тази съпротива, да измъкваме дракони от организацията, да отслабим „Нокът“ по всеки възможен начин. Искам само да се уверя, че приоритетите ти не са се променили.

— Не — отвърнах и той се смръщи. — Отслабването на „Нокът“, прецакването на плановете им, опитите да се осуети империята на злото, това винаги са били твоите цели. Още едно измъкнато малко от „Нокът“ е просто един дракон по-малко на тяхно разположение. Аз ги освобождавам, защото искам моята раса да е свободна. Ти го правиш, защото вярваш в налудничавата идея, че някой ден „Нокът“ ще падне благодарение на нас. Заради това, което вършим.

— Всеки си има мечти, приятел. — Гласът му беше тих, очите — студени. — Знам, че не вярваш в това, смяташ, че „Нокът“ са твърде голяма организация, но аз съм виждал как се срутват гиганти, как падат империи. Все отнякъде се започва. И ако не мислиш, че това, което вършим сега, има значение, дори то да дойде след смъртта ни, тогава какъв е смисълът?

Прекъсна ни зловещо писукане от лаптопа му. Уес се сепна, вдигна капака и се наведе. Пръстите му полетяха по клавиатурата, носът му бе на сантиметри от екрана. Беше сбърчил чело в концентрация. Отидох до него, надявах се алармата да не означава онова, от което се страхувах.

— Какво става?

Пръстите му застинаха. Лицето му пребледня и той отпусна глава на таблата с кух тътен. Изглеждаше блед и примирен, когато вдигна поглед. Знаех какво ще каже още преди да отвори уста.

— Изгубихме още едно гнездо. Орденът нахлу.

23.

ГАРЕТ

Защо съм още тук?

Наклоних лице под горещата струя и я оставих да бие в челото ми и да се спуска по мен, за да удави въпроса, който разяждаше съзнанието ми през последните три дни. Водата течеше в очите ми, заглушаваше всеки звук, но без полза. Бях свикнал с дългите периоди на бездействие, с чакането на заповеди или началото на мисии, но не можех да избягам от собствените си мисли.

Този следобед мина в тишина. Телевизорът не успя да привлече вниманието ми и тъй като не можех да напусна етажа, разглеждах туристически списания или просто лежах и се взирах в тавана. Накрая, за да правя нещо, прекарах остатъка от следобеда в тренировки, като докарвах тялото си до границата на издръжливостта му с надеждата, че умората, ако не друго, ще ми даде така желаното разсейване. Но още щом излязох от душа, той се завърна. Онзи шепот, който ме тормозеше, онова дразнещо усещане за несигурност и съмнения. А преди винаги бях толкова уверен. Защо съм още тук? Защо аз, бивш войник от Ордена на свети Георги, избирам да остана в компанията на дракони? Не бях затворник; макар че отцепникът ме мразеше — и то с основание — не би се опитал да ме спре, ако просто излезех от хотела и изчезнех в нощта. Неведнъж ме бе поощрил да направя точно това.

Тогава защо не го правех?

Очевидният отговор — защото Орденът ме преследваше — не бе достатъчен. Бях напълно способен да им избягам за известно време. И макар че Орденът плащаше на войниците си съвсем малко всеки месец, той ни осигуряваше всичко необходимо, затова имах значителна сума пари на сметка, която почти не бях докосвал. Беше достатъчно за начало, за да започна нов живот.

Истинският въпрос беше друг: Можех ли да стана нормален? Бях прекарал живота си зад стените на Ордена, като излизах само за да убивам дракони. Нямах голям опит в истинския свят отвъд краткото лято в Кресънт Бийч и всъщност се чувствах объркан, ако нямаше кой да ми дава заповеди и да ми казва къде да ходя. Досега съществувах по силата на навика, с ясна структура и рутина — водех войнишки живот — и за мен този ред беше важен, така разбирах кой съм. Но когато останах сам, имах чувството, че се лутам безцелно и чакам нещо да се случи.

Но страхът, дори страхът от непознатото, не ме беше спирал досега. Не ми беше нужна заповед, за да си тръгна, да напусна странните си нови спътници и да изчезна. Аз бях обучен войник, биваше ме да оцелявам; можех да се справя дори преследван. Тогава какво ме спираше?

Опрях длани на плочките на стената, въздъхнах и сведох глава. Оставих водата да бие по раменете ми и да се стича по кожата ми. Знаех отговора, разбира се, знаех защо не си тръгвам. Не беше заради Ордена или „Нокът“. Не беше, защото дължах живота си на тези дракони, или защото смятах, че мога да се бия с Ордена, който ме беше отгледал. Не беше дори вината, спомените за кръв и смърт, които ме държаха буден нощем. Не, не беше нищо такова.

Беше Ембър.

Спрях водата, подсуших се набързо и извадих последните почти чисти джинси, един от двата чифта, които притежавах. Имах нужда от нови дрехи. Уес ми беше осигурил най-необходимото, докато бяхме в изоставената къща и чакахме Ембър да се възстанови, но не сега можех да разчитам на него или на Райли. Особено след като подозирах, че нещо се случва с мрежата на отцепника; миналата нощ с Уес спореха тихо и гневно, а тази сутрин, когато излязох за сода, Райли мина покрай мен по коридора с буреносно изражение. Не ми се стори склонен да сподели какво се е случило, а и знаех, че не бива да питам.

Тръгнах гол до кръста към прозореца и се вгледах в сияещото море долу. Слънцето залязваше зад далечните планини и над огромния Лас Вегас се бе спуснала мъгла. Къде ли беше Орденът? Какво ли се случваше там сега? Дали още ме търсеха?

И какво да правя сега?

Рязко почукване по вратата ме накара да посегна автоматично към пистолета, който не беше на колана ми. Грабнах тениска от леглото и я облякох, докато прекосявах стаята. Погледнах през шпионката и усетих странен прилив на напрежение и облекчение, преди да отключа и да отворя вратата.

— Ха! Тук си бил — усмихна ми се Ембър и стомахът ми пак се сви. Тя беше по къси панталонки и свободна блузка, изглеждаше съвсем нормално на прага на стаята ми. Като всяко друго момиче. — Реших, че може да си се измъкнал през прозореца. Не ме ли чу, когато почуках снощи, или вече спеше?

Сърцето ми заби по-бързо пред познатата усмивка. Напомних си, че е дракон. Не зъл или бездушен, както някога вярвах, но все пак съвсем друго създание. Не беше човек. Потиснах порива да я докосна, да пропъдя тревогата от очите й и изтощението, което се опитваше да прикрие. Споменът за една друга стая в друго време, когато бяхме само двамата, се върна, за да ме измъчва. Пропъдих го безмилостно.

Поклатих глава.

— Не, не съм те чул. Но може да съм бил в банята. — Всъщност изобщо не бях спал през нощта, когато пристигнахме, и само час-два през деня. Не че очаквах да заспя. Бях обучен да оцелявам, но беше трудно да се отпуснеш, когато за главата ти е обявена награда. А тъй като всички оръжия бяха при отцепника и аз бях на практика невъоръжен, сънят бе напълно невъзможен.

Ембър ме гледаше с очакване, зелените й очи сияеха зад кичурите. Въздъхнах и отстъпих крачка.

— Искаш ли да влезеш?

Тя се усмихна и бързо влезе в стаята. Огледа се любопитно, докато заключвах вратата по навик. Чух я да изсумтява и си представих как клати глава.

— Господи, Гарет! Два дни, а стаята ти изглежда непокътната. Сам ли си оправи леглото? Нали знаеш, че в хотелите има камериерки?

Опитах да се усмихна, когато се обърнах.

— Там, откъдето идвам, лошо ти се пише, разберат ли, че си оставил на възрастна дама да ти оправя кочината.

— Както и да е. Аз не си падам по подреждането. — Тя скочи на идеално оправеното легло и хубаво го смачка. — Ако подът се вижда от купчината дрехи, значи положението е добре. Освен това не знаеш ли? Разхвърляната стая е признак за гениалност.

— Никога не съм влизал у вас — напомних й мрачно, — но ако е вярно, предполагам, че разговарям с най-умната личност на планетата.

Тя посегна назад и хвърли възглавница по мен. Наведох се и чух смеха й — дяволит, ярък и весел. Странна лекота изпълни гърдите ми и усетих, че и аз се усмихвам. Грабнах възглавницата от пода и се приготвих да я хвърля.

Но се съвзех, студена тръпка прогони веселието.

Твърде лесно е — осъзнах аз. Беше твърде лесно да се отпусна покрай нея и да се върна пак в ролята, която бях възприел през лятото. На обикновен безгрижен цивилен. А това беше опасно, защото ситуацията съвсем не бе обикновена. Не можех да си позволя да сваля защитата си, дори пред нея. Вероятно беше дошла тук, за да избяга, за да забрави за положението, в което се намираме. Може би искаше за малко да се преструва, че всичко е наред. Но аз не можех да бъда човекът, когото тя искаше, онова обикновено момче от Кресънт Бийч. Аз бях войник на Ордена; бях преследвал и убил мнозина от нейния вид с единственото намерение да ги унищожим изцяло. Ръцете ми бяха покрити с кръвта на безброй дракони. Каквото и да чувствах, никога нямаше да мога да избягам от това.

Оставих възглавницата, без да я поглеждам.

— Защо дойде, Ембър? Трябва ли ти нещо?

— Всъщност да. — Вдигнах поглед и видях, че ме гледа с леко налудничав блясък в очите. — Слез долу с мен — обяви тя. — Сега. Кълна се, ако се наложи да погледам още малко „гледката за милиони“, ще подпаля нещо.

— Долу? — повторих и тя кимна нетърпеливо. — В казиното? Защо?

— Защото това е Вегас! — възкликна Ембър и разпери ръце. — Защото сме тук. Защото буквално ще започна да се катеря по стените, ако не се измъкна и не правя нещо. — Вирна брадичка, очите й светеха. — И защото отидох в стаята на Райли да проверя дали има нова информация за „Нокът“ и Ордена, и установих, че го няма.

Бързо се изправих.

— Няма ли го? Къде е?

— Нямам представа. Опитах се да попитам Уес, но той каза само, че „имал важна работа за вършене“… — тя описа кавички с пръсти и извъртя очи. — И нямало да ми каже каква. Разбира се, той просто е отишъл някъде, без да каже къде или поне кога ще се върне. Явно ми няма голямо доверие.

Тя изсумтя и скочи от леглото.

— Е, хайде, Гарет. Във Вегас сме, нощта едва започва и имаме фалшиви документи. Сигурно дори ти осъзнаваш какво можем да сторим с тях.

— Не бива да напускаме етажа.

Тя буквално изръмжа:

— Ако искаш, стой тук и скучай, не мога да те принудя да дойдеш. Но аз слизам долу. Хотелът е безопасен. Райли сам го каза. „Нокът“ и Орденът не знаят къде сме и дори да ме видят, няма да стрелят по мен в претъпкано казино, в което има охрана и камери. — Тя подскочи покрай мен към вратата. — Няма да се бавя. Искам само да сменя обстановката, преди да откача напълно. Ако видиш Уес, кажи му, че търся Райли.

— Чакай. — Хванах я на прага. Това не беше добра идея и аз го знаех, но не исках да я пускам сама долу. Ако се случеше нещо ужасно, трябваше поне да съм там, за да й помогна.

Тя се ухили, когато излязох от стаята, клатейки глава.

— Само за протокола — казах аз, щом вратата изщрака, — това е точно обратното на „спотайване“. — Тя сви рамене, махна с ръка и аз я последвах по коридора. — Но за хазарт не трябват ли пари? — попитах, когато наближихме асансьорите. — Как ще платиш?

— Имам малко пари в брой — отвърна тя. — Достатъчно за машинките. И без това няма да играя на рулетка или покер с професионалисти, не и ако не ударя много, ама много голяма печалба. Но кой знае? — Очите й блестяха, когато вратите на асансьора се отвориха и влязохме вътре. — Може да извадя късмет.

24.

РАЙЛИ

Не бях в най-доброто си настроение.

В таксито смърдеше. Ужасно. Обикновено не ми пречи миризмата на дим, но клиентът преди мен или беше пушил три-четири фаса едновременно, или ползваше одеколон, наречен „Есенция от пепелника“. Вонеше дразнещо, а аз вече бях напрегнат. Разбира се, не ми убягна и иронията на ситуацията — дракон, който едва не се задушава от дим. Но това не ми подейства разведряващо. Спомнех ли си за вечерта, когато Уес обяви, че още едно гнездо си е отишло, ми се искаше да халосам нещо. По дяволите, какво ставаше? Кой ни предаваше? И можех ли да го открия, преди да изгубя цялата си мрежа?

Един тип само по слипове и с отворена бира в ръка се опита да привлече вниманието ми през прозореца, като направи похотливо движение с бедра. Стиснах зъби и си представих какво би станало, ако взема, че му подпаля гащите.

Стиснах юмрук до дръжката на вратата, загледах как светлините на центъра избледняват в огледалото за обратно виждане и ми се прииска шофьорът да натисне газта. Надявах се, че Ембър е добре. Не исках да я оставям сама, особено с онзи от Ордена, но нямах избор. Тази среща беше важна и трябваше да я проведа. Грифин ми бе изпратил информацията преди час, казваше, че онзи искал да се видим лице в лице, насаме, и отказал да дойде в хотела. Което означаваше, че аз трябва да ида при него, и колкото и да беше дразнещо, не можех да откажа. Не исках и да влача със себе си другите трима, когато Орденът бе в града. Трябваше да ида сам; бях свикнал с такива неща и ако Орденът ме откриеше, поне щях да рискувам само собствената си кожа. Казах на Уес да наглежда момичето и войника и му наредих да се свърже с мен веднага, ако реши, че има проблем.

Надявах се да не се стига дотам.

Таксито спря пред доста долнопробна закусвалня на няколко пресечки от сиянието на Стрип. Тротоарът не бе добре осветен, до входа се караха двама здравеняци. Като ги държах под око, аз отворих стъклената врата и влязох.

Вътре беше сумрачно и миришеше на мазнина, дим и твърде много хора, натъпкани в тясно пространство. Двама рокери от Ангелите на ада ме изгледаха, докато прекосявах заведението. Надявах се, че ботушите и коженото яке няма да ги засегнат достатъчно, че да ми скочат. Не бях дошъл да хвърлям рокери през прозорците, колкото и забавно да звучеше. Трябваше да намеря моя човек.

Забелязах тъмна фигура в едно ъглово сепаре и тъничка ръка ми помаха да се приближа. Заобиколих една сервитьорка, отидох там и се плъзнах на мястото срещу него, като усилено се опитвах да не се ухиля. Човекът беше блед и неестествено слаб, с изпити бузи и провиснала мазна, дълга до раменете коса. Огромните хлътнали очи с изцъклен и нефокусиран поглед ми казаха всичко необходимо.

— Грифин каза, че си готов да се изръсиш. — Гласът му беше тих и дрезгав, алчен, изпълнен с надежда. Той трескаво чешеше ръката си, сякаш го бяха полазили паяци. — Петдесетачка и ще ти кажа какво знам. — Започна да чеше другата си ръка и остави тънки червени следи по кожата си. — Носиш ли мангизите?

— Ако информацията си струва — отвърнах, като си мислех, че ще утрепя Грифин, щом се върна. Това ли му е „надеждният източник“, по дяволите? — Да чуя какво знаеш и ще реша дали става.

— Няма начин, човече. — Той разтърси глава и косата му се разлюля. — Не беше такава сделката. Първо парите, после информацията. Иначе се разкарай.

— Добре. — Станах и изтупах ръце. — Не ми е притрябвала чак толкова. Тръгвам си.

— Чакай! — Той почти се изправи от мястото си, докато размахаше ръка. Спрях и го погледнах с отегчение. — Добре, добре — изсъска той. — Ще ти кажа какво знам. Но не съм луд, разбра ли? Знам какво видях. — Сви се, огледа предпазливо закусвалнята, за да провери дали някой ни слуша. Никой не ни слушаше; тук тихото бръщолевене на наркоман в тъмен ъгъл не би привлякло ничие внимание. Седнах и зачаках, докато той се увери, че никой не се промъква в тъмното към нас. Накрая се сгърби над масата и очите му станаха още по-безумни.

— С моите хора си имаме свърталище на няколко километра от Стрип. В един от онези големи, недовършени хотели, които бяха зарязани след рецесията. Стои си празен от години и не пречим на никого, ясно ли е? — Говореше отбранително, сякаш смяташе, че ми пука какво върши с приятелчетата си в чужда собственост. Мълчах и той сведе глава, зашепна дрезгаво: — Ами преди няколко нощи се върнахме и видяхме ония пиленца там. Хубавки, не са тукашни. Решихме, че са бегълки.

Това събуди интереса ми.

— На колко години бяха? — попитах аз и той потрепна.

— Ами… — почеса се по ръцете. — Петнайсет? Шестнайсет? Трудно е да се каже, човече. Беше тъмно. Освен това те избягаха, щом ни видяха. Ние… ги последвахме на горните етажи. — Сигурно видя ярост в очите ми, защото се отдръпна рязко и вдигна ръце. — Само да си поговорим. Ама те бяха в нашето свърталище, човече. Две мадами изникват ей така в дупката ти и искаш да разбереш защо. Ако са загазили с ченгетата, ти трябва някакво обезщетение, за да ги скриеш, нали?

Поех си тихо дъх, за да не изпепеля това нищожество на мига.

— И какво стана?

Оцъклените кафяви очи примигнаха.

— Ами… е, да, та ние ги проследихме до горните етажи. Да поговорим с тях. Нали знаеш, защото там е опасно, груб строеж и такива работи. Не искахме да настъпят някой пирон или да паднат, нали? Притеснявахме се да не се наранят.

Точно така — помислих си гневно. — А аз съм воден гущер.

— Губиш ми времето — предупредих го и погледнах към прозореца, сякаш бях отегчен. — Не ми казваш нищо съществено. Имаш пет секунди да стане интересно. Четири. Три.

— Споко, споко, човече. Стигам до интересната част. — Лицето му доби цвета на старо лепило, той се наведе напред и прошепна дрезгаво: — Та значи, качихме се горе да търсим момичетата — пое си дъх, докато аз размишлявах колко удовлетворяващо ще е да му строша носа. — И започнахме да оглеждаме недовършените етажи. Там е като лабиринт, но знаехме, че не може да са далече. Тогава обаче погледнахме към гредите на тавана и… — Той потрепери. Потрепери силно, явно отчаяно се нуждаеше от доза. Чашата с вода на масата се разтресе и приборите изтракаха един в друг, докато онзи не свали ръце в скута си.

— И? — настоях аз.

— И, кълна се в Бога, човече! Там имаше голямо, люспесто нещо, което ни гледаше.

Стомахът ми се сви, но направих отвратена физиономия и се облегнах.

— Това ли е достоверната информация, която Грифин ми обеща? — изхилих се аз. — Халюцинацията на наркоман?

— Човече, не беше халюцинация! — избухна той и от устата му пръсна слюнка. — Кълна се, че беше шибан огромен гущер. Хайде, да не е гущер, но нещо такова. Беше голямо, черно и засъска, когато ни видя. Дори мисля, че от носа му излизаше дим.

— И вие какво направихте?

— Ти какво мислиш, че направихме? Намокрихме гащите и се ометохме. Не съм се връщал там оттогава.

— Хм — вдигнах вежда, но сърцето ми препускаше. — Сигурен ли си, че не си видял голям страшен прилеп и да си го взел за чудовище?

— Стига, човече. — Той пак започна да чеше ръката си, упорито ококорен. — Знам какво видях.

Плъзнах се до края на седалката, мислех трескаво. Още две малки бяха в града. Дали бяха от моите? Уес не беше получил никакви съобщения от тайните квартири; дали тези двете бяха избягали от скорошните нападения на Ордена, които се разпространяваха из страната като чума? Трябваше да ги намеря, и то бързо.

Озърнах се към човека, който ме гледаше с алчно и обнадеждено изражение. Извадих две банкноти.

— Това струва най-много двайсетачка — казах аз и видях как лицето му посърна. — Но ще вдигна на петдесет, ако направиш две неща. Ако стоиш далеч от онзи хотел и не казваш на никого за това, никога. Ще можеш ли?

— Разбира се, човече. — Наркоманът сви рамене. — Каквото кажеш. И без това никой не ми повярва.

Присвих очи.

— Никой ли? На колко народ го разказа?

Той се сви и зачеса врата си.

— На никого, човече — измърмори, без да ме поглежда. — Не съм казал на никого.

Лъжеше, но не можех да се занимавам сега с това. Хвърлих парите на масата и бързо излязох. Огледах се за такси. Ако в града имаше малки, отцепници или бегълци, трябваше да ги намеря. Особено ако Орденът ме търсеше. Малките можеха да попаднат под кръстосания огън и тогава смъртта на още невинни хлапета щеше да тежи на съвестта ми.

Първо трябваше да намеря тях. Но докато стоях на ъгъла и проклинах такситата, които отминаваха най-нехайно, телефонът ми изжужа и аз потрепнах. Този номер го знаеха единствено Ембър и Уес, а им бях казал да се обаждат само при спешен случай.

Стегнах се, извадих телефона от джинсите и го вдигнах до ухото си:

— Ембър?

— Не съвсем, приятел. — Гласът на Уес беше напрегнат от гняв и отвращение. Стомахът ми закипя и затворих очи.

— Какво е станало?

— Твоето проклето малко — отвърна свадливо той, — ето какво е станало. Не мога да я намеря — и нея, и войника. Най-добре се връщай, Райли. Преди да е станало още нещо.

25.

ЕМБЪР

Не бива да правиш това.

Пропъдих тихото гласче, докато се спусках с последния ескалатор към казиното. Това наистина беше друг свят: цветни светлини, пеещи звънчета, хаос и въодушевление, които напълно отсъстваха в празната ми хотелска стая. Точно каквото ми трябваше, за да откъсна мислите си от… всичко. Не исках да мисля за „Нокът“ или Ордена на свети Георги. Не исках да си спомням за обучението на Лилит или за предателството на Данте. Не исках да мисля за Райли или за внезапния, откачен копнеж по човека, който стоеше до мен. Не исках да чувствам нищо такова. За няколко часа исках да изключа главата си и да забравя за всичко.

Гарет като че ли съвсем изгуби ентусиазъм, щом слязохме от ескалатора, огледа както винаги тълпата и попита:

— Къде ще идем първо?

Хубав въпрос. Не бях идвала във Вегас, макар че бях гледала много реклами и няколко филма за Града на Греха. Всички показваха Лас Вегас в една и съща светлина: почти митичен град, където можеш да спечелиш цяло състояние за няколко часа или да изгубиш всичко — също толкова бързо. За нашия вид мисълта за бързо забогатяване беше доста интригуваща, почти опияняваща. Може и да бях малко, което бяга от организацията и Ордена, но си оставах дракон.

Забелязах редица ярко осветени игрални машини до стената, усмихнах се и дръпнах Гарет за ръкава.

— Натам. — Тръгнах към примигващите светлини. — Изглежда лесно. Да видим колко бързо можеш да изгубиш един долар.

Отговор: за около трийсет секунди, като първите десет се чудех как да накарам машината да заработи. Оказа се, че при съвременните игрални машини не се дърпа дръжка отстрани. Всъщност тя вече беше само за украса. Всичко бе автоматично, което означаваше, че натискаш бутон и гледаш как картинки на ябълки, камбанки и седмици се въртят няколко секунди, преди да спрат — винаги разбъркани — и екранът обявява, че си загубил.

— По дяволите! — измърморих и пъхнах трети долар в машината, за да го изгубя на мига. — Това беше последният ми долар. — Погледнах към войника, който стоеше нащрек до мен като обучено куче пазач. Не мисля, че и за секунда откъсна очи от тълпата. — Ей, Гарет, случайно да ти се намират монетки?

Той ме погледна за миг, устните му се извиха леко и пак се втренчи в казиното.

— Мислех, че драконите обичат да пазят богатството си — каза тихо. — А не да го пилеят по игрални машини.

— Аз инвестирам. — Сбърчих нос. — При последното завъртане почти ми се паднаха три седмици. Всеки миг може да извадя късмет.

— Точно така.

Сръчках го в ребрата и той изсумтя.

— Хубаво. — Зарових и джоба на късите си панталони. — Явно ще трябва да използвам тази петачка.

Но преди да пъхна парите в машината, Гарет внезапно стана от стола и ме хвана за ръката. Пулсът ми се ускори и по ръката ми се стрелна тръпка, докато войникът ме дърпаше по пътеката към тълпата.

— Гарет. — Едва успявах да го догоня. — Какво правиш?

— Охраната — отвърна той и аз се обърнах. Двама мъже в униформа тъкмо минаваха покрай пътеката, където бяхме. Единият ме видя, смръщи се и тръгна към нас през тълпата. Аз изписках:

— Идва!

— Не се паникьосвай. — Пръстите на Гарет се стегнаха на ръката ми. — И не показвай, че си притеснена. Просто продължавай да вървиш и не поглеждай назад.

Стиснах дланта му, обърнах се напред и го последвах. Търчахме през казиното, криволичехме из тълпата, заобикаляхме масите за рулетка, опитвахме се да изглеждаме небрежни и едновременно с това да бързаме. Не смеех да погледна назад, но Гарет, без да спира или да обръща глава, някак знаеше точно къде са пазачите и какво да направи.

— Още ни следват — промърмори той, докато вървяхме по една пътечка с игрални автомати. — Мисля, че искат да видят дали ще се опитаме да играем. Май че е незаконно тук, нали? Трябва да имаш двайсет и една, за да играеш.

— А съм на двайсет и една — възразих и той ме погледна питащо. Вирнах брадичка. — Според шофьорската книжка на госпожица Емили Гейтс съм навършила двайсет и една през януари.

Устните му потрепнаха.

— Наистина ли искаш да проверят?

— Ами… не.

— И наистина ли искаш Райли да разбере, че са проверявали?

Направих физиономия.

— Ясно. Разбрах. Как ще се отървем от наемните ченгета?

— Просто бъди готова да действаш.

Кимнах. Гарет направи внезапен ляв завой по друга пътека, после, щом излязохме от полезрението на пазачите, хукна напред с всички сили. Аз опитвах да не изоставам. Той ме издърпа в друга пътека, а аз го следвах, увиснала на ръката му и прехапала устна, за да не се захиля маниакално. Криволичехме по още два коридора между машините, сляхме се е тълпата и заобиколихме една шумна маса с рулетка. Внезапно Гарет ме издърпа към нея и се провряхме между двама подпийнали мъже и техните приятелки. Те ни бутаха, напълно погълнати от въртящото се колело и малкото топче, което подскачаше вътре, но тогава Гарет ме прегърна изотзад, наведе се към мен и аз забравих за всичко друго.

— Наведи глава — прошепна той в ухото ми. — Пазачът още ни търси, но засега ни изгуби. Не го поглеждай, когато отмине, ще тръгнем в другата посока и ще се измъкнем.

— Ясно. — Стаих дъх и забих поглед в масата, но твърде ясно чувствах ръцете му на корема си, как ме притиска към себе си. Усещах дъха му, бавното издигане и спадане на гърдите му, изопнатите мускули на ръцете.

След напрегнат, но все пак твърде кратък момент, той се отдръпна и погледна през рамо.

— Чисто е. — Рискувах да се озърна натам. Пазачът се отдалечаваше от нас, следваше множеството из казиното. Не можех да видя лицето му, но от начина, по който въртеше глава, разбрах, че още ни търси. Издишах и започнах да се отпускам.

Но тогава той се обърна и тръгна обратно. Бързо се извърнах напред, Гарет стори същото и се притисна към мен. Сърцето му биеше лудо в гърба ми, подозирам, че и той усещаше моето. Слава богу, пазачът отново ни подмина и този път продължи през казиното, докато не се изгуби от поглед.

Издишах, после не можах да се сдържа и се разкикотих, облегната на Гарет. Той ме погледна с лека усмивка, сякаш не знаеше какво да ме прави.

— Е? — Погледнах към пътеката, за да се уверя, че пазачът го няма, после пак към Гарет. — Беше вълнуващо, нали? Мисля, че следващия път трябва да се пробваме на масите за покер. — Той вдигна вежда, изглеждаше притеснен, и аз пак се засмях. — Извинявай. Май трябва да се качваме, преди Райли да се е върнал и да ни е отхапал главите. Сигурна съм, че бягството от охраната на казиното не влизаше в плановете ти тази вечер.

Той се изсмя.

— Е, налагало ми се е да се отървавам от преследвачи веднъж-дваж. Не всички са били огромни гневни влечуги. Един път с Тристан цяла нощ се крихме от пазачите в музеен склад. Нищо не може да се сравни с това да се спотайващ под платнище заедно със семейство първобитни хора.

Примигнах.

— Ти да не удари някое питие, преди да слезем тук?

— Не. Защо?

— Осъзнаваш ли, че току-що се пошегува.

Около масата се надигнаха радостни възгласи, един от пияниците ме избута и се блъснах в Гарет. Той бързо протегна ръце да ме задържи и аз веднага забравих за гнева си към грубияна, защото погледнах нагоре и срещнах стоманеносивите очи.

Гарет примигна. Ръцете му леко стискаха моите, грубите мазолести пръсти топлеха кожата ми. Той бавно ги плъзна към раменете ми и кожата ми настръхна.

— Може би съм го прихванал от теб — рече тихо и сериозно. — Или… съм осъзнал, че всичко, което знам, е погрешно, и започва да не ми пука толкова.

— Това хубаво ли е?

— Не знам. — Приближи се, изглеждаше замислен. Сивите очи още бяха напрегнати, пронизващи, а пръстите отметнаха кичур коса от бузата ми. — Но ми се ще да разбера.

Сърцето ми подскочи. Той пак ме гледаше по онзи начин, като момчето от Кресънт Бийч, с което бях танцувала, карала сърф и което ме целуна в океана. Момчето, което не знаеше, че съм дракон, и виждаше единствено мен.

Преглътнах с усилие. От нощта, когато се изправихме един срещу друг на скалата, дракон срещу войник, знаех, че каквото и да сме имали през лятото, то е свършило. Гарет беше част от Ордена, който смяташе моята раса за зли, бездушни чудовища. Може и да не вярваше вече в това, но аз все още бях дракон. Съвсем не бях човек, въпреки човешките чувства, които ме караха да посегна и да сведа главата му към устните си. Никога не бях мислила, че ще бъдем пак заедно така, лице в лице, с Гарет, който ме гледа, сякаш съм единственият човек на целия свят. Вълна на съмнение проникна през щастливия копнеж. Ако сега се Преобразя, ако застана тук в истинската си форма, с криле, люспи, нокти и всичко останало, дали пак ще ме гледа така?

Тълпата около масата отново изригна, този път със силни стонове и жестове на отвращение. Преглътнах ръмжене, когато грубиянът ме удари отново с лакът в ребрата и видях опасна светлина в очите на Гарет. Не мислех, че ще му нарита задника тук, колкото и да ми се искаше да го видя, но определено ставаше твърде претъпкано. Внезапно ми се отщя да съм заобиколена от ярки светлини и много хора. Исках тъмно ъгълче, за да преживея това — каквото и да беше то — на спокойствие.

— Хайде — казах на Гарет и отстъпих от масата. Той ме последва, яркият му напрегнат поглед накара всичко в мен да затанцува. — Да намерим по-тихо местенце.

26.

ГАРЕТ

Какво правиш, Гарет?

Следвах Ембър през казиното и се озъртах за охраната, за един конкретен пазач. Войникът в мен действаше по инстинкт, оглеждаше се, нащрек за скрити опасности. Знаех, че Орденът едва ли ще е тук, и още по-невероятно бе да нападнат насред казиното, но животът, прекаран във война и сражения, ме беше направил параноичен; не можех да се отърва от това, дори да исках. Което беше добре, защото чувствата ми ставаха малко… разсейващи.

Знаеш каква е тя. Вече не можеш да се преструваш, че не знаеш.

Да, знаех. Ембър беше дракон; вече не можех да забравя това. Помнех замаяното червено създание, което се взираше в мен от окървавения под на буса. Помнех как заговори в изоставената къща, болката на драконовото лице, когато си помисли, че ме е страх от нея и сме врагове. Дори тогава пак звучеше като Ембър, като момичето, което срещнах в Кресънт Бийч, макар че формата й беше друга. Странно; не много отдавна драконите бяха чудовища. Безмилостни, коварни и интелигентни, но все пак чудовища. Ембър не беше човек и може би аз бях глупак, но границата между момичето и дракона някак се разми и вече не ги виждах като чудовища.

Ти си войник на Ордена на свети Георги. Убиец на дракони. Тя би трябвало да мрази и теб, и онова, което си сторил на нейната раса.

Потрепнах. И това беше истина; не можех да излича годините, в които се сражавах за Ордена, убивах дракони и се опитвах да ги излича от лицето на земята. Още не можех да повярвам, че Ембър ме спаси и рискува собствения си живот заради мен. Тя знаеше колко е опасно да навлезе в територията на Ордена дори само за да ме намери. Дали го направи единствено от усещане за дълг, защото й помогнах да избяга с отцепника от Кресънт Бийч, затова ли рискува всичко, за да проникне в базата на Ордена? Дълг, който трябва да бъде платен? Или беше… нещо друго?

Можех ли да се надявам на друго?

Отърсих се, опитах да прочистя ума си и да успокоя бурята от объркани мисли и чувства, която се вихреше в мен. Все още не знаех какво да правя, какво ще се случи тази нощ, когато Ембър отвори една врата и излязохме навън. Басейнът сияеше в центъра на покрива, няколко цивилни се бяха излегнали на шезлонги наблизо въпреки пустинната жега.

Ембър ме поведе през покрива към усамотено ъгълче, обградено от саксии и изкуствени дървета, където зад перилата блестяха светлините на Вегас. Пространството беше празно, но войникът в мен огледа всичко по навик, за да се увери, че е безопасно и сме сами. Ембър се изсмя тихо и поклати глава.

— Отпусни се, параноик такъв. Съмнявам се, че в саксиите се крият агенти на „Нокът“.

— Никога не се знае. — Чувствах се странно лекомислен, съвсем нетипично за мен. Но осъзнавах, че около нея винаги ставам такъв. — Може да е някакъв гениален заговор. Драконите не са се преобразили в хора, а в пейки.

Тя се засмя.

— О, боже! Сега ще ме хваща страх всеки път щом седна. Надявам се, че си доволен. — Обърна се и облегна лакти на перилата, вгледа се в града. Аз направих същото и ръцете ни почти се докоснаха. Усещах твърде осезаемо тялото й до моето, излъчващата се топлина, особено когато тя въздъхна и облегна глава на рамото ми, а моят пулс се учести.

— Благодаря ти за това — прошепна тя, докато аз си повтарях да продължавам да дишам. — Трябваше да се измъкна и да върша нещо, иначе щях да полудея. Твърде много спомени ме измъчваха, докато стоях сама в онази стая. Точно сега не мога да мисля за това… — Замълча и потрепери леко, сякаш пропъждаше въпросните спомени. Не помръднах, страх ме беше, че ако го направя, ще разваля магията и тя ще се отдръпне. Но Ембър се притисна още по-близо и всичките ми нервни окончания пламнаха, докато се взирах в светлините на града.

— Ще стане ли някога по-леко? — прошепна тя накрая.

Нямаше нужда да обяснява какво има предвид.

— Да — отвърнах. — За нещастие. Няколко седмици ще имаш кошмари и ще го мислиш доста време — дали си постъпила правилно, можело ли е да сториш нещо различно, — но след това, ако продължиш, ще натискаш все по-лесно спусъка. Накрая се превръща в рутина — нещо, което вършиш, без да се замисляш. — Погледнах я, надявах се, че не мисли, че се хваля. — Не е нещо, с което да се гордееш — казах тихо. — И не е нещо, към което да се стремиш, не и ако искаш да останеш нормална. Войник съм цял живот. Орденът ме научи да убивам, но мога само това. Само това знам да правя. — Тя не отговори, очите й бяха потъмнели и се взираха в далечината. Може би сега ме презираше — войника, който лесно отнема живот, който убива, без да се замисли. Не бих я винил. — Ти не искаш това, Ембър — казах, без да добавя онова, за което всъщност мислех, собствените си егоистични желания. Не искам това за теб. Аз убивам, за да оцелея, но искам ти да не ставаш част от тази война. Ако можех да те измъкна от нея, щях да го направя.

— Знам. — Тя потрепери и се отдръпна, обгърна се ръце, сякаш й беше студено. — Нали затова си тръгнах — продължи едва чуто. — Защото те искаха да ме превърнат в убиец, в убиец на „Нокът“. Искаха да убивам хора не само във войната с Ордена, но и за да накарам всички нелоялни към организацията да замълчат. Очакваха от мен да убивам своите — отцепници като Райли.

Кимнах. Спомних си как Райли заяви, че не всички дракони искат да са част от „Нокът“. И макар че не каза направо какво се случва с отцепниците от организацията, то се подразбираше. Едно подозрение се смеси с вината. Преди това лято не ми беше хрумвало, че има дракони, които отхвърлят амбициите на „Нокът“ и искат да са свободни от организацията. Дракони като Райли и Ембър. Отцепници, преследвани от своите.

Чудех се колко всъщност знае Орденът за своите древни врагове. Дали наистина нямат представа за отцепниците и драконите извън „Нокът“? Или карат нашите офицери да крият такива неща от войниците?

— Моята обучителка ме учеше да бъда точно като нея — продължи Ембър и прекъсна мрачните ми мисли. — Жестока и абсолютно безмилостна. Да съм способна да убия беззащитно малко съвсем хладнокръвно, ако „Нокът“ ми нареди. Тя искаше да нападам бързо и без да питам защо, да убивам хора без да се замисля. Искаше да стана убиец. — Тръпка разтърси тялото й и тя се вкопчи в перилата. Гласът й стана дрезгав: — И вече съм такава.

Приближих се до нея и облегнах ръка на перилата. Тя не ме поглеждаше, взираше се в улиците долу. Стоеше сковано, но виждах мъката, безсилния гняв и страхът, защото се бе превърнала точно в това, което мразеше. Перфектният войник се изсмя с презрение; това беше война. Или убиваш, или те убиват. Натискаш спусъка преди врага, само така можеш да оцелееш.

Преди Кресънт Бийч щях да се съглася с него. Съмненията бяха опасно нещо. Убивах, защото Орденът ми нареждаше и не се замислях. Но това лято срещнах едно сърдечно, весело, огнено момиче дракон, което преобърна целия ми свят. Което ми показа невиждани, неподозирани и неочаквани неща. И може и да беше егоистично, дори опасно, но аз не исках тя да се променя.

— Знам за Усойниците — казах аз, а тя ме погледна остро, вероятно изненадана, че знам името на страховитите убийци на „Нокът“. — Знам какво правят. Виждал съм на какво са способни.

— Така ли? — Примигна бързо, звучеше изненадана и леко смаяна. — Наистина ли си виждал Усойница? И… си жив?

Кимнах мрачно.

— Да, но всички в Ордена са виждали точно тази Усойница. Не лично — добавих бързо, защото тя отвори широко очи. — Онази нощ никой не оцеля, но всички видяхме записа. Той беше от охранителна камера, която Орденът бе успял да вземе оттам. Накараха ни да го гледаме като част от обучението. За да разберем напълно с какво си имаме работа.

Ембър сбърчи нос.

— Ужасно.

— Да. — Замълчах и спомних си неясните черно-бели изображения: пътека в склад, примигваща лампа на тавана, четирима войници се промъкват напред с готови за стрелба оръжия. После размазана сянка, нещо се спуска от тавана сред тях. Писъци. Стрелба. Крушката се люлее силно напред-назад.

И после тишина, лампата се люлееше над опръскан с кръв под и проснати почернели, разкъсани тела. Убиецът не се виждаше никъде.

— Те изобщо нямаха шанс — казах аз. Добре помнех ужаса си, когато видях за първи път този запис. Тогава бях на единайсет години и със седмици не можех да вляза в тъмна стая, без да огледам тавана за дракони. — Усойницата изобщо не се поколеба. Знаеше точно какво върши.

Ембър още ме гледаше, сякаш виждаше как всичко се разиграва в очите ми.

— Драконът от видеото — продължих съвсем тихо — убиецът… ти не си такава, Ембър. — Замълчах, после добавих: — Ти не приличаш на нито един дракон, който съм виждал.

— А каква съм тогава? — прошепна тя.

Сърцето ми пак заби лудо. Бавно посегнах към ръката й и я обърнах към себе си. Ако се беше сковала или отдръпнала с отвращение, щях да я пусна. Но тя ме погледна в очите, директно и без страх, и дъхът ми секна.

— Ти си момичето, което ме научи да карам сърф — казах аз. — И да стрелям по зомбита. И да танцувам. И никога да не те ядосвам, дори и когато си в човешка форма, защото може да ме изриташ там, където слънце не огрява. — Тя изсумтя, не се усмихна, но очите й светнаха при спомена. Усмихнах се и се приближих още, усещах как топлината пулсира между нас, дори в задушния въздух на Вегас.

— Ти си драконът, който избра да не убие войник на Ордена. — Продължих аз по-меко. — Ти рискува живота си, за да влезеш в база, пълна с врагове, които биха те убили на мига, за да спасиш човек, когото би трябвало да мразиш. — Другата ми ръка сама се вдигна и отметна кичур от очите й, тя потрепери. — Не знам какво си точно, но в моите очи то е прекрасно.

Очите й сияеха и усмивка най-сетне подръпна ъгълчетата на устните й.

— Добре, вече се притесних — каза тя закачливо. — Кой е този красноречив, ненапрегнат, нормален човек и какво стори с истинския Гарет?

Свих рамене.

— Казаха ми, че трябва да се отпусна — отвърнах и я целунах.

Тя издаде тих звук от изненада, а после ръцете й бяха в косата ми, държаха ме здраво. Моите се увиха на кръста й и я притиснаха към мен. Затворих очи, усещах как стомахът ми се свива, усещах устните й на моите, нетърпеливи и настойчиви, ръцете й на врата ми. Тя подръпна долната ми устна, от мен се откъсна стон и я допуснах вътре, като я стиснах още по-силно. Нямаше отвращение. Нямаше съжаление. Стоях на този покрив, целувах момиче, което всъщност беше дракон, и изобщо не съжалявах.

— Ембър!

Викът прониза тишината и нервите ми се изопнаха. Отдръпнах се и видях отцепника — вървеше към нас с убийствен блясък в очите.

27.

РАЙЛИ

Ще я убия.

Стоях насред казиното, заобиколен от бързащи, дърдорещи, невежи смъртни и се опитвах да потисна изкушението да подпаля всичко. Къде беше тя? Вече бях проверил горе, чуках на вратата й, но както Уес каза, тя беше изчезнала. Тя и войникът. Обадих се по телефона, който Уес й беше дал, но и двата пъти се включи гласова поща, което означаваше, че или го е оставила в стаята си, или нарочно не ми вдига.

Поривът да превърна нещо в пепел се засилваше и аз отново тръгнах из казиното. Оглеждах тълпата за яркочервена коса и зелени очи. Обикновено беше трудно да я пропуснеш, особено в тълпа. Но казино във Вегас, с мигащи светлини, безцелно бродещи хора и нарочно объркано разположение, беше най-неподходящото място да намериш някого в множеството. Затова бяхме дошли тук, за да се скрием от „Нокът“ и Ордена, но сега този замисъл работеше срещу мен. Което беше иронично, ужасно дразнещо и изключително много ме вбесяваше.

По дяволите, Ембър! Къде си?

Изръмжах, обиколих отново казиното и тръгнах към стълбите. Нямах време за това. Трябваше да отида в онзи изоставен хотел, за да търся избягалите малки, преди Орденът да ги докопа. Защото с всяка минута, която губех тук, Орденът вероятно се приближаваше към тях. В казиното, изглежда, нямаше техни агенти, затова се съмнявах, че Ембър и войникът са в беда. Подозирах, че непокорното червено малко се е отегчило и или е принудило, или е уговорило човека да слезе с нея. Фактът, че я няма, ме дразнеше. А фактът, че я няма и е сама с войника, ме тласкаше към убийствен гняв, но знаех, че е неразумно. Тя не беше моя. Не исках такова обвързване, въпреки че всичките ми инстинкти говореха противното. Имах си по-важна работа; моите малки, моята мрежа, да се погрижа всички да са в безопасност от „Нокът“ и Ордена. Уес беше прав; откакто Ембър се появи в живота ми, станах разсеян. Имаше нещо в това яростно червено драконче, което не можех да игнорирам, но това бе глупаво, опасно и можеше да затрие всички ни. И все пак не успявах да устоя. Без значение дали ми харесваше, Ембър бе забила дълбоко нокти и трябваше или да го приема и да се предам, или да намеря начин да живея с него, защото щях да съм обречен, ако я отблъснех сега.

След като претърсих безуспешно казиното, ресторантите и безбройните етажи, накрая тръгнах към покрива. Видях няколко човеци, които се разхождаха около ярко осветения басейн, но не и Ембър. Обиколих го и поех към отсрещната стена, където върховете на вегаските небостъргачи се издигаха в нощното небе.

И те бяха там — двамата, до перилата. Видях, че Ембър каза нещо, беше свела очи, видях как войникът я обърна към себе си. Каза нещо, което я накара да се усмихне…

… и после я целуна.

Нещо в мен се скъса. Драконът ми нададе гневен писък и се надигна, изпълни ме с огън и омраза, покри всичко с червена мъгла. Усетих как тръгвам по покрива, чух се да викам нещо точно преди да посегна към тях. Войникът ме погледна и аз замахнах силно към лицето му.

Той отскочи, отметна глава назад и юмрукът ми го пропусна на сантиметри. Ембър извика шокирана. Войникът бързо се изправи и вдигна юмруци, явна покана за бой, а драконът изрева в потвърждение.

Изръмжах, напрегнах се за скок, но преди да посегна отново към него, нещо ме сграбчи за ръката откъм гърба ми.

— Райли, какво правиш, по дяволите? Спри!

Кипях от гняв, исках да нападна, да се Преобразя и да разкъсам човека, а после да изпепеля парчетата. Драконът ми ревеше свирепо, жадуваше да подпали нещо. Войникът вече беше твърде далеч и готов за отбрана. Аз насочих гнева си към Ембър.

— Какво правя ли? — Извъртях се, издърпах ръката си и се втренчих гневно в нея. — Какво правиш, по дяволите? Оставих те само за час, за един час, а се връщам и те заварвам… — Гласът ми пресекна, извих отвратено устна. — Той е човек! И не само това — той е войник на Ордена. Убиец на дракони! Мислех, че си приключила с тази идиотщина, след като напуснахме Кресънт Бийч.

Очите й просветнаха и тя вдигна брадичка, за да ме погледне.

— Нямаш право, Райли…

— Ти си дракон — прекъснах я и тя се намръщи. — Забрави ли? Забрави ли, че той е от Ордена? Забрави ли, че е избил кой знае колко дракони преди тази чудодейна промяна? Кой знае колко малки е застрелял в гърба, докато са опитвали да избягат. — Ухилих се към човека, преди да се обърна отново към нея. Тя се взираше непокорно в мен; изръмжах и я извърнах от него, сниших глас.

— Чуй ме, Огнено момиче. — Опитвах да успокоя гнева си, но драконът още вилнееше из вените ми, искаше отплата. — Не мислиш разумно. Той е човек с кратък човешки живот. Според теб колко време ще е наоколо? Къде ще си ти след шейсет години? А след сто години? Някога замисляла ли си се за това?

— Разбира се, че не! — изръмжа Ембър. — Точно сега се опитвам да се справя с настоящето. Точно сега съм доста заета да оцелявам и да измъкна Данте от „Нокът“. Ами ти? — предизвика ме тя. — Ти замислял ли си се за бъдещето?

— Всеки ден — отвърнах и тя примигна. — Всеки ден се събуждам с мисълта за моите тайни квартири — дали са в безопасност, дали малките, които измъкнах от „Нокът“, ще оцелеят още една година? Какво ще стане с тях, ако аз ритна камбаната, защото не знам колко още ще ми работи късметът? Но не става дума за мен. — Пак погледнах човека, чудех се дали ни чува, после реших, че не ми пука. — Хората и драконите не могат да бъдат заедно. Техният живот е само миг в сравнение с нашия. Що за бъдеще бихте имали според теб?

Тя присви очи.

— Не ми ги продавай тези, Райли — изръмжа. — Това са пълни глупости. Признай си — не искаш да съм с Гарет, защото той беше част от Ордена.

Скръцнах със зъби заради упоритостта й.

— Нямам проблем да го призная, Огнено момиче — изръмжах аз. — Не разбирам обаче как позволяваш на този убиец на дракони изобщо да припари до теб, без да ти се иска да му откъснеш главата!

— Хей! — Той отново пристъпи напред, беше присвил очи, напрегнат и готов за битка. — Остави я — каза равно, когато го погледнах кръвнишки. — Не е виновна тя. Аз го започнах. Разбери се с мен, ако имаш някакъв проблем.

С удоволствие — помислих си яростно, но Ембър ме изпревари.

— Недей, Гарет — извика тя и аз не разбрах дали гневът в гласа й е насочен към мен, към него или към двама ни. — Не се страхувам от ревниви дракони отцепници и не е нужно да ме защитаваш от него. — Извърна се и ме погледна право в очите. — Мога да се справя и сама.

Ревниви? Поех дълбоко дъх, за да се успокоя, и отстъпих назад, като клатех глава.

— Нямам време за това. — Вярно беше. Избягалите малки още бяха в беда, а аз вече бях изгубил достатъчно време. — Точно сега трябваше да бъда другаде. А и няма смисъл да говоря с вас. Все едно си бия главата в стената.

— Тръгваш ли? — присви очи Ембър. — Отново? Къде ще ходиш този път?

— Навън — отвърнах почти детински. — На едно важно място, ако искаш да знаеш. — Лицето й потъмня и усетих, че е на ръба да поиска да дойде с мен. Направих крачка назад. — Ела или остани, за мен няма значение. Аз приключих тук.

Обърнах се рязко и тръгнах през покрива, без да поглеждам назад. Чух ги как ме последваха и едва сдържах порива да се обърна и да просна войника на земята. Това бе желанието на моя дракон, но мен ме тревожеше не гневът или отвращението, че Ембър беше забравила какво бе сторил този човек. Тя беше още млада. Тя не познаваше Ордена като мен, не беше видяла истинското му лице, още не.

Не, най-много ме тревожеше това, че дори след всичко случило се моето огнено червено малко пак бе избрало човека… пред мен.

28.

ДАНТЕ

Заседателната зала беше леденостудена.

Не обичах студа. Може би защото израснах в пустиня и бях живял в слънчево крайморско градче, където прекарвах почти цялото си време навън. Харесваше ми да усещам слънцето по кожата си и да чувствам как жегата прониква в костите ми. Не знам какво им ставаше на шефовете в „Нокът“, но всички офис сгради имаха така усилени климатици, че почти можеше да си видиш дъха. Дори в разкошния хотел на Рейн, където килимите бяха дебели и златисти, а кожените кресла вероятно струваха повече от хиляда долара всеки, беше толкова студено, че кожата ми настръхваше. Определено не беше моя работа да казвам на „Нокът“ какво да правят, но няколко градуса повечко може би щяха да оправят нещата. Надявах се да изтърпя всичко, без да ми затракат зъбите. Вече бях достатъчно изнервен.

До мен господин Смит се облегна назад и опря крак на коляното си, изглеждаше съвършено отпуснат. Сякаш прочел мислите ми, той ме стрелна с тъмен, оценяващ поглед.

— Спокойно, Данте — нареди ми. — Планът е добър. Ще проработи.

Усмихнах се.

— Знам, че ще проработи.

— Добре. — Присви очи. — Не се надявай. Знай. Надеждата няма да върне сестра ти. Надеждата няма да впечатли господин Рот или когото и да било в организацията. Трябва да си уверен в този план, трябва да вярваш, че ще проработи, иначе губиш времето на всички.

— Съзнавам това, сър — отвърнах, все още усмихнат. — А Ембър ще се върне в организацията преди края на нощта, кълна се.

Той кимна и се извърна, защото вратата се отвори и господин Рот влезе, следван от още три дракона. Единият бе строен мъж с гладка черна коса и козя брадичка, когото не познавах. Седна срещу мен и кимна, а аз сведох почтително глава, но именно вторият дракон привлече вниманието ми. Лилит се настани до мъжа, кръстоса дългите си крака под масата и ми се усмихна.

— Нямам търпение да видя плана ви в действие, господин Хил — рече тя.

Думите й прозвучаха почти като заплаха. Сякаш и тя имаше нужда този план да успее, в противен случай последствията щяха да са ужасни. Кръвта ми се смрази, но в този миг господин Рот зае мястото си начело на масата и се обърна към нас.

— Почти стана време — обяви той, като си погледна часовника. — Господин Хил, агентите ви свързаха ли се с вас?

Поех дълбоко дъх и кимнах, оставих телефона си на масата пред мен.

— Да, сър. Всичко е готово. Те са готови да започнат мисията.

— Отлично. — Той се облегна назад, гледаше ме със студените си тъмни очи. — Значи остава само да чакаме. Нямам търпение да видя успеха ви, господин Хил. Късмет.

Преглътнах, погледнах телефона, който лежеше най-невинно на масата, и сърцето ми ускори ритъма си. Ембър — помислих си, докато се взирах в апарата, сякаш можех да я усетя в другия край. — Моля те, не прави глупости. Това е последният ти шанс да оправиш нещата.

Събрах ръце на масата и зачаках телефона да звънне.

ТРЕТА ЧАСТ

ИЗМАМЕНО ДОВЕРИЕ

29.

ЕМБЪР

Напрежението в таксито можеше да се нареже с нож и да се сервира в чиния.

Никой, разбира се, не искаше да седне отпред. Райли отказа да ни остави с Гарет на задната седалка, Гарет не искаше да ме оставя насаме с Райли, а аз пък нямах намерение да седя отпред, че те да се избият отзад. Затова седнахме отзад и тримата, аз по средата. Гарет и Райли от двете ми страни. И тишината беше оглушителна.

Райли беше страховит. Не поглеждаше към мен или Гарет, а се взираше през прозореца, опрял ръка на рамката. Усещах как гневът му се излъчва от него, сякаш драконът му съскаше и вилнееше точно под повърхността. Той събуждаше моя дракон, дразнеше го, изнервяше ме и ме изпълваше с безпокойство. Чувствах вина и в същото време бях ядосана заради това. Райли доста прекали; не правехме нищо лошо. Но думите му още отекваха в главата ми, сурови и обвинителни, сякаш бях предала не само него, но и целия ни вид.

Според теб колко време той ще е наоколо? Според теб къде ще си след шейсет години? А след сто? Замисляла ли си се изобщо за това?

Какви ги говореше? Разбира се, че не бях мислила за бъдещето; кой шестнайсетгодишен — човек или не — се замисля за това? Тази нощ не исках да вбесявам Райли. Просто се чувствах отегчена, виновна, мъчно ми беше за дома и наистина бяха доста нещастна, а някак Гарет успя да ме извади от това. Накара ме да забравя за лошото, както правеше и в Кресънт Бийч. Когато бях с него, почти можех да се преструвам на нормална.

Драконът изръмжа в мен с отвращение. Ти не си нормална — прошепна тя, коварен червей в мозъка ми. — Ти не си човек и войникът няма да бъде тук вечно. Райли ще бъде.

Леко докосване по крака ми ме изтръгна от мрачните мисли. Обърнах се и срещнах очите на Гарет, тревожни и питащи, червени неонови светлини обливаха лицето му. Ръката му лежеше между нас и кокалчетата на пръстите му се допираха до джинсите ми. Топло сияние се разля в мен и аз му се усмихнах крадешком, макар че драконът ми се сви със съскане.

Таксито се отклони от главния трафик, отдалечаваше се от Стрип и блестящите гиганти от двете страни на улицата. Пътувахме още няколко минути в тишина и навлизахме все по-дълбоко в крайните квартали, докато таксито не спря до тротоар, който като че ли бе насред нищото. Висока телена ограда се простираше по протежението му, а зад нея имаше метална бариера и равно празно пространство, което продължаваше в тъмното.

Райли сложи банкнота на дланта на шофьора и слезе от таксито, без да продума. С Гарет го последвахме и таксито потегли. Остави ни на пустия тротоар, на много пресечки от светлините и тълпите на Стрип.

— Какво е това място? — попитах аз, като надничах през оградата. Нямаше светлини, нямаше пътища, дори настилка. Земята беше прашна и равна, странно пусто поле, обградено от бетон. Макар че в далечината стърчеше силует на огромна постройка, тънеща в сенки.

— Това е хотел — рече рязко Райли, докато прибираше портфейла си в джоба. — Започнали са го, но не са го довършили, вероятно заради рецесията. Сега е изоставен.

— Защо сме тук? — попита Гарет, наблюдаваше предпазливо района. Параноята се беше завърнала; той пак бе войник и всяка сянка можеше да крие възможна заплаха.

Райли го погледна студено, сякаш се чудеше дали да обясни, после сви рамене.

— Разбрах за две избягали малки тази нощ — каза той и сърцето ми се качи чак в гърлото. — Вероятно са от моите. Би трябвало да са някъде тук, крият се от „Нокът“. Предположих, че след като Орденът е в града, ще е най-добре да ги намеря пръв. Преди да са ги разкъсали на парчета.

Гарет се намръщи.

— Не мислиш ли, че трябваше да ни кажеш това, преди да напуснем хотела?

— Не ти дължа никакви обяснения, войнико — отвърна Райли. — Не си ми притрябвал тук. Влизаме, грабваме малките и излизаме възможно най-бързо. Ако това противоречи на принципите ти на убиец на дракони, моля, хващай такси и се връщай в хотела. Никой не те спира.

Настръхнах срещу грубостта му, но Гарет отговори съвсем спокойно:

— Това може да е свърталище на наркомани. Или на някоя банда. В най-добрия случай там вероятно се навъртат бездомници и клошари. Ако ще измъкваме два дракона, поне един от нас трябва да е въоръжен.

Райли изсумтя.

— Срещу някакви си човеци? Какво ще ми направят, ще ме убият с бръщолевене?

— Може да имат оръжия.

— Тогава ще сме много внимателни и няма да привличаме внимание — сопна се Райли. — Нямах време да взема нищо, благодарение на вашето малко изчезване, и не исках да рискувам да разнасям торба с оръжия из казиното. Така че не, не ни трябват оръжия този път. Свиквай с тази мисъл.

— Ами Орденът?

— Уес хакна няколко камери на пътна полиция по тази улица — отвърна Райли. — Ще ми каже, ако има проблем. Не се тревожи, войнико. — Усмихна се студено на Гарет. — За всичко съм помислил.

Преди някой от нас да успее да възрази, той се обърна, прескочи грациозно оградата и се приземи безшумно от другата страна. Извърна се и тръгна в мрака. С Гарет се спогледахме и забързахме след него.

Беше зловещо от тази страна на оградата. Обувките ми вдигаха малки облачета прах. Купчини гнило дърво, железа и огромни бетонни тръби бяха пръснати из пустия терен като странни скелети в прахта. Нямаше и помен от жива душа. Дори вечният шум на трафика отслабна, а червените светлини се превърнаха в далечни миражи и ни оставиха в мехур от тъмнина.

Входът на хотела се издигаше пред нас — странно елегантна фасада, съсипана от корона от нащърбени греди и недовършени горни етажи. Отново бях поразена от зловещата тишина, когато наближихме потрошените врати на фоайето и пристъпихме внимателно в мрака на мъртвия хотел.

Първото, което забелязах, беше жегата. Второто — миризмата. Въздухът беше горещ и задушен, смърдеше на урина, пот, повръщано и изобщо на всякакви човешки гадости. Догади ми се и се притиснах към Гарет. Който, разбира се, никак не изглеждаше смутен. Проклетата войнишка невъзмутимост. Сбърчил нос, Райли щракна малко фенерче и се обърна към нас.

— Не се отдалечавайте. — Говореше тихо, но гласът му отекна в празното фоайе. — Изглежда тук все пак има хора.

— Вярно ли, бе?

Чу се шумолене в мрака и Райли завъртя лъча на фенерчето, докато не освети слаба почти като скелет фигура. Беше жена, ризата й почти се смъкваше от кокалестите рамене. Тя ни изгледа оцъклено и се затътри нанякъде. Кожата ми настръхна и скръстих ръце, за да скрия страха си.

— О, чудесно — прошепнах, когато провлачените стъпки заглъхнаха в мрака. — Ние сме в зомби филм. Кълна се, че ако видя ходещи мъртъвци, ще получат огнена топка между очите.

Райли изсумтя развеселено, сякаш не бе успял да се сдържи, и тръгна напред, като въртеше лъча на фенерчето из фоайето.

— Гледай да не опожариш хотела, Огнено момиче — предупреди ме той, когато светлината се плъзна над покритата с дебел слой прах и паяжини рецепция. — Това място е като прахан. Една искра — и вероятно ще гръмне. — Нещо малко и космато се стрелна по пода и изчезна в пукнатина в стената. Райли поклати глава. — Всъщност може и да не е зле, но ако изоставен хотел за милиони внезапно лумне в пламъци, „Нокът“ и Орденът веднага ще разберат къде сме. Така че никакви огнени топки.

— О, добре — отвърнах шепнешком. Навлизахме навътре в хотела, движехме се покрай извитата стена. — Няма проблем. Ако ни нападнат зомбита, не е нужно да бягам много бързо. Трябва да е само по-бързо от вас.

Гарет внезапно стисна здраво ръката ми и ме накара да спра. Райли също застина. Погледнах покрай тънкия лъч светлина и се напрегнах.

Бяхме стигнали дотам, където вероятно щеше да е казиното, ако хотелът беше завършен. Пространството бе просторно; виждах покритите с килим пътечки, където е трябвало да бъдат игралните автомати, дългите коридори за масите за блекджек. Макар че помещението беше огромно, тук бе по-горещо дори от фоайето и миризмата бе така силна, че едва не ме повали. Не знаех как е възможно някой да я понася, но малките групи парцаливи немити хора, пръснати из залата, явно не я забелязваха.

На няколко метра от нас трима човеци седяха свити на лекьосан и протрит дюшек, хилеха се и си подаваха нещо малко и светещо. Светлината на един фенер разкриваше отпуснатите бледи лица и втренчените очи. Наблизо друг човек вдигна поглед от дивана, където седеше между две момичета. Те се вгледаха в нас с безизразни очи, но лицето на мъжа се изопна и той бързо стана.

— Това е частно парти, приятели — каза със заплашителна усмивка. Беше висок и кльощав, разкъсаните джинси едва се крепяха на тесния му таз. Качулката на мръсен червен суичър покриваше главата му въпреки жегата, а очите бяха изпъкнали и трескави. — Май сте се изгубили. Много лошо, нали?

Райли скръсти ръце.

— Да не искаш да кажеш, че това не е „Палацо“? — Гласът му отекна в голите греди на тавана. — Е, нищо де. И без това вече похарчих всичко на игралните автомати. — Гласът му се промени, стана малко по-заплашителен. — Май няма да можем да пропуснем любезностите и да преминем към частта, в която преминаваме безпроблемно?

Човекът изпука пръсти, а трима също толкова кльощави и парцаливи мъже се надигнаха от пода и се дотътриха до него. Нож проблесна между дългите мръсни пръсти, когато първият вдигна ръка, и аз се сковах.

— Дай портфейла — рече наркоманът. Гарет се напрегна и пристъпи пред мен. — И телефона. И всички пари. Сложи ги на земята и отстъпи. Те също — кимна към мен и Гарет. — Бижута, портмонета, всичко. Оставете всичко на пода и може да се измъкнете оттук живи.

Райли въздъхна. Вдигна ръце, сякаш премисляше въпроса, после отстъпи леко назад и застана до Гарет.

— Колко са? — прошепна едва чуто. Аз се смръщих объркано, но явно въпросът не беше предназначен за мен.

— Трима тук, още двама до стената зад нас — отвърна също толкова тихо Гарет.

— Въоръжени?

— Не.

— Добре. Ще те оставя да се оправиш с тях. Огнено момиче, пази си гърба.

— Хей. — Водачът на наркоманите пристъпи напред с вдигнат нож. — Чу ли ме? Дай всичко, човече, или ще почна да те режа на части.

— Нали ти казах, че нямам нищо — настоя Райли, като вдигна ръце в помирителен жест. — Дойдохме само за уикенда и сме напълно разорени. Сигурен съм, че тук чувате често това.

— Тогава телефоните. — Мъжът се обърна и размаха ножа към Гарет. — Дайте телефоните.

— Съжалявам — сви рамене Гарет. — Изпуснах го в басейна.

Погледът на наркомана се насочи към мен и аз му се ухилих.

— Моят остана в таксито.

— Кофти късмет, а? — добави Райли.

— Човече, не се ебавай с мен! — Наркоманът пристъпи още напред и размаха ножа към лицето му. — Искаш ли да те изкормя като прасе? Това ли…

Ръката на Гарет се стрелна, сграбчи ръката, с която онзи стискаше ножа, и я изви настрани. Наркоманът изпищя от изненада и болка. Викът му бе заглушен веднага от лакътя на войника в слепоочието му, който го повали като торба с камъни на земята. Преди другите да осъзнаят какво става, Райли скочи и заби юмрук в челюстта на един от тях. Наркоманът се олюля, катурна се на дивана при пищящите момичета и застина.

Забелязах някакво движение с периферното си зрение. Извъртях се, наведох се под ръката, която посягаше към мен и изритах мъжа в коляното. Той се строполи на пода. Гарет блокира удар от втория и отвърна с много гаден десен прав, с който го изстреля настрани. Трети се втурна към нас, размахал метален прът, и сърцето ми се качи в гърлото. Гарет избегна първия удар и отскочи встрани, а Райли се извърна и заби юмрук в челюстта на човека. Онзи се олюля назад към Гарет, който хвана китката му, изтръгна пръта от ръката му и го подкоси. Мъжът се строполи по гръб на пода, а Гарет подхвърли металния прът на Райли, който се обърна, халоса един наркоман в слепоочието и той се заби в близката колона.

Докато гледах ухилена тази чудесна екипна работа, нещо ме сграбчи изотзад и прикова ръцете ми към тялото. Още един наркоман, който вонеше на дим и мръсотия. Опита се да ме вдигне и да ме повлече нанякъде, но аз изръмжах, отметнах рязко глава назад и я забих право в носа му. Той изписка и ме пусна, после замахна към лицето ми, щом се извъртях към него. Избегнах удара, но все пак закачи бузата ми. Болка проблесна пред очите ми, драконът се надигна с рев. Щом човекът посегна отново към мен, аз го изритах между краката с всички сили.

Очите му изскочиха и той залитна със зинала уста. Изритах го отново, за всеки случай, после го блъснах назад. Той се строполи със стон на пода, свил колене към гърдите си, и не се надигна повече.

Обърнах се да видя какво правят Райли и Гарет. Те стояха гръб до гръб, обградени от приведени наркомани, а останалите в бърлогата ги гледаха от безопасно разстояние. Райли държеше металния прът съвсем небрежно до тялото си и оглеждаше ухилен залата. Гарет стоеше в готовност зад него, защитаваше фланга му и се озърташе за опасности.

— Някой друг? — попита той спокойно.

Никой не прояви желание. Наркоманите по пода се изправиха криво-ляво и се затътриха настрани, останалите внезапно бяха погълнати от други занимания. Райли изсумтя, хвърли метала с трясък и погледна към мен.

— Хей, Огнено момиче — рече ми, когато се приближих. — Извинявай, че не успях да ти помогна. Добре ли си?

Свих рамене.

— Не се тревожи за мен. Съжалявай онзи, който се опита да му удари.

Гарет излезе иззад гърба му и ми се усмихна леко.

— Забелязах, че успя да го изриташ на любимото ти място.

— Два пъти.

Райли се намръщи. Гарет отвърна хладно на погледа му и Райли се ухили.

— Видя ли, войнико? Нямаме нужда от оръжия. Всъщност доста те бива в обезвреждането на хора и без тях.

— Ще го запомня — отвърна сухо Гарет — следващия път, когато се изправим пред десетина войници с бойни пушки.

Райли поклати глава.

— Да се надяваме, че няма да е тази нощ — промърмори той, извърна се и огледа отново залата. — Сега въпросът е как ще намерим две изплашени малки в тази кочина?

Прекъснаха ни тихи стъпки. Обърнах се и видях кльощаво, подобно на зомби създание да приближава към нас от сенките.

30.

РАЙЛИ

Човекът се промъкна до светлината. Раменете му бяха увиснали, гледаше ни като бездомно куче, което не знае дали ще му подхвърлят храна, или ще го изритат. Щом се приближи, видях, че е жена. По човешките мерки вероятно е била хубава, може би дори красавица. Но русата й коса сега бе провиснала и проскубана, бледата кожа бе съсипана, а изцъклените сини очи бяха хлътнали. Приличаше на кокалеста марионетка, докато пристъпваше напред и спря на безопасно разстояние. Празното изражение и отнесеният поглед накараха драконът ми да се размърда неспокойно.

— Ангели — прошепна тя.

Смръщих се. Адреналинът от битката ме правеше нервен и неспокоен. Не бях в настроение за това.

— Какво?

— Ангелите — прошепна тя отново и аз видях, че в устата й са останали само няколко зъба. — Онези, които търсите. Красивите. — Ръката й се вдигна като умряла риба и посочи зад нея. Присвих очи. На отсрещната стена имаше врата, едва видима в сенките. Приличаше на вход за аварийно стълбище. — Близо до небето — прошепна жената, сякаш в унес. — Ангелите. Те трябва да са близо до небето.

— Горе ли са? — попита Ембър, но жената се обърна и се затътри обратно към мрака, мърмореше нещо. Слушах как стъпките й отшумяват тихото й бръщолевене, докато не бяха погълнати от тъмнината и ние останахме сами.

— Откачени човеци — промърморих. — Е, поне знаем къде да идем.

Кльощавите хора ни гледаха с празни очи, докато вървяхме през помещението, хилеха се налудничаво или си говореха приглушено. Никой не се опита да ни спре или да ни тормози отново, само някакъв откачен старец се ухили и каза мръсотия по адрес на Ембър. Тя се извърна към него настръхнала. Войникът веднага я хвана за ръката, спря я насред скок и осуети намеренията й, които вероятно бяха да изрита стария мръсник в съсухрените топки. Аз се изхилих, почти съжалявах, че не го направи, но вече бяхме стигнали до другия край на залата и отворих вратата.

Порив сух, задушен въздух блъвна от отвора и видяхме ръждиво метално стълбище да се издига в пълния мрак.

— Според теб колко ще трябва да се катерим? — попита Ембър, щом застанахме в подножието му. Тук беше по-горещо дори от казиното. Косата ми залепна за врата и макар че нямах нищо против топлината, усещах как се потта ми попива в ризата.

— Чак до горе — отвърнах и осветих стълбището. — Докъдето успеем.

И ние тръгнахме. Изкачихме няколко етажа в ужасна жега, Ембър и войника ме следваха. Не срещнахме никого; само нашите стъпки отекваха в шахтата. Предполагах, че жегата и пълният мрак възпират наркоманите да се катерят по стълбите нощем, макар че и тук смърдеше на урина, боклуци и други неща.

И тогава, съвсем внезапно, вече нямаше накъде да се изкачваме. Стълбището свърши до друга проста метална врата. Тя се отвори със скърцане и аз осветих пространството зад нея.

Бяхме стигнали до върха на недостроения хотел. Отвъд вратата недовършени стени и гниещи дървени рамки създаваха истински лабиринт. Внимателно навлязохме в него, като отхвърляхме настрани накъсани найлонови платнища, които висяха навсякъде и се полюшваха на горещия вятър. Вдигнах очи и видях, че няма таван, но звездите не се виждаха през сиянието на града. Тук се дишаше по-леко обаче, не се усещаше вонята на човешка мръсотия и лудост. Ако бях малко, което се крие, щях да се кача точно тук.

— Какво именно търсим? — попита войникът, докато напредвахме по покрива. Дървото стенеше под краката ни, стъпвах леко по гредите и ръждивите метални подпори. Надявах се, че няма да поддадат под нас. Подът изглеждаше доста изгнил.

— Две хлапета — отвърнах. — Малки дракончета. Вероятно на вашата възраст. — Отметнах един найлон и се промуших под ниско провиснала греда, като осветявах тъмните ъгълчета. — Ако намерите някое от тях, оставете на мен да се оправя. Те сигурно са ужасени от непознати, страхуват се от „Нокът“. Не искам да избягат, преди да…

Нещо стрелна иззад ъгъла и размаха метална тръба пред лицето ми.

Отскочих назад. Тръбата мина на сантиметри от главата ми, но ме удари по ръката и изби фенерчето. То се затъркаля по пода в замайващи кръгове, а нападателят ми вдигна оръжието си и налетя отново.

— Чакай! — приведох се и отстъпих бързо, скрих се зад една греда. Тръбата се заби в дървото само след миг, с кух тътен и сред облак прах. — Чакай малко — повторих, щом нападателят ми ме последва зад гредата, вдигнал тръбата като бейзболна бухалка. — Ще се успокоиш ли? Не искам да те нараня. Само ме изслушай.

Другите пристъпиха напред и аз ги изгледах предупредително.

— Не мърдайте! — сопнах им се и слава богу, те застинаха на място. — Стойте там и двамата. — Протегнах ръка в жест да изчакат. — Всички се успокойте.

Онзи с тръбата се поколеба, стрелкаше ни с изплашени погледи. Всъщност беше момиче. Слабо, грациозно, макар и мръсно, с големи сини очи и сребристоруса коса до средата на гърба й. Носеше разкъсана тениска и торбести джинси, които изглеждаха, сякаш от доста време не ги е сваляла.

И определено беше малко, тийнейджърка в човешка форма. Малко по-голяма от малките, с които обикновено си имах работа, но все пак не много. Стягането в гърдите леко ме отпусна и аз издишах тихо от облекчение. Бяхме я открили преди Ордена. Само това имаше значение.

Момичето още отстъпваше, дишаше тежко и държеше металната тръба пред себе си.

— Кои сте вие? — попита треперливо. — Какво искате? — Макар и треперещ от страх, гласът й бе тих и някак овладян, изговаряше ясно думите. Вдигна пак тръбата и ни изгледа яростно. — Кълна се, няма да се върна.

— Спокойно. — Пристъпих към нея, протегнал ръка, движех се бавно и незаплашително. — Успокой се. Ти си в безопасност. Ние не сме от „Нокът“.

Тя ме погледна предпазливо, но очевидно се отпусна. Оръжието потрепваше между нас, спусна се с няколко сантиметра.

— Щом не сте от „Нокът“, кои сте? — попита тя. — Как разбрахте за това място?

— Казвам се Кобалт — изрекох истинското си име без колебание. Кобалт бе по-прочут, мнозина знаеха кой е и какво върши. И дори това момиче да не знаеше, Кобалт бе име на дракон, което трябваше да й подскаже, че съм от нейния вид. — И се занимавам с нещо като намиране на хора като теб. Такива, които искат да са извън организацията. Мога да ти помогна — продължих, като пристъпвах напред. — Мога да те отведа на сигурно място, където „Нокът“ няма да те намери. Но трябва да ми се довериш.

Този път оръжието падна бързо и момичето се вгледа в мен с широко отворени, смаяни очи.

— Ти си Кобалт — прошепна тя и цялото напрежение я напусна, заменено от облекчение. Тръбата падна от пръстите й, издрънча и се търколи по пода, но момичето не я погледна. — Ти наистина си тук — продължи тя и се хвана за една греда, сякаш да се задържи. — Чухме, че може да си в града, но не знаехме как да се свържем с теб.

Взирах се изненадан в нея.

— Търсили сте ме?

Тя кимна. Пое дълбоко дъх, сякаш да се овладее.

— Извинявай, че те нападнах. Аз съм Ава. С една приятелка избягахме от организацията преди около две седмици. Носеха се слухове, че си във Вегас, и чухме, че помагаш на избягалите от „Нокът“, затова дойдохме тук да те открием. Но трябваше да се скрием веднага щом пристигнахме. Орденът…

Кимнах.

— Спомена за приятелка — казах аз, надявах се, че не се е случило най-лошото. — Тя още ли е жива?

Ава кимна.

— Да, тук е. Един момент. — Отдалечи се, за да надникне зад стената. — Всичко е наред — извика към сенките. — Можеш да излезеш. Те не са от „Нокът“. — Изсмя се тихо, сякаш не можеше да повярва на собствените си думи: — Всъщност е Кобалт, можеш ли да си представиш?

— Кобалт?

Друго малко се появи срамежливо иззад ъгъла. Беше по-ниска от Ава с няколко сантиметра и изглеждаше дори по-млада от Ембър. Кожата й бе бледа, почти порцеланова, а по гърба и раменете й се спускаха гъсти черни къдрици. Огромни тъмни очи се взираха със смесица от любопитство и страх.

— Това е Фейт[1] — представи я Ава и подаде ръка на момичето. Фейт примигна, пристъпи напред и се притисна към нея. Ава я прегърна покровителствено и продължи: — Денят, преди да избягаме тя завърши асимилацията и откри, че „Нокът“ ще я изпратят в „съоръжението“, защото не е подходяща за Хамелеон.

Стиснах зъби, опитвах се да не показвам гнева си. „Съоръжението“, така в „Нокът“ наричаха мястото, където изпращаха драконеси за разплод и единствената им работа там бе да снасят яйца до края на живота си. „Нокът“ обичаха да избират съвсем млади женски, защото като всичко друго в драконовия живот, и размножаването отнемаше много време. Почти две години бяха нужни една оплодена драконеса да снесе яйце и още една година, за да се излюпи то. Докато още бях част от „Нокът“, се носеха мрачни слухове, че броят на оплодените яйца рязко спада. Едно от три яйца никога не се излюпвали и не се знаеше защо. Какво се случваше с тези „запъртъци“ също беше мистерия; те изчезваха на неизвестни места. Не знаех каква е истината, нито къде изчезват яйцата, но една от големите ми цели бе да открия това съоръжение, да освободя всички драконеси там и да го изпепеля до основи.

По-късно — казах си, докато гневът гореше в дробовете ми и усещах в устата си вкус на дим. — Някой ден ще можеш да ги спасиш всичките, но не и тази нощ. Не се разсейвай.

— Как разбрахте за мен? — попитах малките.

— Всички в организацията знаят за теб — отвърна Ава. — Шефовете се опитват да отричат, но всички сме чували слухове за дракон отцепник, който помага на онези, които искат да напуснат „Нокът“. Трябва само да го намериш — или да се надяваш той да те намери, — преди Усойниците да те хванат.

Ембър примигна.

— Еха, я виж ти! — ухили ми се тя. — Ти си прочут. Истински Робин Худ.

Потиснах порива да потъркам очите си. Моето непокорно малко Огнено момиче може и да смяташе това за страхотна новина, но аз не исках такова голямо внимание от страна на „Нокът“. Щом говореха за мен, значи и мислеха за мен, което никога не е добре. Винаги опитвах да се спотайвам, особено след като измъкна малко. Оцеляхме толкова дълго, именно защото знаех как да изчезвам, да се стапям без следа. „Нокът“ бяха твърде големи, за да ги предизвикаш открито. Колкото и да ги мразех и да исках да видя края им, знаех, че моята миниатюрна нелегална мрежа не може да устои на тяхната сила. Точно сега това бе в най-добрия случай дразнещо. Не исках да се стига до момент, когато организацията ще хвърли срещу мен и мрежата ми цялата си мощ, защото едва ли щяхме да оцелеем.

Тъмните очи на Фейт внезапно се извърнаха към спътниците ми.

— Кои са те? — прошепна тя.

— Аз съм Ембър. — Ембър пристъпи напред, преди да отговоря. — И аз наскоро избягах от „Нокът“. Можете да се доверите на Райли, ъъъ… на Кобалт. Той знае какво прави. Ще ви пази от тях.

Фейт примигна.

— Ами той? — попита тя и се озърна към войника, застанал зад нас. — Той не е дракон. Защо е тук?

Ембър се скова и аз бързо се намесих.

— Той не е проблем — казах нехайно и не обърнах внимание на извитата вежда на Ембър. — Можете да му вярвате. Той е тук да помогне. — Едва не се задавих с тези думи, но сега най-важно беше да ги накарам да ни се доверят. Не исках да откачат от страх, когато разберат кой е всъщност той. Изражението на войника остана неутрално при тази нагла лъжа и Фейт най-сетне се отпусна.

Обърнах се към Ава.

— Готови ли сте да тръгваме? — Нощта изтичаше бързо и вече се притеснявах да стоим така на открито. Щом се върнехме в хотела, щях да измисля какво да правим. — Трябва да останете известно време с нас, докато напуснем града. Но след това ще ви намеря безопасно място.

Тя кимна изморено.

— Да, моля ви. Където и да е, само да не е тук.

— Няма спор.

Телефонът в джинсите ми изжужа и ме сепна. Само един човек можеше да се обажда сега. И по само една причина.

Не. Не сега. С натежал от ужас стомах, аз вдигнах телефона до ухото си и се сопнах:

— Уес, дано не кажеш това, което си мисля, че ще…

Той заговори трескаво в другия край, аз свалих телефона и се обърнах към Ембър и войника.

— Те са тук.

[1] Faith — „вяра“. — Б.пр. ↑

31.

ГАРЕТ

— Орденът ли?

Отцепникът се взираше в мен с гняв и ненавист, сякаш аз бях призовал бившите си братя тук единствено с присъствието си.

— А ти как мислиш? Разбира се, че Орденът. Напоследък се появяват като по магия където и да идем. — Пъхна телефона в джоба си и прокара ръце през косата си. — По дяволите, как можаха точно сега! Как изобщо ни откриват?

Беше незряло и отмъстително, но не можах да се сдържа:

— Е, вече трябват ли ни оръжия?

— Орденът на свети Георги? — Тъмнокосото момиче, Фейт, се сви назад, ококорило очи от ужас. — Орденът е тук? — Тя стрелна поглед към изхода към стълбите, сякаш всеки миг оттам щяха да изскочат въоръжени войници, после се озърна към ръба на сградата. — Трябва да полетим — прошепна тя и се отдръпна от другото момиче към края на покрива. — Те ще ни убият, ако не…

— Не! — извъртя се рязко Райли. — Никакво летене. Не знаем къде е Орденът или с какво разполагат. Могат да ни наблюдават дори сега и да чакат.

— Ще рискувам. — Момичето спря, но изглеждаше на ръба на паниката. — Това е Орденът! Трябва да полетим. По-добре, отколкото да умрем.

— Фейт, спри. — Не смеех да пристъпя напред, за да не я подплаша и да скочи от покрива. — Чуй ме. Те точно това искат. Това е една от тактиките им, да изпратят наземен екип, за да принудят мишените да полетят. Като при лов на пъдпъдъци. — Тя примигна насреща ми, оцъклена от страх. Чудех се дали изобщо ме чува. — Вероятно в момента отряд снайперисти наблюдават покрива — продължих аз, като посочих към сградите около нас. — Ако полетиш, ще те застрелят…

Прекъсна ме рев на хеликоптерна перка, нисък вой в тишината. Фейт потрепна, погледна към небето, но Ембър се хвърли напред, сграбчи я през кръста и я издърпа… точно когато лъч на прожектор освети пода на сантиметри от тях. Останалите се приведохме и се притиснахме до стените, за да се слеем в сенките, докато необозначен черен хеликоптер описа един кръг около сградата и лениво се отдалечи.

Ембър се взираше след него с блеснали очи, а Фейт скимтеше и се гушеше в нея.

— Е, значи има снайперисти — рече тя. — Какво ще правим сега, Райли?

Притиснат до стената с Ава, Райли изръмжа проклятие и ме погледна.

— Някакви гениални идеи как да се измъкнем?

— Обратно през сградата — казах аз. — Това е голям хотел. Вероятно повече от един отряд претърсва етажите, като идват от различни посоки. Ако успеем да се измъкнем на наземните екипи, имаме шанс.

— А ако не успеем?

— Тогава ще минем през тях.

Райли пак изруга.

— Добре. Тогава тръгвай, ще те следваме.

Хеликоптерът отново зави към нас и ние стаихме дъх, докато отмине, лъчът му полази по стените и пода. Изчаках да се отдалечи, да изчезне зад ъгъла и хукнах към стълбището. Чух как другите търчат след мен, ударих дръжката на вратата, без да забавям бяг и нахлух в сградата.

Бързо се спускахме, аз водех, Ембър беше след мен. Ава и Фейт я следваха, а Райли тичаше отзад и пазеше гърбовете ни. Стъпките ни отекваха в шахтата неестествено силно в тишината. Всеки път, щом подминехме вход към етаж, нервите ми се опъваха, чудех се дали вратата няма да се отвори рязко и от нея да се изсипе цял отряд войници.

Някаква фигура внезапно се появи иззад ъгъла и скочи на стълбите. Фейт изпищя. Не беше войник, а цивилен с бяла тениска и накривена бейзболна шапка. Препъна се, за малко да налети отгоре ми, и аз едва се удържах да не забия юмрук в гърлото му.

— Мамка му, човече! — изрева той ококорен, после се шмугна покрай мен и хукна нагоре по стълбите. — Бягайте, задници! Шибаните командоси са навсякъде. — Издрапа покрай Райли, който го изгледа с отвращение, и продължи нагоре, стъпките му кънтяха в мрака.

Ембър пое дълбоко дъх и издиша бавно.

— Те са в сградата — изпъшка тя, когато хукнахме отново надолу. — Според теб колко близо са, Гарет?

Два етажа под нас се отвори врата.

Спрях рязко и се извърнах, защото лъчи на фенерчета пронизаха мрака долу.

— Връщайте се! — наредих, щом чух тежки стъпки да се изкачват по стълбите. — Всички, назад! Те са тук.

Прогърмяха изстрели, които избиха искри от стените и перилата, Фейт изпищя. Хукнахме обратно по стълбите, войниците затрополиха след нас, стрелба кънтеше в шахтата.

— Насам! — Райли спря до входа за дванайсетия етаж и завъртя дръжката на вратата. — Тук сме лесна плячка. Всички да излизат. Бързо, бързо! — Ава и Фейт излетяха през вратата, а ние ги последвахме. Озовахме се в тесен, недовършен коридор с празни стаи от двете страни. Лабиринт от проходи, тъмен и пуст.

Войниците приближаваха. Без да се поколебаем, ние хукнахме и завихме зад ъгъла точно когато вратата зад нас пак се отвори и преследвачите ни излязоха в лабиринта. Чух един войник да вика подкрепление, информираше останалите отряди къде сме, и разбрах, че скоро повечето ще се изсипят на този етаж. Другите ще охраняват врати, изходи и стълбища, откъдето бихме могли да се измъкнем. Студена буца се настани в стомаха ми. Бягството от тук щеше да е трудно, ако не невъзможно.

След минута-две, когато ни се стори, че войниците вече не са в непосредствена близост, Райли влезе в една отворена стая и всички го последвахме.

— Добре — рече запъхтян, облегнат на стената, — тази история става ужасно прецакана. Трябва ни нова стратегия, бързо. — Погледна ме. — Някакви предположения? Какво правят сега?

— Сега всички отряди ще се съберат на този етаж — отвърнах аз, надничайки в коридора, за да се уверя, че не се задават войници. Умът ми препускаше, опитвах се да измисля някакъв план за противодействие. — Те ще се опитат да блокират всички изходи — казах, щом се отдръпнах отново, — но ако намерим друго стълбище, преди да са успели да се доберат дотук, вероятно ще се изплъзнем покрай тях и ще стигнем до друг етаж. Това ще ни спечели малко време, защото ще ни търсят тук. Трудното ще е да открием неохраняван изход.

— Да караме едно по едно — измърмори уморено Райли и се отблъсна от стената. — Първо да се опитаме да се измъкнем от този етаж, преди останалите копелета да пристигнат. Някакви идеи?

— Има друго стълбище в западния край на сградата — каза Ава и ни изненада. Тя стоеше до Фейт, изглеждаше бледа, но спокойна пред лицето на приближаващата смърт. За разлика от другото момиче, което беше сковано в абсолютен ужас, с ококорени и втренчени очи. — Видях го, когато дойдохме. Можем да се опитаме да стигнем дотам преди тях.

Трясък отекна в съседния коридор, следван от изръмжаване: „Чисто е!“ Войниците зад нас ритаха вратите и методично проверяваха всяка стая. Райли се намръщи.

— Стълбището — прошепна той, кимна на Ава. — Да вървим.

Хукнахме към края на коридора, Райли и Ава водеха, аз бях последен. Не знаех дали войниците са ни чули и ни преследват, но не спрях да погледна назад. Тичахме по тесните бетонни коридори, избягвахме лъчи и се катерехме по отломки, молехме се зад следващия ъгъл да не срещнем войници.

Когато наближихме разклонение, където два коридора се пресичаха, космите по тила ми настръхнаха. Четирима въоръжени и маскирани мъже се появиха в дъното на коридора, по който вървяхме. Изсъсках тихо предупреждение към Райли, сграбчих Ембър и Фейт и ги избутах в другия коридор, точно когато изтрещяха автомати.

Фейт извика и вдигна ръце да запуши ушите си, ревът на оръжията разкъсваше въздуха, а куршумите избиваха трески от дървото и парчета замазка от стените. Издърпах я зад ъгъла и надникнах да видя Ава и Райли от другата страна на коридора на смъртта. Куршумите свистяха между нас. Войниците приближаваха, изстрелваха къси откоси и крачеха в синхрон. От трясъка на пушките съдех, че след секунди ще стигнат до нас.

Срещнах погледа на Райли, жестикулираше трескаво.

— Разделяме се! — извика над стрелбата. — Отведи ги оттук, войнико. Ще се видим в хотела. Бързо!

Кимнах и се обърнах към момичетата.

— Хайде. — Ембър пристъпи към Фейт, която се беше сгушила до стената.

— Фейт. — Свали ръцете й от ушите. — Хей, трябва да тръгваме.

— Не! — Фейт вдигна очи и се огледа трескаво за другото малко. — Къде е Ава? Не можем да ги оставим.

— Сега не можем да им помогнем! — изръмжа Ембър и я издърпа от стената. Трясъкът на оръжията се приближаваше, стъпките на войниците също. — Тя е с Райли, ще се оправи. Но ние трябва да се махаме оттук, веднага! — Фейт пое дъх да възрази, но Ембър изръмжа гневно, досущ като огнедишащ дракон: — Бързо!

Фейт изхлипа отчаяно и мина покрай мен по коридора. Тръгнах след нея, но Ембър спря и погледна за последно към Райли и Ава, които вече тичаха в другата посока.

— Внимавай, Райли — прошепна тя, преди да се обърне и да ни настигне. Завихме зад един ъгъл точно когато отрядът стигна до разклонението и изпрати буря от куршуми след нас. И каквото и да чувствах заради Ембър и отцепника, набързо го забравих — трябваше да оцелявам.

32.

РАЙЛИ

Може и да не се измъкна този път.

Гневно прогоних тази мисъл, докато водех Ава през лабиринта от коридори, а стрелбата и гласовете на войниците кънтяха след нас. Не можех да мисля така. Бях оцелявал и при по-страшни ситуации, освен това мнозина разчитаха на мен, не можех да умра сега.

— Райли, чакай — каза Ава и ме спря насред коридора. Светлокосото малко се озърна бързо, сините й очи търсеха нещо, после завъртя рязко глава към една стая. — Насам — обяви тя и хукна. Смръщих се, но я последвах; чувах, че войниците приближават и се чудех какво е намислила. Не можехме да си позволим да ни хванат в капан.

— Какво правиш? — изсъсках, а тя забърза към вратата на балкона. — Не можем да летим, Ава. Те имат снайперисти…

— Няма да летим. — Тя отключи стъклената врата, отвори я и ме погледна през рамо. — Знам какво правя — каза, щом видя съмнението ми. — Повярвай ми, Кобалт.

Викове отекнаха по коридора и целият настръхнах.

— Май нямам избор — изръмжах аз и я последвах на балкона. Тя не се хвърли във въздуха, а забърза към перилата и се прехвърли през тях, а моето сърце се качи в гърлото. За част от секундата увисна от балкона, краката й се люлееха над бездната. После ги размаха два пъти и се пусна. Сърцето ми отново подскочи, наведох се, видях я как скочи на балкона точно под нас и приклекна грациозно.

Изправи се, погледна ме и сърцето ми отново заби.

— Бързо! — прошепна тя. Точно в този миг стъклената врата зад мен се пръсна. Куршуми отскачаха от перилата. Аз ги прекрачих, залюлях се напред и се пуснах.

Паднах на бетона, претърколих се, за да убия част от удара, но зъбите ми пак изтракаха и в ръката ми пламна болка. Ава ме издърпа на крака и ме извлече от перилата, точно когато войниците провесиха оръжия от ръба и започнаха да стрелят по нас. Изтичахме от стаята в поредните тъмни коридори. Тук поне не гъмжеше от войници, засега.

Облегнах се на стената, за да си поема дъх, Ава направи същото. Погледнах запъхтян стройното тяло и спокойното младо лице.

— Колко пъти си го правила? — попитах аз. Тя сви рамене и отметна дългата руса коса зад рамото си.

— Обучена съм за това. — Тъкмо се чудех за какво са я подготвяли в „Нокът“ — Василиск, Тила или Усойница — това бяха агентите, които получаваха специално бойно обучение. — Последният ми изпит трябваше да е този месец — продължи тя, вгледана в стената, очите й потъмняха при спомена. — Но знаех, че не мога да направя това, което искат. Новата задача беше особено непоносима. — На лицето й се изписа отвращение. — Ставаше ми все по-трудно да крия какво изпитвам. От много време се канех да избягам, още откакто чух за теб. — Погледът й срещна моя, после бързо се извърна. — Обикновено не съм толкова неорганизирана — призна тя и приведе рамене, сякаш се смути. — Мислех да избягам, когато наближи изпитът, но тогава чух за Фейт и… нещата станаха по-скоро от планираното. — Въздъхна и стисна очи. — Надявам се да е добре. Обещах й да я пазя.

Докоснах я по ръката.

— Тя ще бъде добре — отвърнах и леко се усмихнах. — Ти не познаваш Ембър. Тя ще изгори сградата, преди да позволи някой да я нарани. А войникът… е копеле, но знае какво прави. Повярвай ми, тя ще бъде добре.

Ава ме погледна със сериозни сини очи.

— Много им вярваш. Отдавна не съм се доварявала на някого.

— Надявам се това да се промени. — Отблъснах се от стената. — Но точно сега трябва да мислим за себе си. Хайде, още не сме се измъкнали.

Промъквахме се през празните коридори, ослушвахме се за гласове или стъпки, докато не стигнахме до асансьорите. Ава се намръщи, когато се приближих до двете метални врати и заврях пръсти между тях.

— Какво правиш?

— Забрави за стълбището — изсумтях аз, стиснал зъби. Опитвах се да избутам вратите. Те се съпротивляваха упорито заради ръждата и времето. — Орденът сигурно ги охранява. Или в момента се качват по тях. Не искам да налетя на още войници по стълбите, затова ще минем по неконвенционален маршрут. — Тя ме гледаше как пъхам рамо в процепа и аз се обърнах към нея. — Не страдаш от клаустрофобия, нали?

Някъде из лабиринта от коридори се затръшна врата и кръвта ми замръзна. Клаустрофобия или не, нямахме време. Изръмжах, избутах вратите с всички сили и ги блъснах с рамо. Те издадоха последен ръждив стон и неохотно се раздалечиха няколко сантиметра. От отвора ме лъхна горещ, застоял въздух. В мрака се спускаше дълга катраненочерна шахта.

Прецених разстоянието от ръба до стълбата за поддръжка в шахтата, после погледнах към Ава.

— След теб.

По стената пробягаха лъчи светлина, тропотът на ботуши отекна в коридорите. Без да се колебае, Ава скочи в шахтата и се хвана с лекота за стълбата, после се спусна надолу. Последвах я и стиснах зъби, когато стълбата потрепери под тежестта ми. Ако се счупеше, щяхме да загазим; подобно падане щеше да ни убие така сигурно, както ако войниците пъхнеха оръжия в процепа и изпълнеха шахтата с олово.

Да се надяваме, че пак ще извадя късмет.

Заедно се спускахме в чернотата.

33.

ЕМБЪР

Град от куршуми изригна зад нас, когато свихме зад още един ъгъл, и Фейт изпищя.

— Гарет! — казах запъхтяна, лъчи пробягаха по стените отпред, войниците спряха рязко в средата на коридора. Спрях зад него и потреперих от резките гласове, които приближаваха от различни посоки. — Те са обградили целия етаж. — Сърцето ми бумтеше в ушите. — В капан сме.

Гарет огледа коридора, погледът му спря на две отворени врати в края му.

— Насам — нареди той и хукнахме към вратите. Озовахме се в голяма конферентна зала. Беше недовършена; навсякъде стърчаха скелета, които създаваха заплетена мрежа от желязо и стомана. Тук беше много тъмно, смърдеше на прах и плесен.

Гарет ни издърпа между едно скеле и каза тихо:

— Фейт. Погледни ме.

Очите й бяха огромни и влажни, сълзи се стичаха по прашните й бузи.

— Чуй ме. Искам да се покатериш до върха на скелето, да легнеш и да не мърдаш. Не поглеждай нагоре, не издавай нито звук, каквото и да чуеш. Ще можеш ли?

Тя се взираше в него.

— А вие… вие какво ще правите? — Гледаше изплашено.

— Няма да ме оставите тук, нали?

Той поклати глава.

— Няма да те оставим — отвърна тихо и така напрегнато, че кожата ми настръхна. — Но ти трябва да се скриеш. Трябва да направя нещо и не искам да се тревожа за теб. — Тя примигна объркано, но той не обясни. — Качвай се — каза нежно и кимна към скелето. — Ако стане най-лошото, изчакай да си тръгнат и бягай. Хайде.

Фейт подсмръкна за последно, обърна се, покатери се по стълбата и изчезна от поглед.

Отвън отекнаха гласове, лъчи на фенерчета пронизаха мрака зад вратите. Войниците се събираха пред залата. Гарет ме хвана за китката и ме издърпа назад в сенките.

Аз сложих длани на гърдите му, усетих как сърцето му препуска.

— Какъв е планът? — прошепнах. Сама се изненадах колко спокоен е гласът ми.

Той пое дълбоко дъх.

— Отрядите ще са два. — Озърна се към изхода, светлините приближаваха. — Вероятно дори повече, ако са извикали подкрепление. Поне шестима с автомати, пистолети и по две зашеметяващи гранати. Това е стандартна процедура за подобен тип нападение. — Говореше спокойно, сякаш просто разсъдливо анализираше шансовете ни за оцеляване. — Трябва да се разделим — каза мрачно. — Аз ще се приближа, ще поваля един или двама, после ти ще нападнеш останалите от друг ъгъл. Опитай се да ги изненадаш. Ако ни видят да приближаваме, край с нас.

Потреперих и затворих очи.

— Добре — прошепнах и стиснах тениската му в юмруците си. — Няма проблем. Сякаш съм на тренировка със Страховитата дама от „Нокът“. — Само че с истински войници и истински оръжия. Този път няма да има куршуми с боя, Ембър.

Гарет се вгледа в мен и за първи път по лицето му премина сянка. Не за него, а за мен.

— Ембър…

— Да не си посмял да ми кажеш да се кача горе и да се скрия, Гарет — предупредих го с присвити очи. — Това би го казал Райли и на теб ще отговоря същото, каквото бих казала и на него. Няма да те оставя да се биеш сам.

— Знам. Исках… Не нямаше да ти го кажа. — Вдигна ръце, стисна моите и пристъпи по-близо. — Но… внимавай, Ембър. — Очите му ме прогаряха. — Те ще търсят дракон. Знаят колко опасен е един дракон, когато е притиснат в ъгъла. Помни, че точно за това са обучени, точно за това сме обучени всички ние. Прави каквото трябва… — докосна бузата ми и прошепна: — Просто не умирай.

Преглътнах буцата в гърлото си.

— Ти също.

На прага се появиха фигури и ние застинахме, защото шестима войници пристъпиха в залата с насочени напред оръжия. Разделиха се и тръгнаха предпазливо, въртяха пушките в къси дъги, светлините под дулата пронизваха мрака.

Гарет се отдръпна. Погледът му стана суров, когато маската на войника се завърна. Той се стопи в сенките и изчезна. Аз се стрелнах зад скелето и се приведох, защото тънките лъчи полазиха по отсрещната стена и сърцето ми забумтя.

Добре, как ще го направя? Поех дълбоко дъх, за да успокоя пулса си, и огледах залата. Макар и огромна, тя беше доста претъпкана. Имаше много места, където да се скриеш, което ми даваше предимство, успеех ли да се доближа до войниците. Всъщност много приличаше на тренировките с Лилит, когато въоръжени мъже ме преследваха из претъпкан склад, а аз се опитвах да измисля как да ги „убия“. Разбира се, тогава и аз „умирах“ доста често, простреляна с боя, когато войниците започнаха да очакват нападения отгоре.

Отгоре…

Клекнах, съблякох дрехите си и оставих панталонките, блузата и бельото си до една колона. Всякакъв срам или смущение бяха изличени от нуждата да оцелея, освен това в този мрак никой не можеше да ме види, дори Гарет. При други обстоятелства може би нямаше да се притеснявам за дрехите, но сега не бях с костюма на Усойница, и не исках да тичам по улиците на Лас Вегас чисто гола.

Войниците вече бяха стигнали почти до центъра на залата, светлините пълзяха все по-близо. Изтичах до най-близкото скеле и започнах да се катеря. Усещах студеното желязо, ръждата и паяжините под пръстите и стъпалата си. Когато стигнах до върха, се промъкнах тихо по дървените греди, като свеждах глава. Накрая се озовах точно над двама войници и виждах теметата им. Не виждах Гарет, но знаех, че е близо, чакайки подходящ момент, за да нападне. Щях да съм готова.

Поех дъх, мускулите ми се изопнаха и затрепериха от енергията преди Преобразяването. Но кракът ми закачи един гвоздей в края на дъската, той падна и издрънча в бетона — тих звук, но прозвуча като гонг в тихата зала. Войниците долу веднага насочиха светлините право към скелето. Сърцето ми подскочи и аз залегнах, притиснах буза към дъските.

— Чу ли…?

— Да. — Светлината кръжеше напред-назад по дъската. Дишах плитко и си представях, че съм невидима. — Може би там горе…

От друг ъгъл на стаята изпращя приглушен изстрел, последван от шум от борба. Тяло се удари в стена, отекна стрелба. Светлината изчезна, щом двамата войници извърнаха оръжия по посока на суматохата. И аз веднага се изправих.

Време е — помислих си и скочих от скелето, а тялото ми избухна насред полета. Вече в драконовата си форма, аз се приземих се върху един от войниците, повалих го на бетона, извърнах се към другия с рев и блъвнах огън към него. Той се сви назад, пламъците го обгръщаха, но явно униформата му беше огнеупорна, защото това не му попречи да вдигне пушката и да стреля. Скрих се зад една колона, около мен изригнаха искри и отскочих към сенките. Войникът отстъпи, изстреля няколко откоса и извика на другарите си. Светлината му лудо заснова напред-назад. Униформата му още гореше, макар че пламъците вече угасваха, приличаше на факла в мрака.

Нещо изскочи от сенките зад него, към гърба му бе насочен пистолет. Сърцето ми подскочи, когато Гарет сведе пистолета и стреля в краката на войника. Мъжът изпищя, извъртя се при падането и вдигна оръжието си. Но Гарет се хвърли напред, заби дръжката на пистолета в лицето му и изтръгна пушката.

Изгърмяха още изстрели, оглушителен рев, от който ушите ми зазвънтяха — целият отряд се събираше. Той намери укритие, но не ме видя в сенките.

Аз изръмжах и скочих, повалих един войник в гръб, сключих зъби около крака му и го повлякох по пода. Той се разкрещя, драпаше с ръце по земята, а приятелите му веднага насочиха оръжията си към мен.

Гарет ги връхлетя отзад, удари единия зад ухото с пистолета си и сграбчи оръжието на другия, когато той се извърна. Войникът под мен се опита да се превърти на гръб, за да стреля, но аз го притиснах още по-силно и халосах главата му в пода. Той потрепери и застина, пушката изтрака в бетона. Вдигнах поглед точно когато вторият войник се извърна бързо към Гарет и заби лакът в челюстта му. Гарет се олюля и човекът побърза да го удари по главата с пушката си, после падна на коляно и вдигна оръжието за стрелба.

Скочих с рев и връхлетях отгоре му точно когато натискаше спусъка. Той извъртя дулото към мен и аз блъвнах огън в лицето му. Той се разкрещя, вдигна ръце, свали горящия си шлем и маската… и тогава Гарет се изправи и го удари с всичка сила в челюстта.

Човекът политна назад, удари се в една колона и се плъзна на земята. Главата му клюмна на гърдите. Настана тишина, ехото от писъците и стрелбата замираше в мрака. Все още трепереща от гняв и от адреналина, аз погледнах към Гарет. Чудех се дали наистина сме победили. Дали наистина свърши.

Той притискаше ръката си и се взираше в свлечения до гредата войник. На лицето му се четяха облекчение и вина. Струйка кръв се стичаше от слепоочието му и пълзеше по бузата.

— Ти кървиш! — възкликнах аз и прескочих един от войниците. Ноктите ми затракаха по пода. — Добре ли си.

Той кимна с болка.

— Просто драскотина. — Свали ръка, когато стигнах до него. — Не е сериозно. — Смръщи се, погледна към ръката си, сви и отпусна юмрук. — Мисля, че се изгорих, когато ударих последния войник.

— Дай да видя. — Посегнах към ръката му. Той се скова и аз застинах при вида на люспестия ми крак с извитите черни нокти над кожата му. Нокти, които могат да го разкъсат. Гарет ме погледна и видях отражението си в стоманените зеници: огромен рогат гущер с нокти и разперени криле. За миг се взирахме един в друг, дракон и войник, обградени от телата на неговите бивши братя.

Гарет се раздвижи пръв. Миг преди да се отдръпна, той вдигна ръка, протегна я към мен и я отпусна леко в моята. С бумтящо сърце, аз нежно свих нокти около китката му. Той не помръдна, не потрепна, не се напрегна, макар че кожата му беше зачервена и лъскава от изгарянето. Преглътнах с усилие.

— Съжалявам за това.

— И по-зле е било. — Задържа погледа ми, сивите очи гледаха напрегнато. — Освен това е трудно да се ядосваш на нещо, което ти е спасило живота.

— Гарет? Ембър?

Фейт плахо се приближи. Държеше дълга метална пръчка, която затрепери в ръцете й, щом видя повалените войници.

— Стрелбата… спря — прошепна тя, тялото й бе напрегнато, сякаш очакваше войниците да скочат и да нападнат отново. — Не знаех дали сте още живи… — Гласът й затрепери. Издишах облаче дим към нея.

— И си решила да ни потърсиш? Трябваше да се криеш…

Един от войниците, първият когото бях повалила, внезапно изскочи от сенките с готово за стрелба оръжие. Фейт изпищя, завъртя металния прът и го халоса право в лицето. Той пак се свлече на пода и застина, а тя изтича задъхана зад Гарет и изписка:

— Мъртъв ли е?

Опитвах се да издишам и да отпусна мускулите си, да изкарам въздуха, който бях поела бавно, а не в силна огнена експлозия. Гарет се приближи до падналия войник, клекна и го обърна по гръб. Главата на мъжа увисна, от носа и устата му се стичаха кръв. Не можех да разбера дали диша.

— Другите сигурно вече идват — прошепна Гарет, без да откъсва очи от тялото. Започна да рови из униформата, проверяваше за оръжия и муниции вероятно, за нещо, което ще ни помогне да се измъкнем оттук. — Трябва да побързаме, Ембър… — Погледна ме, присвил очи. — Можеш ли да се Преобразиш, преди да напуснем хотела?

Аз потрепнах. Не и без дрехите ми.

— Дай ми две секунди. — Тръгнах към мястото, където ги бях оставила. Преобразих се и ги навлякох възможно най-бързо. Когато се върнах, Гарет ме чакаше с пистолет в ръка, коланът на войника беше на кръста му. Фейт стоеше до него и следеше движенията му с блеснали очи. Като че ли целият й страх от бившия войник на Ордена беше изчезнал. Едва не изсумтях от отвращение.

Гарет ми хвърли пистолет и аз го улових с мрачно изражение.

— Да тръгваме — нареди той и изтичахме от залата. Знаехме, че останалите из сградата. Подозирах, че все още не сме в безопасност, и бях права.

Когато свихме по последния коридор, двама войници до стълбището в края му ни видяха. Оръжията изтрещяха и ние се шмугнахме бързо назад, куршумите се забиха в стените и пода. Един от войниците извика подкрепление и аз изръмжах от безсилие. Бяхме толкова близо; ако можехме да минем през тези пазачи, щяхме да сме свободни.

Вдигнах пистолета, приготвих се да се покажа иззад ъгъла и да стрелям, но Гарет ме хвана за ръката.

— Чакай. — Дръпна ме назад и се прокрадна до ъгъла. Извади нещо от откраднатия колан на кръста си. Малък метален цилиндър с пръстен върху него. Погледна мен и Фейт, присви очи. — Обърнете се. Затворете очи и запушете уши. И двете. — И хвърли онова, което държеше зад ъгъла, към войниците.

В коридора отекна гръм. Дори през затворените си клепачи видях ярката светлина, сякаш избухна звезда. Стрелбата секна и Гарет ме хвана за ръката. Издърпа ме на крака, после нареди:

— Да вървим! — Хукнахме покрай зашеметените войници, стигнахме до стълбището и полетяхме надолу, без да спираме, докато не изскочихме в горещата нощ.

34.

РАЙЛИ

Най-накрая стигнахме до дъното на асансьорната шахта.

Чух как Ава тупна на земята и звукът отекна тихо в тръбата. Облекчен и нетърпелив да приключа с тесните пространства и смъртоносните падания в пълния мрак, аз слязох по последните пречки и скочих от стълбата, преди да осъзная, че все още не сме на свобода.

Подът под ботушите ми се олюля леко, сякаш висеше на сантиметри над земята. Включих фенерчето и видях, че стоим на металния покрив на асансьорната кабина. Дебели въжета излизаха от центъра му и се издигаха в шахтата. В ъгъла имаше малък квадратен люк. Ава клекна до него, косата й бе призрачно сребриста на слабата светлина.

— Заяжда — прошепна тя.

Оставих фенерчето на пода, коленичих срещу нея и хванах дръжката на люка.

— На три — прошепнах, когато пръстите тънките й хладни пръсти се увиха около моите. — Едно… две… три!

Дръпнахме заедно. Люкът, също като вратите на асансьора, в първия миг устоя, после се отвори с ръждиво скърцане, от което зъбите ми изтръпнаха. Надникнах през отвора, осветих с фенерчето кабината, отдръпнах се и кимнах.

— Чисто е.

Спуснахме се в кабината. Ава се приземи леко като котка. Вратите бяха частично отворени и през тях се виждаше празен коридор — тъмен и тих, засега.

— Първи етаж — прошепна Ава, вгледана в месинговата цифра на рамката на вратата. Звучеше облекчена. — Почти се измъкнахме.

— Не съвсем. — Пристъпих в коридора и се огледах предпазливо. — Вратите със сигурност са охранявани, не се знае колко снайперисти наблюдават изходите. И разбира се, проклетият хеликоптер ще кръжи наоколо и да затрудни още повече нещата.

— Значи не можем да излезе оттам. — Ава ме следваше, прагматична и спокойна, както винаги. — Как ще се измъкнем тогава?

— Спокойно — ухилих й се аз. — Ще минем през някой прозорец.

Гласове отекнаха по друг коридор и ние се напрегнахме. След миг чухме тропот на ботуши, приближаваше се. Изключих фенерчето и хукнахме.

Влязохме в някакъв офис, Ава затвори и заключи вратата, а аз изтичах до прозореца и погледнах предпазливо навън. Празната строителна площадка се простираше в мрака, но отвъд нея се виждаха светлините на цивилизацията — примамливо близо. Въпросът беше ще успеем ли да прекосим това равно открито пространство, без да получим куршум в челото?

По дяволите. Няма време.

— Стой назад — казах на Ава и взех един пожарогасител от пода. Вдигнах го над главата си и замахнах към прозореца. При първия удар се появиха пукнатини, които се разпълзяха при втория, а на третия стъклото най-сетне се пръсна. Ударих прозореца още няколко пъти, за да отворя достатъчно голяма дупка, хвърлих пожарогасителя и кимнах на Ава.

— Хайде!

Силен удар разтресе вратата на стаята. Ава се засили и се гмурна грациозно през прозореца, после се претърколи като акробат. Последвах я, свил рамене при скока. Усетих как острите отломки задират в якето ми. Изправих се и хукнахме през празния двор. Някъде след нас се чуваха изстрели. Не спряхме да тичаме, докато не стигнахме до тротоара, прескочихме оградата и се стрелнахме през пустата улица. Към сигурността на цивилизацията и най-сетне далеч от Ордена.

Скрихме се зад един автосервиз. Аз се отпуснах до тухлената стена и задишах тежко. Чаках сърцето ми да се успокои. Ава се облегна до мен, отметнала глава назад, сребърната коса се изливаше по раменете й.

По дяволите, успяхме. Промъкнах се до ъгъла на сградата и надникнах към хотела, за да се уверя, че никой не ни следва. Зад оградата видях хеликоптера, който обикаляше над терена. Усмихнах се мрачно. Още съм късметлийски кучи син. Но само ако Ембър и останалите са се измъкнали.

— Добре — прошепнах, щом чух, че Ава пристъпва зад мен. — Изглежда се отървахме. Ще се спотайваме известно време, за да разберем дали другите са успели. Ако не ги видим до десет минути, ти тръгваш към хотела. Може да се наложи аз да се върна за Ембър и Фейт.

— Не, Кобалт — каза Ава тихо и мрачно. — Не мисля, че ще го направиш.

Усетих остра болка отстрани на врата си, все едно ме ужили стършел — силна и пареща. Понечих да се обърна, но земята се олюля под мен и всичко потъна в мрак.

35.

КОБАЛТ

Преди дванайсет години.

Вратата се отвори без звук, фигурата в черно влезе в стаята. Тръгна безшумно по килима, дълъг прав нож блещукаше в сенките. Приближи се до леглото. Издутината под завивките не помръдна, когато една тънка, облечена в ръкавица ръка посегна към края на юргана. Отметна го с едно плавно движение и заби ножа в онова, което лежеше под него.

Възглавницата издаде тих стон, когато острието се заби в нея, но нищо повече.

— Добър опит.

Убийцата се обърна, вдигна ножа си и пристъпи към дрешника. Пистолетът ми бе прицелен в нея. Тя застина, щом го видя, и аз се усмихнах тъжно.

— Здравей, Стелт[1] — казах тихо, докато вървях към другия край на леглото, за да бъде препятствие между нас. Поне щеше да я забави, ако реши да скочи. Гледаше ме с тъмни, безстрастни очи и в гърлото ми се появи буца. — Знаех, че „Нокът“ ще изпратят някого. Надявах се да не си ти.

Усойницата продължи да ме гледа безизразно. Аз не помръдвах, цялото ми внимание бе фокусирано върху нея. Не можех да се разсея дори за миг. Защото миг бе достатъчен на една Усойница, за да прескочи леглото и да забие нож в гърлото ми.

Стелт примигна, явно несмутена от насоченото към нея оръжие. Тя беше слаба и стройна, а черният костюм приличаше на разлято по кожата й мастило. Правата черна коса бе вързана на опашка, бледото, леко заоблено лице като че ли плаваше в мрака на стаята.

— Щяха да изпратят Лилит — заяви тя тихо и аз настръхнах. — Но настоях да съм аз. Поне това мога да сторя… заради доброто старо време.

— Да. — Въздъхнах, в гърдите ми се зараждаше болка. — Да, разбирам как изглежда в твоите очи. Ти ми спаси живота навремето. Сега искаш да поправиш грешката си.

Тя присви леко очи, но нищо повече.

— Как разбра, че идвам?

Изсумтях леко.

— Познаваш ме — отвърнах, благодарен, че въпреки цялата си смъртоносност, Усойниците нямат точно моите бойни умения. Или параноята, която идва със службата на Василиск. Скритата камера, насочена към коридора, бе синхронизирана с телефона ми и нагласена така, че да разбера, ако отвън има движение. Беше дразнещо да се будя заради всеки пияница, тръгнал по коридора в три сутринта, но при тези обстоятелства няколко часа безсъние бяха малка цена.

Стелт не настоя да научи отговора, стоеше спокойно, отпуснала ръце до тялото си. Още стискаше кинжала.

— Ще ме застреляш ли, агент Кобалт?

— Само ако се наложи.

Тя стисна зъби.

— Ако не го направиш, ще се върна отново. Знаеш го, нали? Навремето бяхме колеги и аз те уважавах, Кобалт. Все още те уважавам, затова си помисли добре. Следващия път няма да има приказки.

Кимнах изморено.

— Знам. — Това беше просто визита от учтивост. Формалност между двама агенти, които са се били рамо до рамо. Излизането ми от тази стая щеше да сложи край на любезностите. Следващия път, когато видех Стелт, един от нас щеше да умре.

Устните на Усойницата изтъняха и за първи път сянка на гняв прекоси спокойното й лице.

— Защо го направи, Кобалт? — прошепна тя рязко. — Беше на път да се издигнеш. Имаше дори слухове, че Главният Василиск иска да те направи свой помощник. Защо се отказа от всичко това?

— Ти не би разбрала — отвърнах. Наистина нямаше да разбере. Усойниците бяха обучавани да са безмилостни, да отнемат живот, без да се замислят. Познавах Стелт; ако „Нокът“ й кажеше да пререже гърлото на седемгодишно човешко дете, щеше да го направи, без да й мигне окото. — А и вече няма значение, нали?

Тя поклати глава.

— Не — прошепна. Чух решимостта в гласа й, увереността, че когато се срещнем отново, аз ще умра. — Предполагам, че не бих.

Преглътнах с усилие и посочих с пистолета.

— Ножът. Хвърли ми го. — Това може и да беше просто визита на любезност, но нямаше да й позволя да ме последва въоръжена. Вероятно нямаше да стигна и до паркинга.

Стелт подхвърли ножа в ръка и запрати към мен. Той се заби в края на матрака и аз го грабнах, без да откъсвам очи от нея.

— Няма да избягаш от нас — рече тя тихо и делово. — Дори да ме убиеш, друг ще дойде на мое място. „Нокът“ никога няма да те остави да се измъкнеш, рано или късно ще те хванем. Живееш живот назаем, Кобалт.

Изстинах, но прибрах ножа в колана си и й се усмихнах.

— Няма нужда да изнасяш речи пред мен, Стелт. Изкарал съм в „Нокът“ не по-малко време от теб. Не ми казваш нищо ново.

— Тогава тръгвай. — Тя направи няколко крачки встрани, далеч от вратата. — Бягай, предателю. Аз няма да съм много далеч.

Все така насочил пистолета към нея, аз се плъзнах около леглото и тръгнах към изхода. Тя не помръдна, само ме гледаше безизразно, когато бутнах вратата и излязох от стаята.

Щом стъпих в коридора, хукнах да бягам.

[1] Stealth — „прикритост“, „потайност“, „крадешком“. — Б.пр. ↑

36.

ЕМБЪР

Успяхме.

Таксито спря до тротоара, аз слязох и вдигнах глава под изкуственото сияние. Не бях се радвала толкова да видя ярките неонови светлини на Стрип и тълпите по улиците посред нощ. Светлината означаваше видимост, тълпите означаваха много свидетели, и колкото и да ни мразеше, Орденът беше потаен и параноичен също колкото „Нокът“. Предпочитаха да убиват в тъмни проходи и изоставени сгради, където да ни трепят на спокойствие, без да се притесняват от разни подробности като закона, например. Нямаше да рискуват да ни погнат насред оживена улица.

Поне се надявах да е така.

— Не се отпускай — предупреди ме Гарет, когато таксито потегли и ни остави на тротоара. Той бе напрегнат до крайност, оглеждаше тълпата и тротоарите, вечно нащрек. — Орденът може да е тук. — Фейт изскимтя и се приближи до него, вкопчи се в ръкава му. Кой знае защо, това ме подразни, но Гарет не реагира на докосването й. — Успокой се — каза й, без да я поглежда. — Ако си изплашена, ще привлечеш внимание. Опитай да се държиш нормално.

— Лесно му е да го каже — прошепна ми Фейт. В сиянието на уличните лампи тя бе бледа и слаба, с тъмни кръгове под очите, и раздразнението ми малко отслабна. Горкото хлапе не се опитваше да му се натиска; тя просто бе ужасена.

— Всичко ще е наред — казах й аз, а Гарет посочи към хотела. — Няма да позволим да ти се случи нещо лошо. Просто не се отделяй от нас.

Тръгнахме бавно и предпазливо към входа. Добре де „бавно“ не е точната дума; Фейт бе твърде изплашена, за да се държи нормално и почти маршируваше сковано, вперила очи право напред. Щом доближихме вратите, Гарет посегна надолу и хвана ръката ми, преплете пръсти в моите и стомахът ми пак се сви. Погледнах го, той ми се усмихна и стисна дланта ми. Отпуснах се, дори успях да се усмихна на пиколото, което ни отвори вратата, сякаш бяхме трима обикновени човеци, дошли да се позабавляват. Фейт пусна тениската на Гарет, залепи се за мен и увисна на ръката ми, когато минахме през вратите към относителната безопасност на хотела.

Щом прекосихме фоайето, тя малко се отпусна и се вгледа смаяна в казиното. Преди и аз бях омаяна от светлините, звънчетата, тълпите и движението; сега обаче разбирах подозренията на Гарет. Тук имаше твърде много хора; всеки от тях можеше да е враг, войник от Ордена или маскиран агент на „Нокът“. Колко ли такива сега ни наблюдаваха, преценяваха действията ни, чакаха идеалния момент за атака?

Вече никога нямаше да обвинявам Гарет в параноя.

— Хайде — промърмори той и леко дръпна ръката ми. Поведе ни към асансьорите. Фейт ни последва като замаяна, опитваше се да види всичко. Гарет натисна бутона, отстъпи встрани до стената и пак огледа тълпата зад нас.

Аз се приближих, облегнах се до него и казах тихо:

— Виждаш ли някъде Райли? — Сега, когато бяхме в хотела и вече можех да си поема дъх, мислите ми отново се насочиха към другите двама. Бях писала на Райли още в таксито, но той не ми отговори. Разбира се, това можеше да означава много неща и аз се опитвах да не мисля за най-лошото от тях, но странното усещане в стомаха ми се засилваше с всяка изминала минута.

Гарет поклати глава, като не откъсваше очи от тълпата.

— Не, но не очаквам да е на този етаж — промърмори той. — Ако е тук, ще е горе при Уес.

Кимнах, опитах се да не обръщам внимание на възела от ужас в стомаха ми.

Той е добре — казах си. — Вероятно се е измъкнал много преди нас и не осъществи контакт, защото предполага, че все още се опитваме да избягаме от Ордена. Или той е твърде зает, за да си погледне телефона. Разбира се, трябваше да пише на някой от нас само за да знаем, че е успял. Трябваше да сме научили нещо досега. По дяволите, Райли, дано да си добре. Не можеш да се оставиш да те убият.

Асансьорът звънна и аз се отлепих от стената, тръгнах към вратите. Те се плъзнаха пред нас и един мъж с червен костюм излезе от кабината, като почти налетя отгоре ми. Аз отстъпих смръщена, едва се сдържах да не изръмжа нещо грубо. Но сега не беше време да привличам внимание.

Човекът обаче видя, че го гледам, и се ококори, все едно виждаше призрак. Сведе глава, забърза покрай мен и изчезна в тълпата.

Хм. Това беше странно. Поколебах се за миг, чудех се дали да тръгна след него. Погледна ме така, сякаш… сякаш знаеше каква съм.

— Познаваш ли го? — попита ме Гарет и аз подскочих. Разбира се, орловият му поглед бе уловил всичко. Поклатих глава, след като влязохме в асансьора.

— Не, никога не съм го виждала — отвърнах, вратите се затвориха и асансьорът потегли. Ако беше влязъл още някой, вероятно щях да очаквам да извади оръжие или нож още щом вратите се затворят. Войникът ме беше направил истинска параноичка. — Да го проследим ли? — попитах, докато цифрите бавно се сменяха към нашия етаж.

— Мислиш ли, че е от „Нокът“ или Ордена?

— Ако е, няма какво да направим — отвърна Гарет някак твърде спокойно. — Трябва да идем при Уес, да видим дали се е свързал с Райли и Ава. Може би те вече са там.

Вкопчих се в тази слаба надежда. Вратите на асансьора най-сетне се отвориха и излязохме на нашия етаж. Принудих се да не тичам към вратата на Уес. Почуках.

Тя се отвори почти на мига и Уес надникна с безумен поглед. Сърцето ми се сви.

— Най-сетне се появихте! — изсъска той и отстъпи да ни пусне вътре. Стаята беше разхвърляна и… празна. — Къде е Райли, по дяволите?

— Не е тук — отвърнах, онова усещане в стомаха ми се превърна в зейнала черна яма, която ме поглъщаше цялата.

Гарет заключи вратата и погледна през шпионката. Фейт изглеждаше смутена и напълно объркана.

Уес ме погледна отровно.

— Виждам, мамка му! Не това питах. Къде е, Райли? Опитвам се да се свържа с него от часове. Добре ли е? Мъртъв ли е? Къде е?

— Не зная!

— Как така не знаеш!

— Разделихме се. — Гарет се откъсна от вратата, явно уверил се, че не ни преследват и никой не се спотайва из коридора. — Орденът нахлу в сградата. Трябваше да се разделим при бягството от хотела.

— О, направо прекрасно! — сопна се Уес и разпери ръце. — Значи Орденът е там, преследва го, а вие, смотаняци, сте избягали и сте го оставили да умре.

При тези думи Фейт избухна в сълзи. Уес подскочи и я погледна странно, сякаш едва сега забеляза присъствието й. Тя закри лицето си с длани, отиде в ъгъла и се разтресе от ридания.

— Аз съм виновна — стенеше тя приглушено. — Аз съм виновна. Ава знаеше, че съм нещастна в „Нокът“. Тя ме убеди да избягам с нея. Нямаше да сме тук, ако не бях аз. — Гласът й заглъхна в тихи ридания, Уес прокара ръка по лицето си.

— Тъпаци — изпъшка той, но в гласа му имаше не само гняв, но и съчувствие, което ме изненада. — Дори не я видях. Предполагам, че е едно от малките, които отидохте да спасявате?

— Казва се Фейт — обадих се аз, тя явно не беше в състояние да се представи сама. — Има още една, с Райли.

— Ава — задавено добави Фейт. — Казва се Ава. И ако умре, аз ще съм виновна.

Обърна се към стената и пак се разтресе от ридания.

Гарет я погледна за миг, после се обърна към мен, изглеждаше напълно объркан. Въздъхнах и я прегърнах през раменете. Отдръпнах я от стената. Тя подсмръкна и се обърна към мен, криеше лицето си с длани. Цялото й тяло се тресеше.

— Видяхме един човек в хотела — каза Гарет на Уес, докато аз галех Фейт по гърба и чаках да се успокои. — Видяхме го пред асансьорите. Тъмнокож, висок, с червен костюм. Стори ми се подозрителен. Има ли причина да се тревожим?

— Червен костюм? — Уес потърка основата на носа си. — Това е просто Грифин, един от хората на Райли. И да, той е съмнителен тип, но не мисля, че трябва да се притесняваме от него. В момента съм по-загрижен за Райли. — Той присви очи към Гарет. — Не каза ли, че Орденът ви е чакал?

— Те ни завардиха в хотела — отвърна Гарет. — Трябваше да се разделим.

— Това е адски подозрително — прошепна Уес и скръсти ръце. — Никой не знаеше къде отивате. Знаехме само аз и… — Той замълча и добави пребледнял: — Проклето копеле. Ще го убия. Ако Райли не го убие, аз ще го гръмна лично.

— Можеш ли да откриеш телефона на Райли? — каза Гарет, преди да съм попитала Уес за кого говори. Явно тази информация бе очевидна за всички, освен за мен. Уес поклати глава.

— Според теб какво правя през последния час, човече? — сопна се той. — Не, не мога да хвана сигнал. Или е изключен, или е повреден. Което може да означава доста неща, но всичките не ми харесват.

Фейт изхълца, още се тресеше, вероятно от усилието да не се разреве отново. Аз изкривих лице, бях напрегната и изтощена. Исках да разбера какво става с Райли, но стресът и напрежението в стаята не помагаха на Фейт и направо влудяваха моя дракон. Ако не излезех веднага, щях да откача.

— Ще я заведа в моята стая — казах на момчетата и отключих вратата. — Вие останете тук, ние ще си поговорим по момичешки. — Гарет ме гледаше с тревога, после ни последва в коридора. — Гарет, ще се справим — казах аз. — Вие чакайте Райли. Аз ще съм в стаята си, ако нещо изникне.

Поклати глава.

— Не, тази нощ повече няма да се разделяме. Погрижи се за Фейт или каквото си намислила. Аз ще стоя пред вратата. Ако Орденът или „Нокът“ се появят, ще ги видя.

Кимнах, бях твърде изморена, за да споря. Прекосихме коридора, плъзнах картата в слота и отворих вратата. Вкарах Фейт в стаята, после се обърнах към Гарет. Той се облягаше на касата и оглеждаше коридора в двете посоки. Озърна се към мен и аз му се усмихнах.

— Благодаря — прошепнах. — Няма да се бавя.

— Ще чакам тук.

Пак изтръпнах. Той беше толкова близо, в металносивия му поглед виждах желанието да ме защити. Исках да го целуна, но Фейт ме чакаше в стаята и сега не беше моментът. Стиснах ръката му и влязох вътре.

Фейт стоеше насред стаята, обгръщаше се с ръце и изглеждаше съвсем объркана.

— Извинявай заради Уес — казах й, когато вратата изщрака зад мен. — Малко е напрегнат, както сама виждаш. Ще ми се да можех да кажа, че обикновено не е такъв гадняр, но… такъв е.

Тя не отговори. Дори не ме погледна. Лицето й беше обляно в сълзи, очите й бяха огромни, изцъклени под къдриците. Изглеждаше съвсем млада, почти дете, макар да знаех, че е най-малко на шестнайсет.

Или пък не. Може би още не бе започнала асимилацията, периода, в който малките живеят с настойници в света на хората, за да се научат да се „сливат“ в средата. Именно след асимилацията „Нокът“ решаваха къде е мястото ти в организацията. Може би Фейт не беше стигнала дори дотам и познаваше единствено „Нокът“.

Надявах се да не е в шок и да се затвори напълно. Не знаех какво ще правя, ако мине в режим на зомби.

— Гладна ли си? — Реших, че е добър въпрос за начало. Аз щях да съм гладна, ако бях преминала през подобно нещо. Като се замисля, гладна бях. Фейт примигна, още изглеждаше замаяна. Опитах отново: — Хей, гладна ли си? Не знам за теб, но аз умирам от глад. Под телевизора има закуски, може да поръчам нещо и от румсървиса.

Тя поклати глава.

— Не съм гладна. — Е, поне проговори. — Но ти благодаря.

— Не си гладна? — Това беше немислимо. — Сигурна ли си? Погледни тук. — Отворих шкафа, за да покажа съкровището от закуски. Не бях чувала за малко, което може да устои на шоколад. След миг колебание Фейт пристъпи напред, грабна един „Сникърс“ от рафта и аз въздъхнах с облекчение.

За себе си извадих пакетче „М&М“ с фъстъци, скочих на леглото, кръстосах крака и направих знак на Фейт да седне на матрака. Тя се настани внимателно, сякаш се притесняваше да не намачка покривката. Аз се облегнах на таблата и я загледах — имах странно чувство за дежа вю. Беше необичайно да има друг дракон в стаята ми, особено женски. Това ми напомни малко за преспиванията в къщата на Лекси в Кресънт Бийч, където двете стояхме будни цяла нощ, ядяхме боклуци и говорехме за разни човешки неща, обикновено за сърф и момчета. Това много ми липсваше, тя също.

Всъщност доста неща ми липсваха.

— Е, как се запозна с Ава? — попитах, преди спомените да станат твърде болезнени. Фейт ме погледна предпазливо и аз свих рамене. — Можеш да ми кажеш. Няма как да те докладвам за измяна или нещо такова. Ако искаш да знаеш защо аз си тръгнах — защото ме готвеха за Усойница. — Тя се ококори; явно знаеше какво е Усойница. — Да. И имах малък проблем с преследването и убиването на дракони. Затова избягах. Напуснах града с Райли и оттогава не съм поглеждала назад.

— Просто така? — попита тя, сякаш не можеше да повярва. — Без колебание? Не съжаляваш ли за нищо от преди?

— Е, съжалявам, разбира се. Имах приятели и семейство, и… — В гърлото ми пак се появи буца, аз сведох поглед към пръстите си. — Данте. Брат ми. Той ми липсва най-много. Когато си тръгнах, той реши да остане в организацията. Не знае… какви са всъщност. — Смачках торбичката с бонбоните и стиснах зъби. — Скоро ще го измъкна — прошепнах повече като обещание пред самата мен, отколкото пред Фейт. — Глупак. Ще го накарам да разбере, дори да се наложи да срутя целия „Нокът“, за да се докопам до него.

— Ти си по-смела от мен — прошепна Фейт, чоплеше опаковката на десертчето. — Ако не беше Ава, още щях да съм там, макар че ги ненавиждах.

Прогоних обзелото ме мрачно настроение.

— Как се измъкнахте?

Тя се поколеба още малко, после въздъхна, сякаш се бе изморила да го крие повече.

— Познавам Ава отпреди. — Отхапа от десертчето. — Израснахме заедно, докато не ни разделиха за Човешко обучение. След това не я виждах, но някак винаги поддържахме връзка. Макар че организацията не одобряваше. „Нокът“ не искаше да запазваме предишни отношения, щом започнем Човешкото обучение.

Спомних си дългите години в училището насред пустинята и как успявах някак да го понеса единствено благодарение на Данте. Докато растяхме, той бе най-добрият ми приятел; помагахме си и в каквото и да се забъркахме, Данте бе винаги до мен. Не можех да си представя как бих изтърпяла всичко това без него, колко самотна щях да бъда. Може би заради това не се вписах в организацията. Може би бях установила твърде много „връзки“, когато трябваше да съм предана единствено на „Нокът“.

— Ава… планираше бягството от месеци — продължи Фейт. — Чула слухове за Кобалт — че има дракон, който помага на онези, които искат да напуснат организацията. Първата й истинска задача наближаваше и тя ми каза, че възнамерява да стане отцепник. Аз бях твърде изплашена, за да й призная, че и аз искам да си тръгна.

— Това кога стана — преди да разбереш какво планират „Нокът“ за теб ли?

— Да — кимна Фейт. — И когато Ава го научи, ми предложи да ме вземе със себе си, макар че това щеше да направи бягството й много по-опасно. Едва не се отказах, но тя ме убеди. По-добре да съм преследвана, но свободна, отколкото робиня до края на живота си. — Тя подсмръкна и се сви на леглото. — Тя беше смелата, тя беше добре обучената. Аз щях само да я забавям. А сега е някъде там, преследвана от Ордена и „Нокът“, може би мъртва, и то по моя вина.

— Хей. — Смачках торбичката от бонбоните, тя се сепна и ме погледна. — Самообвиненията няма да й помогнат — казах твърдо. — Тя сама е решила да стане отцепник. Трябва да е съзнавала опасностите. Освен това… — свих рамене и се престорих на уверена: — освен това е с Райли, а той има голям опит. Ако някой може да се измъкне от Ордена, това е Райли. Не ги отписвай още.

Тя вдигна глава.

— Мислиш ли?

— Да. Затова опитай да не се тревожиш. Още нищо не знаем. — Чувствах се като лицемерка, казвах й да не се тревожи, а ямата в моя стомах заплашваше да ме погълне.

Плъзнах се от леглото, успях да се усмихна и тръгнах към банята.

— Ей сега се връщам — казах, щом Фейт ме погледна. — Вземи си още храна или легни. Не знам какво ще се наложи да правим после. Почини си малко, докато имаш възможност.

Тя кимна, но не каза нищо, играеше си с опаковката от десертчето. Аз влязох в банята.

Седнах на ръба на ваната и опрях глава на ръцете си. Дишах дълбоко, за да не позволя на страха да ме погълне изцяло. Райли бе някъде там, с „Нокът“ и Ордена. Ами ако не беше добре? Ами ако беше мъртъв? Не знаех какво щях да правя, ако този наперен, вбесяващ отцепник наистина изчезне, но моят дракон се разкъсваше между желанието да се свие и да скърби, или да откъсне нечия глава.

Надигнах се, наплисках лицето си със студена вода и прекарах мокри пръсти през косата си. Тя щръкна нагоре. Беше ми горещо, цялата лепнех и отчаяно исках да се изкъпя. Но не беше моментът, освен това, ако Гарет или Уес връхлетяха в стаята, не исках да ме заварят гола. Но пък намерих костюма си на Усойница, свлечен на пода. Облякох го и сложих дрехите си отгоре. Той се впи жадно в кожата ми и аз потреперих. Но пък ако трябваше да се върнем за Райли и да се изправим пред Ордена, този път щях да съм подготвена.

Фейт бе заспала на леглото, когато излязох от банята. Дишаше дълбоко и равномерно. Усмихнах се, заобиколих я на пръсти и изключих лампата. Всичко потъна в мрак. Момичето дори не се размърда, от устата й се чуваше леко похъркване. Погледах я тъжно, чудех се какво ли ще стане с нея. Налагало се е да избяга от „Нокът“, но се надявах да се справи някак с живота на отцепник. Той не беше лек, със сигурност. Аз самата не се справях блестящо.

Промъкнах се тихо през стаята и отворих вратата.

Гарет стоеше там, облегнат на стената със скръстени ръце, и зорко оглеждаше коридора. Когато вратата се открехна, той веднага се отблъсна от рамката и ме погледна питащо.

— Някакви новини от Райли? — прошепнах аз.

Той поклати глава.

— Уес още не може да засече телефона му. Как е Фейт?

— Заспа. — Направих крачка назад. — Влез, но тихо. Не искам да я оставям сама, а кой знае кога пак ще има възможност да си почине.

Той влезе в стаята и я огледа предпазливо, сякаш да се увери, че още сме сами, че никой не се е покатерил през прозореца или изпълзял изпод леглото. Когато се убеди в това, той се отпусна и ме последва до креслата пред огромния, закрит със завеси прозорец, зад който блестеше Вегас. Погледнах през процепа към сияещия килим от светлини и всичко в мен пак закипя от тревога. Райли бе някъде в тази лудница, криеше се от Ордена, опитваше да се добере до нас. Все още е жив, настоя драконът ми. Трябваше да е жив. Не можех да си позволя да мисля, че не е.

— Къде си, Райли? — прошепнах към неоновото сияние. — Да не си посмял да умреш. — Гърлото ми се сви и стиснах юмруци. — По дяволите, мразя това — изръмжах аз, драконът беснееше в мен. — Чувствам се толкова безсилна. Ще ми се да знаех какво да направя. — Гарет ме гледаше мълчаливо и мрачно. — Аз се облегнах на прозореца. Лас Вегас се простираше под мен ярък и омайващ, но аз вече не виждах блясъка му. Вече виждах единствено полесражение.

— Хора умират, Гарет — прошепнах аз. — Райли е някъде там. Ава е някъде там. А аз съм… — Изплашена. Объркана. Напълно неподготвена за живота на отцепник. Опрях чело на студеното стъкло и се втренчих в улиците, докато не се размазаха пред очите ми. — Не знам какво правя — признах. — Мислех си, че знам, но съм бъркала. Нямам представа какво да сторя сега. Аз… — Не искам да изгубя още някого. Особено него.

Гарет се приближи, две силни ръце ме обгърнаха и ме придърпаха към тялото му. Пулсът ми се ускори в унисон с неговия. Усетих как се наведе напред, устните му се доближиха до ухото ми.

— Райли е професионалист в оцеляването — каза Гарет тихо и всичко в мен потрепери. Няма успокоения, няма обещания, просто факти. — Той се справя от доста време, по-дълго и от двама ни. Аз познавам Ордена. И знам как работят. — Замълча, гласът му стана малко по-ведър: — Не се гордея особено с признанието, че той е по-умен от всички там. Но ако някой може да оцелее в тази ситуация, това е Райли.

Обърнах се и плъзнах ръце на кръста му. Пръстите ми докоснаха гладкия метал на пистолета под тениската, но не се уплаших. Той беше войник, бивш убиец на дракони, а се чувствах сигурна с него. Вярвах му напълно. Това не беше яростният, безумен копнеж, който драконът ми изпитваше по Кобалт. Това беше… просто. Лесно. Когато бях с Гарет, сякаш някак си пасвахме.

В главата ми отекна гласът на Райли, гневен и обвинителен: Хората и драконите не могат да бъдат заедно! Техният живот е само миг в сравнение с нашия. Що за бъдеще може да имате?

Опитах се да го прогоня, но част от мен бе съгласна. Аз бях дракон; какво правех с този човек? Инстинктите ми вилнееха, не ми даваха мира. Не биваше да съм тук; сега трябваше да съм с Райли. Защо продължавах да упорствам? С Кобалт бяхме две половини на едно цяло. Не само защото бяхме дракони, а и заради всичко останало. Неговият дракон зовеше моя и знаех, че той изпитва същото. Ако Гарет не беше тук, дори нямаше да се замисля.

Но Гарет е тук — казах си непокорно. — Той избра да е тук. Дадохме му възможност да си тръгне, но той избра да остане.

И докога? — прошепна драконът ми в отговор. Колко дълго щеше да остане един войник от Ордена в компанията на своите врагове? Колко време щеше да мине, преди да осъзнае, че нямаме бъдеще, че драконът и човекът са твърде различни създания и не могат да бъдат заедно?

— Гарет — попитах, той се отдръпна да ме погледне. Щом видях сериозните сиви очи, гърлото ми пресъхна и преглътнах, за да го прочистя. — Това…? Ние дали…? — Издишах и притиснах смутено лице в тениската му. Гарет чакаше търпеливо да продължа, още ме прегръщаше през кръста. Аз сведох глава и затворих очи, за да не трябва да го гледам. — Ние… това, което правим… нередно ли е?

Той застина. Броях ударите на сърцето му, вслушвах се в дъха му.

— Не знам — каза накрая, съвсем тихо.

Изсмях се горчиво, за да потисна разочарованието.

— Това не е точно успокоението, на което се надявах.

— Знам — прошепна той, звучеше примирен, но още не ме пускаше. — Но може би аз съм последният човек, когото трябва да питаш. — Облегна леко брадичка на главата ми и продължи замислено: — Цял живот са ме учили, че драконите са зли, че нямат души или истински чувства, че просто имитират хората, за да се внедрят сред нас. — Ръката му се спусна по гърба ми и кожата ми настръхна. — А после срещнах теб. И разбрах, че всичко, на което са ме учили и което си мислех, че знам, целият ми живот — е една лъжа.

Усещах болката в гласа му и горчивината под нея.

— Съжалявам, Гарет. Не исках да съжаляваш за това.

— Не съжалявам. — Той се отдръпна да ме погледне. — Може би щях да бъда по-щастлив, ако никога не бях идвал в Кресънт Бийч — продължи и стомахът ми се сви болезнено. — Ако още бях в Ордена, ако още убивах дракони, защото това очакват от мен и само това мога. Невежеството може да е благословия, но не е извинение. — Лицето му се изопна, очите потъмняха. — Като се замисля кой бях и какво правех, преди да те срещна, ми призлява. Предпочитам да умра още сега, отколкото да се върна в Ордена. Предпочитам да ме преследват като онези, които навремето убивах, отколкото да стана отново невежият войник, който бях. Този живот свърши. Не го искам повече. И то само защото срещнах дракон на един плаж и тя отказа да бъде каквато очаквах. — Вдигна ръка към лицето ми и ме погали с палец. — Ембър, твоята поява в живота ми е най-важното нещо, което ми се е случвало — каза съвсем тихо. — Не бих го заменил за нищо.

— Наистина ли? — усмихнах се, усетих стягане в гърдите. От думите му сърцето ми литна, но не можех да понеса силата на погледа му. — Дори след всичко това? Въпреки че стреляха по теб и охраната те преследва из казиното, защото си непълнолетен комарджия? — опитах да разсея напрежението.

— Въпреки това — отвърна той, очите му светеха като сребърни в мрака. — Мисля… мисля, че съм влюбен в теб, Ембър.

37.

ГАРЕТ

Наистина ли казах това?

Времето спря, ехото на признанието ми увисна във въздуха, необратимо. Ембър примигна смаяна, почти паникьосана, също като мен. Какво ми стана? Откачих ли? Нямах никакъв опит с подобни неща. Нищо такова не ми се беше случвало досега. Тристан би се изсмял на малоумието ми. Аз бях войник на ордена; нашата любов бе към оръжията — автомати, пистолети, снайпери. Към инструментите на смъртта, не към хората. Самият Орден ни предупреждаваше да не разделяме лоялността си, казваха, че сърцата ни принадлежат преди всичко на свети Георги и на мисията. Войниците рядко се женеха; повечето от нас умираха млади и предаността към каузата трябваше да е най-важна, по-важна дори от семейството. Връзката между братята по оръжие беше по-силна и далеч по-чиста от плътските желания. Знаех това, вярвах го с цялото си сърце, някога. Бях какъвто ме направиха: бях оръжие. Идеалният войник. Какво знаех за любовта?

За миг сърцето ми изстина в гърдите. Защо го казах? Знаех, че тя не е човек. Въпреки че изглеждаше и се държеше като нормално момиче, Ембър всъщност беше дракон. Създание, което, според Ордена, можеше само да имитира чувства. Вече изобщо не вярвах в това, но аз не разбирах дори човешките емоции, какво остава за сърцата на драконите.

Войникът се надигна безчувствен и решителен, готов да потуши всяко чувство. Да ме защити от болката, унижението и страха. Това беше грешка. Бях се открил, бях уязвим, но все още имаше време за отстъпление, да се скрия зад стената на безразличието и…

Не. Стегнах се, но по друг начин. Този път нямаше илюзии. Нямаше съмнения. Знаех точно какво става, знаех, че момичето в ръцете ми не е човек. Орденът би ме нарекъл глупак, богохулник, любовник на демон. Продавах се на злото. Предавах се на самия дявол и обричах душата си на ада. Ембър можеше да не отвърне на чувствата ми, не и в човешкия смисъл. Не знаех дали драконите са способни на любов.

Всичко това мина през главата ми за част от секундата и между два удара на сърцето аз реших, веднъж завинаги, че не ми пука. Ембър беше дракон. Освен това бе по-красива, по-безстрашна, по-мила и, колкото и да е иронично, по-човечна от хората, които искаха да унищожат нейната раса. Не знаех дали повечето дракони са каквито ги описваха в Ордена — безмилостни, коварни, жадни за власт, — но знаех, че не всички са такива. Ембър беше друга. Райли беше друг. Убедих се в това лично. А и малките, които срещнах, Ава и Фейт, също не бяха свирепи чудовища, каквито Орденът твърдеше, че са. Орденът лъжеше. „Нокът“ лъжеше. Не знаех какво да мисля и на кого да вярвам. Знаех само едно: вече нямаше да се противя на това. Вече нямаше да ми пука какво ще си помисли някой.

Аз бях влюбен в дракон.

Нека Орденът ме анатемоса — мислех си, вероятно първата истински бунтовна мисъл в живота ми. — Нека ме обявят за предател и да ме преследват. Тринайсет години бях следвал заповеди, бях живял според строгия устав на Ордена, бях станал техният перфектен войник, само за да разбера, че Орденът, на който бях посветил живота си, греши. Всичко, което си мислех, че знам, се оказа лъжа. Единственото истинско нещо беше момичето в прегръдките ми.

— Гарет — прошепна Ембър, очите й бяха огромни и втренчени в мен. Усетих как се ускори сърцето й, бумтеше до моето, през нея премина тръпка и аз стаих дъх. Чаках, всичко в мен застина, чаках да видя дали драконът, когото обичах, ще ме пощади, или ще разкъса сърцето ми. — Аз… аз не…

В мрака силно иззвъня телефон.

38.

ЕМБЪР

Подскочих и се отдръпнах от Гарет, когато тихата мелодия откъм леглото разкъса тишината. Той ме пусна и също се обърна натам, изражението му застина и стана неразгадаемо. Сърцето ми препускаше развълнувано, облекчено и абсолютно ужасено. Не знаех какво чувствам. Не знаех какво искам. Знаех само, че възелът от объркване, тревога и драконов гняв в мен заплашва да ме разкъса.

По-късно — казах си между две приглушени позвънявания. Щях да се оправям с всичко друго после. Не можех да мисля за… онова, което Гарет каза. Първо трябваше да намерим нашите изчезнали дракони.

Фейт се размърда. Надигна се сънливо от матрака, бръкна в джоба си и вдигна телефона до ухото си.

— Ало?

Веднага изправи гръб и очите й се отвориха широко. Вгледа се през стаята, забеляза ме и свали крака от леглото. Подаде ми телефона.

— Ава е!

Аз скочих и грабнах телефона от ръката й.

— Ава, добре ли сте? Райли с теб ли е?

— Ембър? — Гласът в другия край на линията бе като стон и студът съвсем скова вътрешностите ми. — Ние не можахме… да се върнем — каза тя задъхано и трескаво. — Орденът ни проследи от сградата и се пръснаха из района. Не ни позволяват да излезем оттук. — Тя пое два пъти накъсано дъх, следващите й думи бяха пропити със страх. — Трябва да дойдете бързо. Райли е ранен…

Кръвта във вените ми се смрази.

— Къде сте?

— В някакво железопътно депо на няколко пресечки от хотела. Моля те, побързай. Ние не… — замълча и ми се стори, че в далечината чувам изстрели.

— Ава?

— Те идват — прошепна тя.

И линията прекъсна.

— Ава! По дяволите! — Свалих телефона, опитвах се да успокоя силния порив да се Преобразя и да излетя през прозореца към тях. Какво да правя сега? Райли е някъде там ранен, може би умиращ, а Орденът приближава. В мен вилнееше паника, драконът гореше във вените ми и пищеше да сторя нещо.

— Какво става? — попита Фейт, очите й блестяха от ужас. — Те добре ли са?

— Райли е ранен — отвърнах, така силно стисках телефона, че ръбовете му се впиваха в дланта ми. Усещах кожата си изопната, въздухът в дробовете ми потрепваше от жега. — Те са в капан и не могат да се върнат тук. Трябва да им помогнем.

— Къде са?

Спокойният глас на Гарет проникна през надигащата се паника. Драконът ми му изръмжа, нетърпелив да действа, а не да си губи времето в приказки. Спри — казах й. — Не можем просто да се втурнем през прозореца и да отлетим при Райли. Трябва ни план. Поех си дълбоко дъх, за да успокоя и двете ни и се принудих да мисля.

— Ава каза, че били в нещо като железопътно депо на няколко пресечки от изоставения хотел. Но тя не ми даде никакъв точен адрес. И не видях никакви железопътни линии, когато бягахме от сградата, а ти? — Безсилието отново се надигна и аз потърках с длан лицето си. — Може да са навсякъде и нямаме време да гадаем. Орденът вече е почти там.

— Няма нужда да гадаем. Хайде! — Гарет излезе решително от стаята и ние с Фейт го последвахме. Прекосихме почти празния коридор, без да спираме, за да се оглеждаме за врагове, и Гарет почука два пъти по вратата на Уес.

Тя се отвори и кльощавият човек се втренчи гневно в нас. Изглеждаше изтощен. Под очите му имаше тъмни сенки, а косата му стърчеше във всички посоки.

— Какво…

— Ава се свърза с нас — прекъсна го Гарет и Уес вдигна рязко вежди. — Орденът ги е обсадил в железопътно депо на няколко пресечки от сградата. Можеш ли да намериш карта на града?

— Мамка му! — измърмори Уес и забърза към лаптопа си. Ние го последвахме и се скупчихме около стола му. Той се беше привел в концентрация и пръстите му летяха по клавиатурата.

— Добре — рече след малко, носът му почти опираше в екрана и ние не виждахме много. — Железопътно депо, казваш? Не би трябвало да е ужасно трудно да се намери. — Той написа още нещо и на екрана просветна голяма карта на Лас Вегас. — Добре — измърмори Уес и я увеличи, докато се появиха имената на улиците. — Ние сме тук. А тук… — премести курсора по картата — … е изоставеният хотел. Така, сега търсим железопътна линия… Чакай, трябва да е това. — Курсорът описа кръг около плетеница от линии и квадрати на картата. — На около шест пресечки източно от хотела — каза той. — Точно в края на града. По дяволите, Райли, какво сте направили? Не бягаш далеч от светлините и тълпите, когато Орденът те гони. Определено не и към изоставен склад насред нищото. — Облегна се назад и ни огледа. — Ако са там, мястото вероятно гъмжи от убийци на дракони. Ще влезете в смъртоносен капан.

— Нямаме избор — казах аз. — Райли е там и е ранен. Освен това — изгледах го кръвнишки, — нали това искаше? Аз съм виновна, че е в беда, нали все това намекваше?

— Това не означава, че искам да се намъкнеш в капан и да ти гръмнат тъпата глава — изръмжа в отговор Уес. Погледна ме яростно, после въздъхна и прекара ръка през косата си. — Според теб какво ще направи Райли, ако те убият? — продължи по-меко. — Той едва не обезумя, когато те раниха. Ако нещо се случи с теб, вече никога няма да е същият. Райли е сърцето на цялата мрежа, но ако ти умреш, съпротивата вероятно ще умре заедно с теб. Защото сигурно вече няма да му пука за нищо.

Примигнах смаяна. Уес въздъхна, потърка основата на носа си, лицето му бе изопнато от болка.

— Просто искам да мислиш, малката. — Въздъхна. — Да измислиш някакъв план, иначе ще убият всички ви.

— Не се тревожи за това — намеси се Гарет и Уес го погледна уморено. — Аз познавам Ордена. Познавам тактиките им и знам какво ще направят. Няма да тръгнем на сляпо. Аз ще ги измъкна.

— И аз идвам — каза Фейт.

Погледнах я е изненада. Тя стоеше малко встрани зад нас, беше бледа, ужасена, но решителна.

— Ава ме спаси — настоя Фейт. — Нямаше да се измъкна от „Нокът“, ако не беше тя. Искам да помогна с каквото мога.

Гарет поклати глава.

— Ти не си обучена за това — заяви той. — Не мога да търся ефективно другите, докато се опитвам да те защитавам, Фейт. Най-добре да останеш тук.

— Моля ви — прошепна тя и се обърна към мен. — Не ме оставяйте тук. Не мога да остана и да бездействам, като не знам дали ще се върнете. Кълна се, че няма да ви се пречкам и да ви бавя. И ще правя каквото ми кажете. — Очите й станаха стъклени, макар че пое дълбоко дъх, да се успокои. — Ава ми е като сестра — добави тя и стомахът ми се сви. — Няма да я изоставя. Може да не съм обучена за това, но два дракона имат по-голям шанс срещу Ордена. Моля те, нека дойда.

Погледнах безпомощно Гарет, който кимна.

— Добре — съгласи се той, макар и неохотно. — Само стой близо до нас и се опитай да се скриеш, ако нещата твърде загрубеят. — Обърна се към Уес и каза спокойно: — Ще имат нужда от оръжия. И двете. Ако Орденът е там, не можем да рискуваме.

Уес кимна и стана от стола.

— Предполагам, че наистина няма друг начин — рече той, издърпа торбата от ъгъла и я сложи на леглото. Откопча я, после отстъпи. Гарет бръкна вътре и извади един пистолет. Обърна се и ми го подаде. Този път го взех без колебание, проверих пълнителя за патрони и го пъхнах в колана на джинсите си. Дръпнах тениската отгоре, както го бях виждала да прави. Не беше време за скрупули. Аз бях войник, а това беше война. Ако щяхме да спасяваме Райли и Ава, трябваше да приема това.

Фейт пребледня, когато Гарет й подаде пистолет, но го взе без колебание. Уес гледаше войника с притворени очи, на лицето му бяха изписани неприязън и плаха надежда.

— Измъкни Райли — каза той, докато Гарет проверяваше своето оръжие и щракна пълнителя на място. — Нищо друго няма значение. Не спасявате само него, спасявате всички от мрежата му. Аз не мога да върша онова, което върши той. Ако Райли умре, с всички дракони и хора, спасени от „Нокът“, е свършено.

— Ще го измъкнем — казах аз. Усещах как в мен се разлива яростна решителност. Нямаше начин да го оставя да умре. Той беше другата ми половина; без него нямаше да съм цяла. Не знаех дали това са мисли на дракона ми, или мои, но не можех да си представя света без Райли. Погледнах Гарет, срещнах сериозните сиви очи, поех си дълбоко дъх и попитах: — Готови ли сме?

Той кимна. Минахме през казиното, излязохме от хотела и се озовахме на горещите улици на Лас Вегас.

Обратно към полесражението.

39.

ГАРЕТ

Това място беше тактически кошмар.

Железопътното депо бе отделено от града с ръждива телена мрежа и ивица индустриална пустиня, която бележеше края на цивилизацията. Линиите се простираха по прашната земя, товарни контейнери образуваха истински лабиринт от укрития и тесни пространства. Идеално място, където да устроиш засада.

— Бъди нащрек — казах на Ембър, докато клечахме зад един метален контейнер в края на депото. Мястото изглеждаше пусто, но това не означаваше нищо. Орденът знаеше как да се крие. — Наблюдавай проходите между контейнерите, там ще е най-опасно. Ако видиш някого, не се опитвай да го повалиш. Орденът никога не изпраща единични патрули. Щом има един, значи наблизо има още. Просто се скрий.

Тя кимна решително.

— Ще те следвам — прошепна ми и вдигна оръжието. — Кажи ми кога тръгваме.

Зад нея Фейт трепереше и се притискаше към нас, озърташе се из депото като заварден елен. Усетих тревога; Ембър можеше да се грижи за себе си. Или поне се бе изправяла вече пред войниците на Ордена и не се страхуваше да се бие. Фейт, въпреки че настоя да дойде, не беше подготвена за това. Надявах се да успея да я предпазя, ако влезем в битка.

Дадох знак да тръгваме и заедно притичахме през откритото пространство, приведени и винаги в сенките, докато не стигнахме до първия влак на релсите. Запромъквах се напред и надничах между вагоните за някакво движение от другата страна. Ембър не се отделяше от мен; усещах топлината й с гърба си, равномерното й дишане, когато спирахме. За миг всичко ми се стори някак нереално. Отново. Аз, бивш войник от Ордена на свети Георги, на страната на врага, предвождам два дракона и се опитвам да спася трети. Но това бе мимолетна мисъл; не можех да си позволя разсейване. Трябваше да съм концентриран върху мисията и обкръжението ни, тактиките, които щяха да ни опазят живи. Но тя все пак се промъкваше мрачна и дразнеща. Дали някога щях да свикна? И кой бях аз? Вече сам не можех да се позная.

— Къде са? — прошепна Ембър, бяхме пропълзели в един отворен вагон, след като се уверих, че е празен. — Това място ми се струва съвсем изоставено. Къде може да се крият?

— Не зная — отвърнах и надникнах от другата страна на вагона. Беше тъмно и тихо. Твърде тихо. Никакви дупки от куршуми, никакви следи от стъпки, никакви признаци, че се е водила някаква борба. Не видях издайнически пръски по земята, което едновременно ме успокояваше и изнервяше. Войниците на Ордена бяха обучени да нападат бързо и мощно и после да изчезват, но трябваше да има някакви следи от преминаването им. Тук нямаше нищо. Ембър беше права, мястото бе съвсем пусто.

— Ами онази сграда? — попита Фейт и посочи голяма правоъгълна постройка отвъд лабиринта от релси и контейнери. От този ъгъл ми приличаше на товарен склад. — Мислиш ли, че може да са се скрили там?

Поклатих глава.

— Орденът би ги търсил първо там. Ако са вътре, или са в капан, или… — Не довърших мисълта си, но Ембър се скова зад мен и пое рязко дъх. Тя знаеше какво щях да кажа.

— Трябва да проверим. — Гласът й бе напрегнат от гняв и страх. Не страх за нея самата; познавах това каменно изражение и знаех, че вече нищо не може да я изплаши. Страхуваше се за Ава и Райли и какво ще стане, ако не ги отрием. Или дори по-лошо, ако ги открием. Спомних си последствията от едно успешно нападение; горящите руини, овъглени, почернели трупове, безжизнени дракони сред локви кръв. Стомахът ми се преобърна. Не исках Ембър да види какво причинява Орденът на нейната раса. Какво съм им причинявал аз.

— Да вървим — каза тя и бързо се изправи. — Ако Орденът е тук, трябва да им помогнем. Може още да са живи. А ако не са, ако са ги убили… — Очите й просветнаха и за част от секундата зърнах гневен червен дракон под кожата й. Тя изви устни и въздухът около нея затрептя от жега. — Ако Орденът иска да се сражава с дракон, ще им осигуря един.

— Ембър, чакай. — Хванах я за ръката и усетих очертанията на люспите под повърхността, но само за миг. Тя се извърна към мен и срещнах яростния поглед на дракона. — Успокой се. Не хуквай така презглава, не и срещу Ордена. Това не е подходящото място за сблъсък с тях. — Кимнах към склада. — Там ще има много тесни пътечки и скрити ъгълчета, места, където лесно ще те завардят, а войниците са обучени да се възползват изцяло от подобна ситуация. Ако се разделим, те ще ни изловят един по един. Няма да помогнем на Райли, ако самите ние се превърнем в мишени. — Тя стисна упорито зъби, аз вдигнах ръка и докоснах бузата й. — Вярваш ли ми?

— Да — прошепна. Без колебание. Без дори миг мълчание. Сърцето ми подскочи от тази сляпа вяра в един бивш убиец на дракони. Но не биваше да губим концентрация.

— Обещавам ти — започнах аз, макар че нещо вътре в мен се сви. Никога не давах обещания; не знаех дали ще успея да ги изпълня. Но тя така ме гледаше, че исках някак да й дам увереност. — Ще измъкнем Райли — продължих аз. — И Ава. Ще направя всичко по силите си да ги спася, но знам и какво може да се случи, ако не внимаваме. Орденът има всички предимства сега. Това е идеалното място за нападение и ако ни изненадат, няма да имаме шанс.

— Май си забравил, че съм го правила и преди.

— Знам. — Почти се усмихнах на възмутения й поглед. Сякаш можех да забравя каква е и на какво е способна. — Но все пак това е Орденът и те ще направят всичко, за да ни убият. Не мога да помогна на Райли, докато се тревожа за теб и Фейт.

Ембър се скова за миг, после кимна.

— Добре — рече тихо. — Вярвам ти, Гарет. Какво искаш да направя?

— Просто ме следвай. Няма да се разделяме. И не се Преобразявай, ако не е въпрос на живот и смърт. Фейт? — Озърнах се през рамо към другото момиче. — Добре ли си? Ще можеш ли да го направиш?

— Добре съм… — прошепна тя, макар че гласът й потрепери. Пое дълбоко дъх и се стегна. — Добре съм. Води. Ще сме точно зад теб.

Промъквахме се тихо през пустия двор, криволичехме между коли и се придържахме към сенките, винаги нащрек. Аз наблюдавах за движение, стъпки в прахта, гилзи или капки кръв. Нищо.

— Сигурна ли си, че Ава каза, че са тук? — попитах Ембър, когато клекнахме зад редица товарни контейнери на няколко метра от склада. Тя кимна категорично.

— Сигурна съм. Старо железопътно депо на няколко пресечки от изоставения хотел. — Огледа пространството между релсите и склада и се намръщи: — Тя каза, че Райли е ранен и трябвало да се скрият, защото Орденът идвал.

Измъчваше ме безпокойство. Не се връзваше. Ако не бях сигурен, че това е единственото железопътно депо в тази част на града, щях да реша, че сме сбъркали мястото. Все пак не можехме да се върнем, преди да се уверим. Ако Ава и Райли бяха тук, трябваше да ги намерим.

Нищо не помръдваше и нищо не се чуваше, докато приближихме склада и се плъзнахме покрай стената в търсене на вход. Няколко прозореца бяха строшени, но по останките от стъклото имаше мръсотия и паяжини. От доста време нищо не бе преминавало през тях. Зад мътното стъкло складът тънеше в мрак. Видях купчини сандъци, които стигаха почти до тавана. Войнишките ми инстинкти отново се пробудиха. Още един лабиринт от тесни проходи и скрити местенца; тази ситуация все повече ме притесняваше. Големите метални врати, откъдето вероятно са прекарвали товарите, бяха затворени и заключени, нищо по-слабо от динамит или С4 не можеше да ги отвори. Надеждата ми, че Ава и Райли са тук, бързо умираше, но внезапно Фейт ахна и се втурна напред.

— Ава! — извика тя и аз подскочих. — Чакай!

Преди да успея да я спря, тя изтича към отворена врата, която не бях забелязал и изчезна в склада.

— По дяволите — изръмжа Ембър и тръгна след нея. — Хайде, Гарет, преди да са я очистили.

Изпсувах тихо. Влязохме в огромното товарно помещение. Сенките в склада се затвориха около нас, миришеше на прах, дърво и метал, а лабиринтът от сандъци и товарни контейнери се издигаше над нас. Фейт не се виждаше никъде.

Вдигнах оръжието си и дадох знак на Ембър. Тръгнахме покрай купчините сандъци, търсехме момичето, готови за стрелба. Леки стъпки изтопуркаха по пода и отшумяха в мрака, но не можах да определя къде точно.

— По дяволите, къде отиде тя? — прошепна Ембър.

Писък проряза мрака и смрази кръвта ми. Беше последван от трясък и шум от боричкане някъде в лабиринта. Ембър изръмжа нещо на драконски и се втурна покрай мен, очите й светеха в зелено. Стиснах оръжието и я последвах. Пътечките между сандъците внезапно свършиха пред огромно празно пространство — бетонният под беше гол, виждаха се само няколко натрупани едно върху друго палета и мотокар.

— Фейт! — изсъска Ембър, промъквайки се напред с вдигнат пистолет. — Къде са…

Една фигура се откъсна от сенките, влачейки нещо към светлината, и стомахът ми се сви. Фейт срещна погледа ми, очите й бяха изцъклени от страх. Един мъж с черен костюм я дърпаше напред, беше увил ръка на врата й, а с другата притискаше пистолет към слепоочието й.

Светлини се включиха и прогониха сенките. Шестима мъже пристъпиха напред, автоматите им бяха насочени право към нас.

40.

РАЙЛИ

— Удобно ли ти е, Кобалт?

Ава свали телефона от ухото си, обърна се и ми се усмихна от другата страна на масата. Не дочака отговор и включи прожектора право в лицето ми. Присвих очи, но не се извърнах.

— Нещо да кажеш, преди да започнем?

— Добре съм, благодаря. — Опитах се да свия рамене, но се оказа по-трудно, отколкото предполагах, защото бях вързан на стол, а ръцете ми бяха зад металната облегалка. Пластмасовите белезници се впиха в китките ми, когато се обърнах и се престорих, че оглеждам стаята. — Макар че обслужването тук е под всякаква критика. Поръчах чаша „Майната ти, кучко“ преди час.

Ава се усмихна.

— Вулгарната дързост няма да те спаси, опасявам се. — Заобиколи масата, гледаше ме сякаш бях особено трудна математическа задача. Взе спринцовката от масата, вдигна я и я се обърна към мен. — Предполагам, вече знаеш какво ти инжектирах.

— Предполагам, че е драктилпромазин — отвърнах аз. Разработена в лабораториите на „Нокът“ смес от наука и стара магия. Драктилът беше силно успокоително, което, общо взето, приспиваше драконовата страна у нас, предотвратяваше Преобразяването и ни заключваше в човешка форма за кратък период от време. Това бе едно от най-ужасяващите оръжия на „Нокът“ срещу собствения им вид и беше ревностно пазена тайна. Даваха го много рядко на агентите си, само при специални случаи. Бях опитал да се Преобразя още щом се събудих и установих къде съм. Но драконът ми едва се размърда, ленив и сънлив, сякаш излизаше от дълга хибернация. Тогава разбрах, че това не е обикновено отвличане и който ме е отвлякъл, добре знае какъв съм и как да обезвреди най-мощното ми оръжие.

„Нокът“ най-сетне ме бяха хванали. Здраво бях загазил.

— Да — съгласи се Ава и остави спринцовката на масата. — Значи вече знаеш, че бягството е невъзможно. Тази доза е достатъчна поне за три часа и имам още няколко. Приятелите ти не знаят къде си и аз се погрижих онзи хакер да не успее да проследи телефона ти. Никой няма да те спаси. — Тя пристъпи пред масата и ме погледна в лицето. — Не е задължително да е трудно, Кобалт. Знаеш, че ще получа каквото искам рано или късно. Колко бързо и колко болезнено — това зависи от теб.

Изхилих се.

— Това ли е най-добрата ти увертюра? Елиминирай всяка надежда, накарай жертвата да мисли, че няма никакви шансове и че винаги си на крачка пред нея. Ако не й остане за какво да се хване, нищо няма да има значение за нея и тя ще е по-податлива на внушение. — Тя примигна и усмивката ми стана по-широка. — Психологическа бойна тактика 101, малката. Забравил съм за психо игричките на „Нокът“ повече, отколкото ти някога ще научиш. Ако си решила да ме обработваш, давай. Мога да го правя цяла нощ.

— Впечатляващо — рече тя, наистина звучеше неохотно впечатлена. — Значи все пак помниш обучението си на Василиск. Когато се срещнахме за първи път, реших, че си просто тъпак, който кара на късмет. Бях забравила, че си бил един от най-добрите агенти на „Нокът“.

— Бях — съгласих се аз. — Но явно нямат особено високо мнение за мен като заплаха, щом изпращат малки да вършат работата на Усойници. Е, какво е истинското ти име? Ако ще изкараме целия танц тази нощ, трябва да ми кажеш поне това.

Момичето ме гледа известно време, после сви рамене.

— Предполагам, че вече няма значение. Истинското ми име е Мист.

— Мист, значи? Твърде млада си, за да вършиш това без подкрепление. — Изкривих подигравателно устни. — Това да не е твоят изпит, малката, или всички истински агенти са заети да убиват безпомощни хлапета в съня им?

Тя пак се усмихна леко.

— Опитваш се да ме ядосаш, за да изкопчиш някаква информация. Няма да стане, Кобалт. Освен това знаеш отговора не по-зле от мен.

Наистина го знаех, което правеше интересът на организацията към мен още по-коварен. „Нокът“ не биха ми пратили някой от истинските агенти, защото ги познавах всичките. Ако Лилит или друга Усойница се появеше в града, щях да изчезна още щом науча за това — освен ако не се опитвам да убеждавам едно упорито, червенокосо малко да тръгне с мен, разбира се. Дори не е нужно да е Усойница; всеки дракон от миналото ми, бил той Усойница, Василиск, Хамелеон или Тила, веднага би ме накарал да застана нащрек. „Нокът“ знаеше, че не бих се доверил на някой от агентите им. Трябвало е да изпратят малко, което не съм виждал и на което ще искам да помогна, за да сваля защитите си.

Трябваше да го предвидя. Знаех, че „Нокът“ все повече се дразнят от моите акции; загубата дори на едно-две малки на година е голям проблем при малочислеността на драконите. Мислех си, че ще мога да се справя с всяка страшна Усойница, която ми изпратят. Но те бяха коварни дяволи, майстори на манипулацията, откриваха слабото ти място и го използваха срещу теб. Бяха ме примамили с единственото, което не можех да подмина: две малки в беда. И аз се хванах като идиот. Бях твърде самоуверен и сега си плащах.

За щастие и аз имах няколко фокуса в ръкава.

— Много умно — признах аз, като гледах Ава, или Мист. — Войниците от Ордена бяха гениално хрумване. Засадата изглеждаше съвсем истинска. — Мист не отговори и аз въздъхнах. — Можем да играем такива игрички цяла нощ. — Леко протегнах пръсти в единия ръкав на якето си и опипах маншета. — Изморен съм, всичко ме боли, не може ли да минем към същността? Какво искаш от мен? Или по-скоро — какво иска „Нокът“ от мен? — Тя вдигна вежди и аз извъртях очи. — Не се прави на толкова изненадана. Ако организацията искаше смъртта ми, сега нямаше да съм тук. Не биха си дали толкова труд да ми залагат капан. Та какво иска „Нокът“?

Тя се отблъсна от масата, вече беше сериозна.

— Местоположението на тайните ти квартири. — Стомахът ми се сви. — На всичките. Къде са, колко дракони живеят там и колко хора работят за теб? Дай ни информацията и ти обещаваме, че повечето малки ще оцелеят.

Изсмях се.

— Сериозно ли? Само това ли искат? Да предам всички дракони и хора, които от години защитавам от организацията? Това е пълна лудост!

— Помисли какво им причиняваш, Кобалт. — Гласът й се промени, стана нисък и увещаващ. — Помисли какво означава тяхното съществуване за всички нас. „Нокът“ иска само малките му да се върнат в организацията, където им е мястото. Където можем да ги защитаваме. Надали наистина вярваш, че при теб са по-добре. Постоянно се крият, винаги бягат. Живеят в страх, че Орденът ще дойде за тях посред нощ. Що за живот е това?

— Свободен — отвърнах и извих устна в отвращение. — Живот, който не е диктуван от изискванията или очакванията на организацията. Живот, в който могат да дишат спокойно, без „Нокът“ да е надвиснал над главите им, готов да връхлети, ако дори леко преминат границата. Живот, в който могат да мислят каквото пожелаят и да избират сами бъдещето си, а не да са принудени да играят роля, която ще е от полза за организацията. — Усмихнах се мрачно. — Сигурен съм, че ти не си имала избор тази нощ. Ако „Нокът“ ти заповяда да предадеш, плениш или разпитваш своите, няма да питаш защо.

Мист наклони глава, изглеждаше искрено объркана. Сякаш не разбираше защо това да е нещо лошо. Въздъхнах.

— Не всички от нас искат животът им да е управляван от „Нокът“ — добавих, но знаех, че си губя времето. Мист беше твърде дълбоко в организацията, мозъкът й бе напълно промит. Тя не можеше да разбере. — Някои от нас предпочитат да са свободни. Или поне да имат избор.

— Свободни? — Тя ме погледна невярващо. — На каква цена? На цената на нашето унищожение? Тази така наречена свобода е толкова важна, че бихте рискували съществуването на цялата ни раса? Колко от вас бяха избити от Ордена? Колко малки са умрели, защото си ги извел от организацията и си ги хвърлил в света без никакъв опит, без да знаят какво да правят? Без „Нокът“ и неговите ресурси те са в опасност не само от Ордена, но и от цялото човечество. Дори ти осъзнаваш, че не можем да позволим на хората да узнаят за нас. Твоят бунт застрашава всички ни. Нещо трябваше да се направи.

— Защо сега? — попитах аз. — Правя го от години и на „Нокът“ като че ли не им пукаше особено, освен че изпратиха няколко не особено усърдни Усойници след мен. Защо изведнъж им станах толкова интересен?

— Опасявам се, че не е твоя работа.

— Е, значи сме в задънена улица — отвърнах и се облегнах на стола. — Защото няма да издам гнездата си на „Нокът“, каквото и да кажеш. Особено след като знам, че след това ще ме убиете. Не ми даваш особена мотивация за сътрудничество.

Тя поклати глава.

— Надявах се да не се стига дотук. — Обърна се към масата. — Надявах се, че ще осъзнаеш, че това е за оцеляването на всички ни. — Наведе се напред и издърпа една количка на колелца изпод масата. Тя беше покрита с кърпа и когато излезе на светло, през мен премина тръпка.

Мист заобиколи количката и ме погледна над нея.

— Това е последният ти шанс — каза тя и хвана края на покривката. — Никой няма да те спаси. Никой няма да те види повече. Аз ще получа каквото искам, не се заблуждавай. От теб зависи колко време ще отнеме. — Посегна под кърпата, извади още една спринцовка и я сложи до онази с драктила на масата. Тя заблещука зловещо. Кръвта ми се смрази. — Може да стане бързо и безболезнено — продължи Мист — или ще се проточи, ако трябва, цяла нощ. Ти решаваш. Какво ще кажеш, Кобалт?

Поех дълбоко дъх, кръвта пулсираше във вените ми.

— Не мисля, че ти стиска за това — казах аз и я погледнах право в очите. — Освен това не мисля, че искаш да го направиш. За тази работа е нужна определена нагласа, а ти не си такава. Не и момичето, което видях тази нощ. — Челото й се сбърчи леко и аз продължих: — Можеш просто да си тръгнеш, Мист — казах искрено. — Не е нужно да живееш така. Не е задължително „Нокът“ да управлява живота ти. Ела с нас и аз мога да ти покажа как да бъдеш свободна.

Тя се поколеба само за миг, на лицето й проблесна несигурност. Наведох се напред, въпреки че белезниците се впиха в кожата ми.

— Знаеш, че не искаш да го направиш — настоях тихо и тя се намръщи. — Мист, послушай ме. Ти не си една от тях. Ти си способна, умна и един от най-интелигентните дракони, които съм виждал, малък или не. Твоите таланти се похабяват. Помисли си какво можеш да сториш за нашата раса, ако „Нокът“ не са в картинката. Освободи ме и ще избягаме заедно.

— Грешиш — отвърна тя, в гласа й се бе появила стоманена нотка. Изправи гръб, присви очи до леденосини процепи и бутна назад количката. — Аз съм онова, от което „Нокът“ има нужда. — Колебанието си беше отишло. — Организацията ми повери тази задача и аз няма да ги проваля. Информацията ми трябва, но щом отказваш да сътрудничиш, не ми оставяш избор.

Тя грабна втората спринцовка от масата, обърна се и я заби във врата ми. Подскочих, стиснах зъби, докато пръстите ми продължаваха да човъркат маншета на ръкава ми и онова, което се опитвах да извадя, се изплъзна. Мист вкара съдържанието на спринцовката във вената ми, после отстъпи и остави иглата на масата.

— Какво беше това? — изръмжах аз.

— Натриев тиопентал — каза тя и обърса ръце в кърпата. — Само че това е специална версия, произведена в лабораториите на „Нокът“ само за нашия вид. Нашите учени напоследък постигат голям успех в съчетаването на наука и магия. Все още е в експериментална фаза, но резултатите са много окуражаващи.

Натриев тиопентал. Серумът на истината. По дяволите. По принцип драконите бяха резистентни към съвременните наркотици и техните ефекти. Подобно на алкохола, количеството, необходимо за някаква реакция при дракон, би убило човек. Но ние не бяхме съвсем имунизирани. Ако ни вкараш достатъчно дрога, ще постигнеш ефект като при човека.

— Внезапно стана много сговорчива — казах аз и поднових заниманията си с маншета. Къде беше този тъп отвор? Трябваше да го намеря отново, преди да стана твърде замаян. — Все пак не на теб ти биха инжекция?

Тя ме изгледа с отработено безстрастно изражение.

— Казвам ти го, защото искам да знаеш, че съпротивата е безсмислена и ще е по-добре да отговаряш бързо. Мълчанието само ще влоши нещата. Мислех да те разпитам по старомодния начин, но подозирам, че имаш доста висок праг на болка, а „Нокът“ искат информацията бързо. Ще изчакаме няколко минути да подейства, после ще видим дали си готов да сътрудничиш.

— Не мислех, че Усойниците правят такива неща — казах аз, за да спечеля време. Тя се облегна назад и ме погледна безизразно. — Не си ли падате по-скоро по убийствата? Нима Лилит е решила да разшири заниманията ви?

Мист замълча, лека усмивка изви устните й и аз изстинах.

— Защо смяташ, че съм Усойница? Бях обучена за Василиск, също като теб. Не се тревожи обаче — продължи тя, облегна се пак на масата и скръсти ръце. — Не съм единственият агент, изпратен от „Нокът“. Усойницата би трябвало скоро да приключи.

41.

ЕМБЪР

— Пуснете оръжията.

Човешкият глас отекна в празното пространство, беше тих и заповеден. Напрегнах се и огледах мъжете около нас. Не бяха войници от Ордена; бяха с черни бизнес костюми, нямаха брони и приличаха повече на бодигардове или на агенти от ФБР, отколкото на военни. Оръжията им обаче си бяха съвсем истински и сочеха към мен и Гарет. Сърцето ми се сви, щом осъзнах истината.

Не е Орденът. А „Нокът“.

Мъжът, който държеше Фейт, свали предпазителя на пистолета и притисна още по-силно дулото в слепоочието й. Тя изпъшка.

— Няма да повтарям — предупреди той. — Оставете оръжията на земята и вдигнете ръце на главата. Веднага.

— По дяволите! — Озърнах се към Гарет. Той свали пистолета, изглеждаше примирен. Наведе се, остави го на бетона, а после се изправи и събра ръце зад тила си. Аз направих същото. Хвърлих оръжието с ръмжене на пода и сключих пръсти зад главата си. Мъжете приближиха и ни подкараха напред. Но оставяха дистанция. Бяха нащрек, не искаха да ги връхлети дракон. Знаеха с какво си имат работа.

Мъжът с костюма не се усмихна, когато ни поведоха към него, не помръдна и мускулче. Не отслаби и хватката си над Фейт, макар че се взираше в нас. Умът ми препускаше. „Нокът“ бяха дошли за мен. Не за Фейт или за Гарет. Само за мен. Не знаех как го разбрах, но го разбрах.

Фейт срещна погледа ми пребледняла и ужасена, очите й ме умоляваха да направя нещо. Стиснах зъби и пристъпих напред.

— Пусни я — казах аз, когато всички оръжия се насочиха към мен. Спрях с вдигнати ръце и срещнах безстрастния поглед на човека пред нас. — Остави ги и двамата. Те не са важни. Просто една бегълка и един незначителен човек. Дошъл си за мен, нали? Мен търсиш.

Той не отговори. Продължи да ме гледа безизразно и отчаянието ми нарасна.

— Моля те — продължих и направих още една крачка. — Те не ти трябват. Пусни ги да си вървят, а аз… аз ще дойда с теб. Ще се върна в „Нокът“. Просто ги пусни.

И тогава Фейт започна да се смее.

— О, Ембър. — Изкикоти се тя и леко се изплъзна от хватката на мъжа. — Много си наивна, нали?

42.

РАЙЛИ

Килнах се напред, пот се стичаше по лицето ми и влизаше в очите ми, челюстта ме заболя от усиленото стискане на зъби. Знаех, че ако се отпусна съвсем малко, ще започна да дърдоря като идиот, но все по-малко ми пукаше. Знаех, че лекарството си проправя път към мозъка ми и потиска задръжките и способността ми да мисля логично. Само веднъж в живота си бях губил контрол — когато изпих толкова алкохол, че с него можеше да се накваси цял футболен отбор. Това беше много подобно.

— Не е нужно да става така — рече внимателно Мист. — Кажи ни каквото искаме да знаем и ще свърши. Знаеш, че рано или късно ще се прекършиш.

— Вероятно. — Думата се изплъзна, преди да успея да я спра. По дяволите! Млъквай, Райли. — Макар че не виждам защо да не проточа нещата — продължих, след като устата ми отказа да се затвори. — Все пак ще ме убиеш веднага след това.

Мист не отговори и това ми каза всичко необходимо по въпроса. Убодох се с онова, което стисках между пръстите си, и мигновената болка прочисти ума ми за миг.

— Само ми кажи едно — казах през зъби и срещнах студения й поглед. Надявах се, че няма да забележи кръвта, която капеше от ръката ми по пода. — Тъй като след малко ще си изпея всичко, мисля, че заслужавам поне един откровен отговор. Колко платихте на Грифин да ни предаде?

Тя вдигна тънките си вежди.

— Достатъчно. — Изглеждаше почти впечатлена. — Сделките на господин Уокър в момента не са важни, но съм изненадана, че знаеш за него.

— Не знаех — отвърнах и тя примигна. — Просто предположих, а ти го потвърди.

Погледът й стана суров. Тя скръсти ръце, облегна се назад и ме загледа мълчаливо. Всичко пред очите ми се размазваше и ставаше като в сън, нереално. Имах чувството, че се нося във въздуха, странни образи нахлуваха в главата ми — неясни и накъсани. Къде бях? Как изобщо се озовах тук?

— Готови ли сме? — Ясен тих глас проникна през мъглата. Не знаех какво има предвид, но преди да се сетя, последва друг въпрос: — Как е цялото ти име?

— Зависи за кое питаш — чух се да отговарям, но гласът ми звучеше заваляно и някак далечно, като чужд. — Имах много имена.

— Истинското ти име. Онова, което са ти дали, когато си се излюпил.

— Кобалт — отвърнах. Това беше лесно; нямаше смисъл да се опитвам да лъжа.

— И колко човеци работят за теб, Кобалт?

— Не знам точно — свих рамене. — Изгубих им бройката. Може би няколко десетки?

— Всички от „Нокът“?

— Да.

— Отлично. — Момичето изглеждаше доволно. Сложи стол пред мен и седна, после се наведе напред да ме гледа в лицето. Взирах се в пода между нас и усетих студени пръсти на мократа ми от пот буза.

— Кобалт, чуй ме — рече тя и вдигна главата ми, за да погледна настойчивите сини очи. Останалата част от лицето й бе размазана, примигнах да проясня зрението си. — Къде се намират тайните ти квартири? — попита тя твърдо. — Съпротивата ти е възхитителна, но сега ще ми отговориш. Къде са малките на „Нокът“? Кажи ми къде криеш своите отцепници.

43.

ЕМБЪР

— Фейт?

Взирах се невярващо, когато тя отстъпи усмихната от мъжа с костюма и изтърси ръкави, сякаш се беше изцапала. Човекът дори не я погледна, продължи да ме държи на прицел. Шестимата мъже зад нас също не помръднаха.

— Какво става? — попитах аз, а гласът ми прозвуча съвсем тъничък и слаб в огромното помещение. Фейт изтърси ръце, отметна назад къдриците си и ме погледна с огромно презрение.

— О, мислех, че вече си разбрала — отвърна тя с усмивка, вече нямаше нищо общо със срамежливото ужасено момиче отпреди малко. — Ти си достатъчно умна. Нямаше да си нейна ученичка, ако не беше такава. Между другото, харесва ли ти сцената, която избрах за нашия малък сблъсък? — Тя вдигна ръце, сякаш ни показваше склада. — Реших, че може да събуди спомени.

И тогава всичко ме връхлетя изведнъж. Складът. Лабиринтът от сандъци и контейнери. Въоръжените мъже около нас. Взирах се във Фейт и в мен плъзнаха ужас и гняв.

— Лилит — изревах аз и тя се усмихна още по-широко. — Ти си нейна ученичка, нали? Ти си Усойница.

Фейт се изкикоти.

— Единствената й друга ученичка. Преди ти да се появиш. — За секунда очите й просветнаха от омраза, но бързо се усмихна отново. — Тя ми каза да ти пратя поздрави и че напълно очаква ти и Кобалт да паднете в толкова очевиден капан. Ако питаш мен — това си е грешка на начинаещия. Ако беше завършила обучението си, никога нямаше да се случи.

— Къде е Райли? — изръмжах аз и мъжете вдигнаха още повече оръжията си. — Знаеш къде е, нали? Кажи ми!

— Той е мъртъв — отвърна тя небрежно. — Или скоро ще бъде мъртъв. Мист сигурно вече приключва.

— Мист?

— О, извинявай. Ти я знаеш като Ава.

Подът избяга изпод краката ми и за миг не можех да дишам. Не само Фейт беше агент на „Нокът“, но и Ава. Всичко това бе сложен заговор на организацията. Щом бяха изпратил Усойница, другата ученичка на Лилит, значи сериозно ги бях вбесила. А Райли… вероятно вече го нямаше.

Свих юмруци, когато драконът ми изръмжа непокорно.

— Не — казах аз и тя вдигна вежди. — Грешиш. Ти не познаваш Райли. Никой агент на „Нокът“ не може да се справи с него. Отказвам да повярвам в друго. Ако е мъртъв… щях да разбера. Моят дракон щеше да разбере. За Мист трябва да се тревожиш.

Тя сви рамене.

— Както и да е. — Явно не беше загрижена за партньорката си. — Той не е тук. И не за него трябва ти да се тревожиш сега.

Погледът й се отклони от мен и стана пресметлив и жесток, щом спря на Гарет.

— Войник от Ордена на свети Георги — рече тя и кръвта ми изстина. — Колко… интересно. Доста си пропаднала, нали? — Поклати глава и ме погледна с очевидно отвращение. — Да заговорничиш с врага? Да се съюзяваш с войник от Ордена на свети Георги? — Гледаше ме с подигравателно съжаление. — Какъв срам! Какво би казала Лилит? Какво биха казали в „Нокът“!

Гърлото ми се сви от паника. Не знаех какво става с Райли, какво му прави Мист, но знаех какво ще стане с Гарет. „Нокът“ щяха да го убият още сега, само защото е бил част от Ордена. Нямаше значение, че вече е на наша страна. Нямаше значение, че самият Орден го преследваше. Нямаше да покажат милост към войник на Ордена, освен ако някак не успеех да ги убедя. Битката сега беше равносилна на самоубийство. С толкова насочени в нас оръжия, дори аз да оцелеех, още при първия откос Гарет щеше да умре.

Бяхме в капан. Райли го нямаше, враговете бяха твърде много, а Усойницата ни доведе точно където искаше. Бяхме в безизходица, но трябваше да спася поне Гарет. Щях да понеса връщането в „Нокът“, стига да знаех, че той е още жив. А когато се върнех там, щях да намеря виновника за всичко това и да отмъстя. За Райли, за Данте, за Гарет и за всички отцепници, които „Нокът“ смаза. Ако не можех да бъда свободна, поне щях да ги накарам да си платят.

Но сега най-важното беше да попреча на Фейт да застреля Гарет.

— Пусни го — казах й, а тя вдигна вежди. — Той вече не е от Ордена. Ти беше с нас. Знаеш, че не е един от тях. — Тя изкриви гадно устна и аз продължих по-твърдо: — Той те спаси от Ордена, забрави ли? Те щяха да избият всички ни, ако не беше той.

— Ембър — рече тихо Гарет зад мен. — Не е нужно да правиш това.

Не му обърнах внимание, продължих да се взирам във Фейт.

— Пусни го. Мен искаш, нали? Повярвай ми, не искаш да го убиваш.

— И защо да не искам? — усмихна се тя, очите й блестяха. Зачудих се как изобщо някога съм я смятала за невинно хлапе. — Виждала съм войната. Знам какво причинява Орденът на нашия вид. На кого му пука, че той вече не преследва дракони? Все пак е бил в Ордена, което означава, че е убивал. А като верен член на „Нокът“, от мен не само се очаква, но и се изисква да убивам враговете, щом ми се удаде възможност. Защо да го пусна?

Преглътнах с усилие и прошепнах:

— Защото, ако го пуснеш, ще дойда доброволно в „Нокът“. Ще стана Усойница или каквото искат от мен. Не го убивай и… аз няма да се опитвам да избягам отново, кълна се.

— Не — Гарет пристъпи напред. — Ембър, недей…

Двама мъже се приближиха към него. Гарет спря и пак вдигна ръце, но търсеше очите ми с поглед.

— Не се пазари заради мен — каза тихо. — Не и с „Нокът“. Те няма да приемат компромис. Ще бъде всичко или нищо… а моят живот не струва твоята свобода.

Срещнах очите му.

— Напротив, струва.

— Ембър…

— Не спори с мен, Гарет — почти изсъсках аз и усетих как гърлото ми се свива. — Няма начин да ги оставя да те убият пред очите ми. Просто млъкни и ме остави, разбра ли? — Гласът ми започна да трепери; преглътнах и си поех бързо дъх. — Вече изгубих Райли. Щом трябва да се върна, нека поне знам, че ти си още жив.

— Е, това е много интересно. — Студеният развеселен глас на Фейт ме накара да настръхна. Обърнах се, гледаше ме с онази смразяваща усмивка. — Права си. Наистина искаме да се върнеш в „Нокът“, затова ме изпратиха, разбира се. Но има малък проблем с твоето предложение. Ти вече показа, че не си вярна на организацията и те не са склонни да вярват на думата ти. Ако искаш да се върнеш, ще трябва да докажеш, че заслужаваш доверието им.

Стиснах зъби. Мисълта, че трябва да доказвам нещо на „Нокът“, беше мъчителна. Но ако така щях да спася Гарет…

— Как? — попитах през зъби.

Фейт кимна към мъжете зад мен. Щом се обърнах, двама от тях пристъпиха напред, застанаха до Гарет и го принудиха да коленичи. Другите се подредиха в редица зад него и се прицелиха в главата му. Понечих да тръгна към тях, но Фейт ме стисна здраво за ръката.

— Значи искаш да докажеш лоялността си към „Нокът“? — попита тя, пъхна студен черен пистолет в ръцете ми и аз се сковах от ужас. Фейт не се усмихваше, кимна към коленичилия войник.

— Убий го.

Сърцето ми замря. Взирах се в оръжието в ръцете ми, разкъсвана между желанието да го хвърля и да го завра в лицето на Усойницата. И от двете нямаше да има полза; Фейт вероятно умееше да разоръжава доста бързо, а и така нямаше да помогна на Гарет, който беше коленичил пред автоматите. Всяко агресивно движение от моя страна, щеше да ги накара да стрелят в главата му. Погледнах Фейт и поклатих смаяно глава.

— Ти си луда! Чу ли ме изобщо какво казах? Казах, че ще се върна в „Нокът“, ако го пуснете, а не да го убиете хладнокръвно. Как е възможно да очакваш такова нещо от мен?

— Не мисля, че разбираш добре ситуацията, в която се намираш — отвърна тя и посочи към Гарет. — Войникът е мъртъв. Каквото и да решиш, ние ще го убием. Нищо не може да ме убеди да пощадя агент на Ордена. Не съм тук да се пазаря. Тук съм, за да те върна в „Нокът“, и това е последното ти изпитание, за да разберем дали може да ти се вярва. Ако откажеш, ще споделиш съдбата на войника.

— Тогава ще се наложи да убиете и двама ни — отвърнах аз, усещах жегата в дробовете си, драконът ми се надигна за последна, отчаяна битка. Съжалявам, Гарет. Исках да сме свободни от „Нокът“. Но щом няма да ни пуснат, ще се боря с всички сили.

— Наистина ли? — Тя ме погледна със злобна, многозначителна усмивка. — Значи ще пожертваш не само човека, но и Данте?

44.

РАЙЛИ

— Финикс?

Мист наклони глава, гледаше ме напрегнато, сякаш се опитваше да разбере дали лъжа. Изръмжах проклятие и се прегърбих. Дишах тежко, усещах погледа на дракона с темето си.

— Финикс — повтори тя бавно и ясно. — Там са твоите тайни квартири?

— Едно от местата — отвърнах.

— Има и други? Къде?

— Навсякъде. Остин, Финикс, Сан Франциско. Имаше дори в Мексико за известно време. — Слушах се как дрънкам и не можах да се спра. — Мислех да прехвърля няколко и зад океана, но така щях да пътувам повече. Не мога да бъда на два континента едновременно.

— Да, не можеш. — Чух триумфа в гласа й. — И колко малки криеш в момента?

— Двайсет и три.

Тя примигна, единственият признак на изненада.

— Бил си доста зает, нали?

— Правя го от доста време.

— Наистина. — Наведе се още напред.

— Къде можем да ги намерим, Кобалт? Кажи ми точно къде са.

— Никога няма да ги намерите — отвърнах заваляно и се усмихнах многозначително. — Ако аз изчезна, Уес ще даде сигнал на всички да се преместят. Вече няма да ги има, когато „Нокът“ се добере дотам.

— Това няма значение — каза Мист. — Щом ги накараме да бягат, лесно ще им хванем следите. Само отлагаш неизбежното. Спри да се бориш, Кобалт. Къде са те? Кажи ми коя е най-близката тайна квартира.

Да се боря. Защо се борех? В момента това ми се струваше доста трудно.

— Най-близката ли? — Свих рамене. — Това е лесно. Имам една в града.

Мист се намръщи.

— Тук ли? В Лас Вегас?

— Аха. — Кимнах и наклоних глава назад. Чувствах я като пълна с памук, странно усещане. — Всъщност бяхме там само преди няколко дни.

— Кой беше там?

— Всички бяхме. Аз, Уес, войника от Ордена, Ембър…

Ембър.

Дълбоко в мен драконът се размърда и се надигна сънливо при произнасянето на името й. Бореше се да дойде в съзнание, ръмжеше непокорно, но сънят пак го победи и той потъна отново в бездната. Все пак краткият прилив на жега прогори мъглата за миг и прочисти мислите ми.

— Имаше ли още някой в тази тайна квартира? — продължи Мист, гласът й вече идваше по-отблизо, не звучеше така далечен. — Някое малко, което още е там?

Стиснах юмрук, свих пръсти около предмета в дланта ми. Той се заби в кожата ми и аз издишах с облекчение. Не го бях изпуснал.

— Не — промърморих, преди да се усетя, и потрепнах. Проклетият серум на истината още действаше с пълна сила. — Там нямаше никой друг. Само ние.

— Добре. — Тя се плъзна от масата и застана пред мен. — Достатъчно затова. — В гласа й се прокрадваше нетърпение. — Знаеш какво искаме, Кобалт. Знаеш, че не можеш да ги криеш вечно от „Нокът“. Ще се опитам да бъда пределно ясна. Къде…

— Преди да попиташ — прекъснах я аз и тя се смръщи от изненада, — вероятно трябва да знаеш нещо. Е, всъщност няколко неща. Първо, ти си или неопитна в това, или си твърде самоуверена. Или и двете. Осъзнаваш, че остави втората доза драктилпромазин ей там на масата, нали?

— Да — отвърна тя и погледна спринцовката. Смръщи чело. — Но аз не съм в опасност. Дозата, която ти инжектирах, ще действа поне още час. Защо?

— Просто така — свих рамене. — Само че забрави едно от основните правила при разпитите. Никога не оставяй възможно оръжие в обхвата на затворника. Защото ако се освободи от пластмасовите белезници, ще посегне първо към него.

Мист се отдръпна рязко с широко отворени очи… когато аз скочих на крака, скъсах отслабените белезници и се хвърлих към спринцовката.

45.

ЕМБЪР

— Данте?

Огънят в мен припламна и угасна, поех ужасена дъх. Фейт се усмихваше, изглеждаше доволна. Стиснах юмрук и се втренчих в нея.

— Къде е той? Какво сте му направили?

— Той е в безопасност, в „Нокът“ — продължи тя. — Поне засега. — Замълча, за да обмисля казаното, и продължи: — Ти не осъзнаваш напълно какъв е залогът тук, нали? Това не е само твоят последен изпит. А и на Данте. Организацията го изпитва, за да се увери дали може да вярва на брата на предателката. Този план, е поне по-голямата част, бе негова идея. Ако ти се провалиш и откажеш да се върнеш, и той се проваля. — Тя се усмихна злобно. — А ти знаеш как приема „Нокът“ провалите.

Сякаш някой ме удари в корема. Данте беше в основата на всичко това. Той бе изпратил Мист и Фейт след нас. Той беше виновен за изчезването на Райли и ако нещата продължаваха така — и за смъртта на Гарет. Съзнаваше ли какво върши? Дали „Нокът“ го бяха принудили да им съдейства? Ако не се върнех тази нощ в организацията, Данте щеше да се провали. И може би никога нямаше да го видя отново. Но върнех ли се заради него… Гарет щеше да умре.

— Е, трябва да се запиташ… — изгука Фейт тихо и заплашително — кой е по-важен за теб? Кого ще спасиш? Войника от Ордена на свети Георги? Най-големият ни враг? Човекът, чийто жалък животец ще свърши само за миг? — Тя се озърна към него с отвращение и продължи: — Или ще избереш Данте — близнакът, когото познаваш цял живот? Драконът, който мисли единствено за твоята безопасност, откакто ти избяга от „Нокът“? Той те чака, Ембър. Всички те чакат. Всички искаме да се прибереш у дома.

Задушавах се, не можех да си поема дъх, да направя невъзможния избор, който всъщност не беше никакъв избор. Не можех да застрелям Гарет — абсолютно невъзможно. Но ако не го направех, те щяха да убият и двама ни. И кой знае какво щеше да се случи с Данте.

Погледнах към пистолета в ръката си, после към Гарет — коленичил на пода пред отряда за стрелба. Изражението му беше безстрастно и овладяно, но очите му бяха мрачни, когато срещнаха моите.

Фейт се приближи, тъмният й поглед прогаряше едната страна на лицето ми, гласът й утихна до шепот:

— Можеш да започнеш отначало. Всичко, което стори досега, ще бъде забравено, всичките ти престъпления срещу „Нокът“ ще бъдат простени. Твоето място е сред нас. Но ако не преминеш този тест, ще умреш. И Данте ще страда заради твоя провал. — Отдръпна се назад, изглеждаше уверена, сякаш вече всичко беше решено. — Мисля, че знаеш какво трябва да направиш.

И внезапно наистина разбрах.

Трепереща, аз затворих очи, исках да успокоя ръцете си.

— Ако… ако го направя, ще ми обещаеш ли, че Данте ще бъде в безопасност? Че това няма да се отрази на мястото му в организацията? И че ще го видя отново, без да има последствия?

Тя отвърна триумфално:

— Имаш думата ми.

— Добре — казах задавено. Вдигнах глава и срещнах погледа на войника. Знаех, че не е откъсвал очи от нас през цялото време. В тях се четеше примирение, поглед на човек, който очаква смъртта си.

— Съжалявам — казах с треперещ глас, стомахът ми се сви при вида му. В очите му проблесна мисъл за предателство и изумление, но само за миг, после лицето му отново застина и се превърна в безизразна маска. Поех дълбоко дъх и пристъпих напред.

— Той ми е брат — продължих аз умоляващо и дръзко едновременно. — Близнак. Данте винаги е бил най-важен за мен. Ще сторя всичко, за да бъде в безопасност, дори това.

Гарет не отговори. Аз се озърнах към мъжете зад него и видях, че ме гледат. Явно момичето с пистолета беше по-голяма заплаха, макар че все още държаха главата му на прицел.

Сърцето бумтеше в ушите ми, когато спрях на няколко крачки от Гарет. Усещах погледа на Фейт с гърба си и втренчените в мен мъже, но се взирах единствено в Гарет. Той още ме гледаше, но очите му бяха станали някак далечни, почти стъклени. Сякаш се взираше през мен в нещо, което не можех да видя. Гърлото ми се сви, призляваше ми.

Вдигнах пистолета с треперещи ръце и се прицелих в челото му. Той затвори очи и се стегна. За част от секундата пръстът ми се сви на спусъка, всичко застина.

— Погледни ме — прошепнах. Той не помръдна и аз казах по-твърдо: — Погледни ме, Гарет. Искам да виждам лицето ти. Отвори очи.

Той остана неподвижен още секунда. За един мъчителен миг си помислих, че ще откаже. Но после отвори очи и тъмният измъчен поглед срещна моя. Втренчих се в него и оформих с устни само една фраза. Надявах се, че ще разбере.

Довери ми се.

Той примигна… аз отворих пръсти и пуснах пистолета в краката си.

В секундата, в която оръжието падна от ръцете ми, аз се Преобразих и избухнах с рев в драконовата си форма. Разперих криле и се изправих на задните си крака. Агентите на „Нокът“ веднага вдигнаха оръжията си към тази много по-голяма заплаха, но аз поех дъх и ги облях с огън. Двама от тях политнаха назад. Все пак не успях да засегна всички и пушките изтрещяха. Куршумите изсвистяха покрай мен, избиха искри от рогата ми и от гръдните ми плочи, и поне два пронизаха крилните ми мембрани и ме накараха да изпищя от болка.

Пистолет излая и двама от мъжете паднаха. Гарет се беше хвърлил напред, беше сграбчил пистолета и стреля със смъртоносна точност в редицата зад него. Останалите се пръснаха да търсят прикритие, а Гарет се изправи и продължи да стреля. Аз се напрегнах за атака.

Нещо ме блъсна встрани и аз се претърколих по пода. Съвзех се и вдигнах поглед точно когато един малък дракон с тъмно индигови люспи скочи към мен със скоростта на кобра. Успях да отстъпя, а Гарет вдигна пистолета да го застреля. В този миг дъжд от куршуми го принуди да се скрие зад купчина сандъци. Той клекна там, а изстрелите разкъсваха дървото и се забиваха в стената зад него.

Лилавият дракон се извърна към мен, очите му сияеха в жълто в сумрака. Беше малко по-дребна от мен, с елегантно заострена глава и дълги, грациозни шия и опашка. Люспите й бяха толкова тъмни, че почти чернееха, гръдните и коремните плочи и крилните мембрани бяха малко по-светли. Грива от извити черни шипове се спускаше по гърба й от тесния, лишен от рога череп. Тя вдигна глава и изсъска предизвикателно, остри като игли зъби просветнаха страховито.

— Хайде тогава, Усойнице — извика тя над какофонията от крясъци и изстрели около нас. — Да видим коя е по-добрата ученичка. Само ти и аз — без приятели, без намеса. — Полуразпери криле и ми се усмихна злобно. — Разбира се, ако искаш да научиш нещо за брат си, ще трябва първо да ме победиш.

Изстреля се във въздуха и прелетя над главата ми, за да кацне някъде в лабиринта зад нас. Напрегнах се да скоча след нея, но спрях и погледнах назад към Гарет. Той още бе зад сандъците и куршумите избиваха трески от бариерата пред него. Погледите ни се срещнаха.

— Гарет…

— Върви — извика той и ми махна със свободната си ръка. — Ще те прикривам и ще те настигна, когато приключа. Върви!

Той се обърна и стреля два пъти към една купчина палета. Чу се вик, агент на „Нокът“ изскочи от скривалището си, а оръжието му изтрещя на бетона. Потреперих, обърнах се и се хвърлих към лабиринта.

46.

РАЙЛИ

Мист ме удари силно, изрита ме в ребрата точно когато стигнах до масата и ме повали назад. Станах със сумтене, но тя се извъртя и опита да ме изрита в слепоочието. Ако беше успяла, щях да изпадна в несвяст. Но това я накара да се разкрие, сграбчих крака й, завъртях се и я хвърлих към ъгъла. Тя се стовари в стената и се свлече зашеметена на пода, но нямаше да е задълго. Грабнах спринцовката и хукнах към вратата.

Излетях от стаята, блъснах се в перилата на стълбището и се втренчих в тъмния огромен склад под мен, беше пълен с контейнери и сандъци. Разбира се, това бе идеалното място за нашия малък сблъсък. Тихо, празно и изолирано — нямаше кой да види разпит, убийство или огромно митично същество, което преследва някого между контейнерите.

Като стана дума за това…

Зад мен се чу ръмжене и космите по тила ми настръхнаха. Прескочих перилата, прелетях два-три метра до земята и хукнах назад към сандъците, когато вратата се отвори рязко и ревът на вбесен дракон отекна в склада. Шмугнах се в най-близката пътечка и притиснах гръб в ъгъла. Опитах да се Преобразя, надявайки се, че ефектът на опиата е отминал.

Не. Не можех. Тялото ми си остана заключено в човешка форма, драконът едва реагираше. Огледах се трескаво, търсех нещо, с което да изравня силите в тази битка. Сандъци, контейнери, кашони. Ако не намерех скрити оръжия или може би една-две гранати, тази история щеше да свърши печално за мен.

Ръката ми пулсираше, стиснах юмрук и скръцнах със зъби. Добре че Мист не беше свалила якето ми преди разпита; тогава вероятно щеше да открие още няколко предпазни мерки, скрити в подплатата. Животът на ръба ме беше научил да съм готов за всичко: плен, затворничество, да се озова зад тила на врага. Бях се научил да разчитам на себе си и винаги да имам резервен план. В случая: да прережа белезниците с бръснача, скрит в маншета на якето ми. Раните по китките ми не бяха дълбоки и щяха бързо да заздравеят, но още ме жилеха като най-гадното на света порязване с хартия.

Голяма призрачна сянка се понесе над мен и кацна на един сандък наблизо. Застинах. В истинската си форма Мист беше стройна и наперена също като в човешката, люспите й блестяха в синьо-бяло, от черепа се извиваха рога с цвят на слонова кост. Тя приседна, разпери криле, зави дългата, заострена опашка около себе си и се втренчи в далечината със сини очи с издължени зеници.

Не помръднах, стаих дъх, докато пронизващият поглед помиташе склада. Това беше лошо. Бялото малко бе грациозно, елегантно и вероятно един от най-красивите дракони, които бях виждал през дългия си живот, но аз бях още човек и тя можеше да ме разпори само с един замах.

Внезапно Мист наежи грива, ноздрите й потрепнаха да подушат въздуха. Аз потреперих, защото осъзнах грешката си.

Тя може да надуши кръвта ти, идиот такъв. Движи се!

Изскочих от ъгъла точно когато извърна рязко глава и присви очи в моята посока. Скочи грациозно със съскане над друга пътечка, после на следващата, докато аз търчах из лабиринта. Чувах как ноктите й стържат по метал и дърво и не смеех да погледна назад, бягах по пътечките и търсех нещо, което може да ме спаси.

Тичах по тъмен, тесен коридор, с натрупани дървени дъски от двете страни, когато видях някакво движение отгоре. Спрях рязко, готов да хукна обратно, и белият дракон се приземи с ръмжене пред мен. Вдигна глава, пое си дъх и огнената жлеза под челюстта й се изду, а моето сърце запрепуска. Хвърлих се настрани към тясна пролука между купчините и се проврях там точно когато зад мен избухна огън. Опитах да се изправя, усещах ужасната жега с гърба си, прогаряща дрехите ми. Понечих да хукна отново, но забелязах жълт проблясък до завоя на пътеката и сърцето ми подскочи.

О, дано да работи!

Зад мен отекна гневен рев. Без да се обръщам, аз хукнах към ъгъла, скочих на седалката и посегнах за ключа. Той беше в стартера, завъртях го, моторът изръмжа и машината потегли.

Белият дракон се приземи на пътеката с ръмжене, по люспите му играеха адски огнени отблясъци. Успя само да вдигне поглед и да изсъска… защото мотокарът се блъсна в него и металните зъби го притиснаха от двете страни. Мист запищя, когато я повлякох по бетона, мяташе се в капана си, а аз подкарах с пълна скорост към отсрещната стена. От удара политнах напред и едва не паднах от мотокара. Няколко големи сандъка се катурнаха около нас и разпиляха съдържанието си.

Мист се отпусна между металните зъби, притисната до стената. Краката й помръдваха вяло, тя вдигна замаяна глава, когато скочих от седалката и тръгнах да я заобиколя. Кристалносините очи се отвориха, опитаха да фокусират. Аз бръкнах в якето си и извадих спринцовката.

— Чакай — прошепна тя, продължаваше да се мята. Крилете й потрепваха, приковани към стената, ноктите й немощно дращеха по металните зъби. — Кобалт, спри. Не знаеш какво правиш.

— Съжалявам, хлапе — промърморих аз и забих иглата в шията й, наклоних я, за да се плъзне между люспите. Мист щракна зъби към мен и аз отскочих, но съпротивата й ставаше все по-немощна. Накрая извъртя очи и се отпусна. Въздъхнах, отстъпих назад. Бялото малко потрепна за последно и потъна в наркотичен сън.

— Много добре знам какво правя — казах на изпадналия в безсъзнание дракон. — Винаги съм знаел. Просто ми се ще и ти да го разбереш. Ще ми се да можеше да видиш какво причиняват „Нокът“ на всички ни. — Погледах я още малко, после отстъпих назад. — Бих ти показал всичко, ако ми беше позволила.

Прекарах ръка през косата си, обърнах се и изтичах от пътеката към офиса, за да потърся телефона си. Трябваше да се свържа с останалите и да им кажа, че съм добре. Да ги предупредя, че вероятно ги чака засада.

От Усойница.

47.

ЕМБЪР

Нима не е дежа вю?

Пълзях из тъмния лабиринт от метални контейнери, сетивата ми бяха нащрек, търсеха следа от другия дракон. Разбира се, това ми напомняше за тренировките с Лилит, за промъкването из онзи, много подобен на този склад, когато преследвах войници, които преследваха мен. Бях сигурна, че намерението на Фейт е било точно такова: явно подражаваше на своята обучителка и извличаше садистично удоволствие от болката ми. Но този път нямаше да победи.

Усетих движение над мен, сянка се стрелна от тъмното. Напрегнах се и източих врат, готова за атака отгоре. Очаквах индиговият дракон внезапно да скочи от тавана. Бях използвала тази тактика неведнъж…

Мярнах бързо движение встрани, нещо удари предния ми крак, вряза се през люспите и кожата в мускула отдолу. Аз изръмжах, оголих зъби, но видях само мимолетния проблясък на дългата опашка, която изчезна зад ъгъла.

Потреперих и огледах рамото си. Четири тънки драскотини през люспите вече започваха да се пълнят с кръв. Не бяха много дълбоки; бронята ми беше поела доста от удара, но все пак адски болеше.

Чух някакво стържене зад ъгъла, където бе изчезнала Фейт и се извъртях да посрещна атаката. Но тя ме връхлетя от съвсем друга посока и заби нокти в хълбока ми. Изревах, издишах струя огън, която опърли контейнера зад мен и остави черни петна по метала, но Фейт вече я нямаше.

Завъртях се бавно в кръг.

— На това ли те научи Лилит? — предизвиках аз, гореща кръв се стичаше от рамото ми и по задния ми крак и капеше на бетона. Раните ми пулсираха, но не исках да показвам болката си. — Как да удряш в гръб? Какво има, страх те е, че ще ти наритам задника, ако излезеш пред мен?

Съскащ кикот отекна в мрака зад гърба ми.

— Не знам какво виждат в теб — обяви гласът. Невъзможно бе да определя откъде идва. — Не мога да си представя защо са избрали Лилит за твой инструктор. Каква ужасна загуба на време и талант. Определено не е виновна тя, че си напълно неподходяща за Усойница. Никаква дисциплина, никакви инстинкти на убиец. — Последва отвратено сумтене, макар че още нямах представа откъде. — Чух, че Древният змей се надявал да посее малко от нейната безмилостност в теб, затова я избрал за твой учител — продължи Фейт, — но ти стана отцепница и разочарова всички. Брат ти не бил толкова безнадежден.

— Къде е Данте? — изръмжах аз, гласът ми отекна в склада. — Не вярвам, че той е замислил всичко това, не би ми го причинил. Ти лъжеш.

Отново смях.

— Предполагам, че онова малко на срещата с господин Рот — което прилича много на теб — е било там, за да обсъждат политиката — каза гласът и най-сетне разбрах откъде идва точно пред мен. — Естествено винаги можеш да го попиташ. Ако оцелееш тази нощ!

Извърнах се с оголени нокти и зъби към дракона, който ме нападна в гръб. Изревах победоносно и скочих, като си мислех, че съм я хванала. Но тя бе бърза като змия, смени посоката, прескочи главата ми, политна над мен и кацна на контейнер зад гърба ми.

По дяволите, бърза е. Спри се вече де.

Изръмжах и скочих към нея, като размахах криле, за да се отблъсна от земята. Този път тя не побягна, стоеше и се усмихваше, когато кацнах на ръба на контейнера. Някъде из лабиринта изстрели изтрещяха в гредите на тавана; Гарет и останалите от агентите на „Нокът“ още се биеха. Надявах се да е добре, но точно в момента не можех да му помогна.

— Без повече игрички — изръмжах аз, Фейт ме гледаше, беше извила опашка зад себе си, а на муцуната й бе залепена неизменната усмивка. Беше по-бърза от мен, знаех го, но нямаше да й позволя да вземе връх. — Вече два пъти някой споменава за Древния змей. Какво може да иска от нас директорът на „Нокът“, най-могъщият дракон на света? И какво е мястото на Данте във всичко това?

Тя се ухили.

— Мислиш си, че са ми казали? Ако си толкова любопитна, върви в „Нокът“ и го питай лично. Или още по-добре — обади му се сега. — Тя кимна с муцуна към земята. — Оставих телефона си ей там, когато се събличах. Записан е само неговият номер. Обади му се лично и разбери какво прави твоят скъпоценен близнак.

Без да се замисля, аз погледнах натам.

И Фейт нападна.

Отскочих в последната секунда, но тя се стовари върху мен и ме събори от ръба. Търколих се на пода, ударих се силно и си изкарах въздуха. Опитах да се изправя, но тя скочи леко като котка на метри от мен. Погледна ме с жестока усмивка, като шибаше леко с опашка хълбоците си.

— Нали искаше да изляза пред теб, Усойнице — подразни ме Фейт, докато ръмжах и пристъпвах напред въпреки тъпата болка отстрани. — Искаше ме лице в лице. Е, ето ме. Готова ли си? — Направи странна крачка встрани и тялото й се изви като мастилена вълна. — Ето ме.

И хукна напред, истински тъмен вихър. Едва успях да регистрирам движението, когато нещо ме удари по рамото и изпрати огнена болка по крака ми. Изръмжах и замахнах с нокти, но Фейт вече я нямаше, беше се отдръпнала и нападаше отново. Успях да избегна един удар към врата ми, но ноктите й все пак изстъргаха по люспите ми. После скочих напред, за да забия зъби в гърлото й. Тя се плъзна встрани бърза като сянка, удари ме през муцуната и главата ми се извъртя настрани. Олюлях се напълно дезориентирана, нещо се заби в предния ми крак и го дръпна. Изгубих опора, стоварих се пак на пода и от устата ми излетя стон, защото брадичката ми се тресна в бетона.

Ох. По дяволите, май ми наритаха задника. Изправих се задъхана и затърсих другия дракон. Тя стоеше на няколко метра от мен и ме гледаше все така развеселена. Аз се вбесих. Тя си играеше с мен, също като Лилит.

— Какъв е проблемът, Ембър? — попита Фейт и наклони глава като любопитно куче. — Мислех си, че това искаш. Да не казваш, че си очаквала да надвиеш Усойница, без да си довършила обучението си? Ако беше останала при Лилит, може би наистина щеше да имаш шанс. — Поклати глава и присви жълтите си очи към мен. — Готова ли си да прекратим това, да убиеш войника и да се върнеш в „Нокът“? Или ще трябва да те разкъсам парче по парче?

По дяволите, много е бърза. Как ще се справя с това? Спомних си гневно за боя с Лилит и се опитвах да измисля нещо. Тя е бърза, но разчита на скоростта. Ако успея да се приближа, може да имам шанс. Поех дълбоко дъх и се стегнах. Добре тогава. Да го направим. Това ще заболи.

Вдигнах глава и отвърнах с усмивка на самодоволната й физиономия.

— Ти правиш нейната грешка — казах аз и тя примигна. — И тя си мислеше, че ме е победила. Самоувереността вероятно се предава по наследство. — Усмивката й помръкна и аз оголих непокорно зъби. — Най-добрата Усойница на „Нокът“ даде всичко от себе си, за да ме върне в организацията, а аз съм още тук. Какво те кара да мислиш, че нейната жалка малка ученичка ще се справи по-добре?

Тя присви очи.

— Знаеш ли какво? — примъкна се по-близо, тялото й бе почти невидимо в сенките. — Мисля, че се наиграх с теб. Беше забавно да ви гледам как се препъвате наоколо с войника в пълно неведение. Беше ужасно забавно да ви гледам как танцувате един около друг като плашливи козички. — Показа острите си зъби в усмивка. — Но ти премина границата. Имаш чувства към този човек, към войник от Ордена, а един истински дракон не може да си позволи такова нещо. — Приклекна и стройното й тяло се сви като змия, готова за удар. — Ти си позор за „Нокът“ — изплю Фейт и размаха опашка. — Срам за всички ни. И мисля, че Лилит би ме поздравила, ако те очистя!

Тя скочи — тъмна ивица над бетона. Изръмжах и се хвърлих да я посрещна, замахнах с нокти към нея, но тя се изплъзна като живак и остави жилеща драскотина на шията ми. Обърнах се, сниших глава и се промъкнах напред след нея. Тя отскачаше встрани и замахваше към мен с нокти. Аз поемах ударите, стисках зъби при всяка драскотина и разкъсване по люспите ми и налитах като бик.

Рогата ми удариха гърдите й и тя се претърколи със сепнат стон. Падна по гръб и веднага изрита със задни крака. Уцели ме в корема и в ребрата с нокти и ме разкъса. Потиснах болката и полетях към гърлото й. Затъркаляхме се с ръмжене по пода и размахваме бясно опашки и криле.

Пищяхме от гняв, докато се търкаляхме към два метални варела в ъгъла, съборихме ги с трясък. Потече течност с остра, кисела миризма, която ужили носа ми и изгори очите ми. На мига подгизнах, задавих се от изпаренията, които се надигнаха около нас, но не можех да откъсна очи от Усойницата под мен. Когато варелите се стовариха на бетона, се чу мимолетен съсък…

… и около нас избухна огън. Пламъци се стрелнаха във въздуха, плъзнаха по гърба ми и се разляха по крилете ми. Те погълнаха Усойницата, докато тя не заприлича на ръмжащ крилат демон от дъното на ада. Заби с писък нокти в шията ми, после ме удари по муцуната с обгърнатия си от пламъци крак. Преди това драскотините просто смъдяха; сега ги усещах като нажежен ръжен, забит под люспите ми, а после ги заля киселината. Болка избухна зад очите ми и прекърши и последните нишки на ясна мисъл. Изревах.

Притисках Усойницата към пода въпреки ноктите, които ме разкъсваха. Оголих зъби и се прицелих в стройната шия. Челюстите ми се сключиха върху гърлото на дракона, точно под брадичката, Фейт запищя и се замята диво. И четирите й ноктести крака ме млатеха, задните ме ритаха в корема, предните се опитваха да ме отблъснат. Затворих очи, стегнах се и започнах да стискам.

— Спри!

Застинах, все още стисках със зъби гърлото й, а писъкът й отекна в гредите.

— Моля те, чакай! — продължи тя задавено. — Не ме убивай! Спри!

Бързо и внезапно облекчение се разля из мен и краката ми се разтрепериха. Не възнамерявах наистина да я убия, не и така. Усойница или не, не можех просто да разкъсам нечие гърло. Каквото и да казваха „Нокът“, аз не бях Лилит и никога нямаше да бъда.

Отпуснах малко, макар и недостатъчно.

— Защо не? — изревах през зъби. — Защо да ти вярвам?

Тя се загърчи безпомощно, опашката й млатеше трескаво краката ми.

— Защото аз ще ти кажа за Данте — изгъгна тя. — Ще ти кажа каквото поискаш, само ме пощади. — Тя преглътна с усилие, крилете й потрепваха. — Нека се Преобразя пак в човешката си форма. Няма да мога да те нараня така, нали? И няма да мога да избягам. Ще се Преобразя и тогава ще ти кажа каквото искаш. За брат ти, за Мист и Райли. Всичко.

Ударих с опашка, сякаш обмислям предложението й още малко, после въздъхнах.

— Добре. — Отворих внимателно зъби и я оставих да се свлече на бетона. Трябваше ми информация за Райли и за брат ми и нямах желание да се бия повече. Не че и без това щях да я убия, но ми стана много трудно да се движа, без болка да се стрелка из цялото ми тяло. Оказа се, че огънят не се отразява добре на отворените рани. Ако избягаше сега, нямаше да мога да я хвана, дори да е в човешка форма.

Фейт изпълзя изпод мен, пламъците до нас догаряха. Тя започна да се свива. Опашката и шията се скъсиха, люспите изчезнаха, крилете се прибраха към тялото, докато на пода пред мен вече седеше човек с черен костюм на Усойница. Тя се обгърна с ръце и се втренчи в мен, приличаше отново на изплашеното невинно момиче, но вече имах едно наум. Свих криле и седнах, стиснах челюст, за да не изсъскам от болка. Не бива да показваш слабост пред обучена Усойница. Пламъците просветнаха за последно, изгорили и последните остатъци от запалимата течност от бидоните, и сега, когато адреналинът изчезна, адски ме заболя. Отвън драконът може и да е огнеупорен, но изгорените драскотини пламтяха в агония.

Чудесно. Вероятно съм единственият дракон в историята, който е получил изгаряния трета степен.

— Райли — изръмжах тихо и заплашително. — Къде е той? Защо ви изпратиха? Кажи ми всичко, което знаеш?

Фейт си пое дълбоко и треперливо дъх и издиша бавно.

— С Мист бяхме изпратени от „Нокът“ да намерим теб и отцепника — започна тя. — Моите заповеди бяха да те върна жива и да убия всички замесени. Мист трябваше да намери Кобалт, да извлече от него определена информация и после да го унищожи. Разделяй и владей, след това се връщаме в „Нокът“ с мишените си. Това беше планът.

Призля ми, но опитах да не го показвам.

— Каква информация искат от Райли?

— Не съм информирана за тази част от задачата — отвърна Фейт и се сви назад, когато й се озъбих. — Само Мист знаеше — добави бързо. — Аз имах други заповеди.

— Значи нямаш представа къде е Райли сега. Или какво прави Мист с него.

— Не.

Изръмжах от безсилие, ноктите ми задраха в бетона. Момичето потрепна, но не й обърнах внимание. Все още не знаех нищо за Райли, къде е, дали е още жив. Не се бяхме приближили до него повече, отколкото когато напуснахме хотела. Мист и Фейт ни бяха устроили идеална засада.

И тогава си спомних нещо.

— Къде е Данте? — присвих очи аз. — Каза, че имаш номера му в телефона си. Или и това беше лъжа?

— Не беше. — Тя потърка ръката си. — Данте… ръководи тази операция. Той и останалите от борда чакат. Трябваше да се свържа с него още щом се погрижа за теб — по един или друг начин.

Стомахът ми падна чак в петите.

— Не ти вярвам.

— Вярвай на каквото си искаш. — Гледаше ме твърдо. — Но Данте измисли всичко това. Това бе част от неговото изпитание: да измисли план, с който да те върне в организацията.

Гърлото ми внезапно пресъхна.

— А ако откажа да дойда?

— В такъв случай ми наредиха да те убия.

Поклатих глава, не исках да повярвам. Нима Данте наистина бе сторил това? Собственият ми брат беше изпратил след нас Усойница със заповед да ме убие, ако не се върна? Това не можеше да е вярно. Той не би ми го причинил. Може да сме спорили, да сме се карали, да не сме се съгласявали за много неща, но той не би дал заповед да ме убият, ако не пожелая да сътруднича.

Или не? Беше ли толкова навътре в доктрината на „Нокът“, че да вярва, че постъпва правилно? Спомних си нещо, което Райли ми каза веднъж и стомахът ми се сви. Той вече принадлежи на „Нокът“. Ще предаде и собствената си кръв, ако му наредят.

Фейт се обгърна с ръка, лицето й се сгърчи от болка.

— Какво ще правиш с мен? — попита напрегнато.

Изправих се и потреперих, защото движението изопна почернелите рани по тялото ми. Усойницата потрепери, сякаш очакваше внезапна атака, но аз бях приключила с това. Главата ми се маеше, болеше ме и ми се гадеше.

— Ще отнесеш съобщение на „Нокът“ — изръмжах. — И на Данте. Кажи им да не изпращат повече някой за мен. Само си губят времето. Няма да се върна. — Фейт още ме гледаше предпазливо, сякаш ще я нападна, ако помръдне, и аз се озъбих. — Разкарай се оттук!

Тя се изправи и се запрепъва в мрака. Гледах я как се отдалечава по пътечката и когато изчезна, се свлякох на хладния цимент.

— Ох. — Щеше ми се просто да си лежа тук и да не помръдвам няколко минути. Всичко ме болеше, но поне бях победила. Наистина бях победила в схватка с обучена Усойница. Малка Усойница, но все пак Усойница. Предполагам, че трябваше да съм благодарна, че съм жива; безценната ученичка на Лилит със сигурност нямаше да ме пощади. Тя не знаеше колко близо беше до победата и че няма да мога да я убия, ако не се беше предала. Предполагам, че от мен не става истинска Усойница — казах си и почувствах единствено облекчение. — А ако Фейт беше осъзнала това, надали щях да победя. Но вече не трябваше да се тревожа заради нея. Блъфът ми бе свършил работа. Тя си отиде.

Макар че Мист още бе някъде там. С Райли.

Стиснах зъби, надигнах се и закуцуках по пътечката. Да намеря Гарет, да намеря Райли и да се оправя с Данте. Върху това трябваше да се концентрирам сега, в този ред. И да не припадам, преди да сме се измъкнали. Това също беше в списъка.

Съскащ кикот зад мен ме спря насред крачка.

— О, Ембър — изгука Фейт и във въздуха премина вълната на Преобразяването. — Нищо ли не си научила? Какво те учеше Лилит за милосърдието към враговете?

Извърнах се болезнено, знаех, че няма да съм достатъчно бърза. Усойницата беше вече във въздуха с раззината челюст и готови да ме разкъсат нокти.

Изгърмя изстрел и драконът политна настрани. Свлече се на пода, претърколи се към купчина сандъци и се разпищя от болка. Вдигнах глава и с разтуптяно сърце видях Гарет, който излизаше от сенките между пътечките. Все още държеше дракона на прицел. Погледът му беше твърд и заплашителен, лицето му бе каменна маска.

Фейт изпищя от гняв. Размята опашка и опита да се изправи, но вторият изстрел я накара да се отметне настрани. Блъсна в сандъците и се свлече на пода, като остави ярка алена следа по дървото. Крилете й пърхаха трескаво, после все по-бавно и по-бавно, а от тялото й започна да се стича червена струйка. Тя раззина челюст, за да поеме дъх. Очите й бяха изцъклени от болка и страх.

— Не — чух я да шепне. — Не още. Не така. Не мога да умра… така.

Призля ми. Краката ми се разтрепериха и вече не знаех дали ще ме държат, но стиснах зъби и закуцуках към умиращия дракон. Тя беше Усойница, беше изпратена да ни убие, но все пак бе една от нас и вероятно навремето е била също като мен.

Усойницата ме гледаше с празен поглед, когато застанах до нея. Опитвах да не поглеждам към двете дупки от куршуми точно зад предния крак, от които течеше кръвта. Съвършен изстрел в сърцето от човек, който знае как да убие дракон. Фейт примигна и аз видях отражението си в едно от златните очи, което бавно губеше блясъка си.

— Исках… да бъда нейна ученичка — прошепна тя, от ноздрите й се стичаше тънка струйка. — Нейната… единствена… ученичка. Исках да се гордее с мен. Да докажа… че мога да съм като нея.

В гърлото ми се сви буца, преглътнах с усилие.

— Ти си като нея — прошепнах накъсано. — Ти си истинска Усойница. Лилит би се гордяла с теб.

Фейт не отговори. Крилете й замряха, златните очи се втренчиха невиждащо в мен. Беше мъртва.

Войникът, който я уби, стоеше точно зад мен.

48.

ГАРЕТ

Свалих пистолета, гледах как Ембър отстъпва от тялото и част от напрежението ме напусна, докато се взирах в мъртвия дракон. Беше се свършило. Тя беше последната; другите, агентите на „Нокът“, бяха пръснати из целия склад. Биха се упорито до последния човек. Сякаш нямаха какво да губят. Може би нямаха. Вероятно в „Нокът“ можеш да се завърнеш единствено като победител, или не се връщаш изобщо. Но това беше без значение. Тази нощ никой нямаше да се върне в „Нокът“.

Внезапно Ембър се олюля със сумтене и тревогата ми се събуди. Прибрах пистолета в кобура, приближих се бързо и огледах елегантното люспесто тяло за рани. Алените люспи ми пречеха да видя дали има кръв, но предполагах, че е ранена, заради скованите й движения. Не бях виждал цяла битка между дракони, но от личен опит знаех на какво са способни ноктите и зъбите им: можеха да строшат кост и да разкъсат метални врати. Люспите им бяха огнеупорни, но си представях какво могат да си причинят въпреки това два развилнели се дракона.

Предположението ми се потвърди, когато се приближих още и видях блясъка на отворени рани по гърба й — четири дълги следи от нокти сред люспите. Но ръбовете на тесните драскотини изглеждаха обгорели и плътта бе възпалена и розова.

— Ембър — казах аз и леко отблъснах края на опашката й, щом тя се завъртя към мен. Видях още рани, все в това състояние — обгорени драскотини от нокти. Усетих миризма на дим и химикали, която сякаш идваше от нея, и се намръщих:

— Какво стана?

— Лошо решение, което тогава ми се стори добра идея. — Гласът й бе напрегнат, тя се обърна изцяло към мен. Четири тънки, сълзящи драскотини бележеха муцуната й — бяха червени и доста болезнени на вид. — Ти я уби — прошепна тя не точно обвинително, но очите й светеха гневно. — Не беше нужно да я убиваш.

— Напротив. — Срещнах драконовия поглед и видях отражението си в зелените очи. Те се присвиха рязко, но не изпитах страх. Странно, че вече можех да стоя близо до яростен ранен дракон и да знам, без всякакво съмнение, че няма да ме нарани.

— Трябваше да използвам смъртоносна сила — казах й. — Знаеш го. Тя нямаше да спре.

— Знам. По дяволите! — Ембър се отпусна и погледна безжизненото тяло до стената. Болка прекоси лицето й, тя издиша силно и от устата й се вдигна дим.

— Все пак тя беше една от нас. Била е като мен преди. Кой знае каква можеше да бъде, ако Лилит и „Нокът“ не я бяха хванали в лапите си. — През нея премина тръпка, тя извърна глава и затвори очи. — Ще ми се да не беше ставало така.

Опрях колебливо ръка на шията й и усетих топлите люспи под дланта си. Сърцето ми подскочи, все още смаяно от мисълта, че докосвам дракон.

— Трябва да се погрижим за това — казах аз. Мислено преценявах раните й и се чудех колко сериозни ще бъдат, когато мине в човешка форма. — Можеш ли да се Преобразиш?

— Не — поклати глава тя и отстъпи от мен. — Всъщност да, мога, и ще го направя, но… ами Райли? Той още е някъде там. Трябва да го намерим.

— Ембър, ти си ранена. И то лошо, доколкото мога да преценя. — Минах пред нея да блокирам пътя й. — Трябва да те върнем в хотела и да кажем на Уес какво става. Може вече да се е свързал с Райли.

— Щеше да ни се обади! — Размаха опашка и вдигна непокорно глава. — Добре съм, Гарет. Трябва да продължим да търсим.

— Къде? Още не знаем къде е. Той може да е навсякъде в града. Къде мислиш да търсим? — Тя присви очи, а аз опитвах да говоря спокойно. Знаех, че не бих могъл да я спра със сила. Отново си помислих колко е странно — да стоя насред тъмен склад и да споря с дракон.

— Трябва да измислим план. — Надявах се, че ще се вслуша в разума и тревогата й и нетърпението да открие Райли няма да надделеят над логиката. Една тъмна частица от мен настръхна от гняв при тази мисъл, но я потиснах. — Да се върнем в хотела, да се погрижим за теб и да проверим дали Уес е научил нещо. Това е най-разумното, което можем да сторим сега.

Тя пак размаха опашка и пое дъх да възрази, но се смръщи.

— Чакай — прошепна и вирна глава. — Чу ли това?

Замълчах, извадих пистолета от колана си и минах до нея. За миг застинахме така — войник от Ордена на свети Георги и дракон — пазехме гърбовете си. Странно, но не беше по-различно от безбройните пъти, когато бях правил това с Тристан.

Някъде в лабиринта звучеше тиха, позната мелодия.

Ембър ахна.

— Телефонът ми!

Тръгна напред, залитна и едва не падна, съскайки от болка. Забързах до нея и внимателно я хванах за крилото, за да я спра и да я накарам да ме погледне.

— Изчакай малко. — Ще ми се да знаех някакъв номер, с който да накарам дракон да легне, особено този дракон. — Ембър, чакай. Ще се нараниш. — Тя изсумтя и ме изгледа лошо. — Стой тук и не мърдай. — Заотстъпвах с протегната напред ръка. — Легни, ако трябва. Аз ще го намеря и веднага се връщам. — И хукнах към лабиринта, без да дочакам отговор.

Тичах към мястото на първата засада, подминавах телата на агенти от „Нокът“, свлечени в ъгли или зад сандъци. Повечето бяха проснати на пода там, където се бяха строили в редица, изпепелени от драконов огън или простреляни от пистолета, който Ембър ми бе хвърлила.

Оръжието, с което тя трябваше да ме убие.

Стиснах зъби. За миг наистина си помислих, че ще го направи. Знаех, че с Данте са близки и имат връзка, нечувана за техния вид. Данте беше дракон, неин брат и единственото й семейство; аз бях човек, войник, когото познаваше едва от няколко седмици. Сама ми бе казала, че ще направи всичко, за да го измъкне от „Нокът“.

Защо беше избрала мен пред него?

Докато претърся района, звъненето спря, но само след няколко секунди започна отново. Открих апарата до едно пале, грабнах го и го вдигнах до ухото си.

— Уес?

— О, браво — рече гласът в другия край. И макар натежал от сарказъм, не беше на Уес. — Още си жив.

— Райли. — Усетих странна смесица от облекчение и разочарование. Облекчение, защото, каквото и да изпитваше към мен, отцепникът беше способен водач и стратег, истински войник. И очевидно бе загрижен за отцепниците от мрежата си, малките, които измъкваше от „Нокът“. Само преди месец не знаех, че драконите са способни на подобно нещо. Не исках да умре; бях доволен, че е оцелял.

Но в същото време го бях виждал как гледа Ембър — той искаше да я защитава. Той беше дракон; дълголетен, интелигентен и способен да я разбере по начин, по който аз никога не бих могъл. Ревността беше нещо ново за мен. И ми беше неприятно да се чувствам така. Но все пак я имаше.

— Къде е Ембър? — попита той и злобата отново се надигна в мен, по-силна от всякога. Потиснах гнева си, знаех, че не е разумно точно сега, затова отговорих спокойно:

— Тя е добре. Ранена е, но ще се оправи. Ние… имахме неприятности с „Нокът“.

— Стига бе! — въздъхна Райли, звучеше гневен и изморен. — Предполагам, вече сте разбрали, че Фейт е Усойница — продължи той, но като че ли не искаше да чуе отговора.

— Да — отвърнах просто.

— А тя…

— Мъртва е — казах аз и той пак въздъхна.

— Предположих. Шибаният „Нокът“. — Болката в гласа му ме изненада. — Те бяха просто хлапета. Едно е да изпратят след нас Усойници, но тези бяха почти деца. По дяволите! — Чу се приглушен удар, сякаш бе ударил нещо с юмрук. — Да изпращаш дракони да избиват дракони. Пълна лудост.

— Къде си?

— Вървя към вас. В старото железопътно депо, нали? Чух как Мист ви излъга по телефона. — Замълча, после попита по-тихо: — Как е тя?

Разбира се, можеше да има предвид само нея.

— Тя получи няколко повърхностни рани, докато се би с Усойницата — отвърнах аз и той отново изпсува. — Самите рани не изглеждат дълбоки, но по ръбовете са доста обгорени. Трета степен, доколкото мога да преценя. — От личен опит знаех колко болезнени са изгарянията трета степен. Но се чух да продължавам с абсолютно делови глас: — Иначе раните не са сериозни.

— По дяволите, Ембър — изръмжа Райли. — Как ще се изправяш сама срещу Усойница! Къде е Фейт сега? — продължи с леко колебание. — Ембър ли я… уби?

— Не, аз.

— Добре. — Пак се поколеба, този път по-дълго, сякаш се принуждаваше да изрече следващото: — Виж, нека се изясним — рече накрая. — Не те харесвам. Мисля, че си проклет убиец, и фактът, че наскоро смени лагера, не изличава всичката кръв по ръцете ти и никога няма да я изличи. Освен това мисля, че си идиот, щом вярваш, че Ембър би предпочела човек пред своите. Тя е дракон и дори да не го осъзнава все още, драконите и хората не могат да бъдат заедно. Ти би трябвало да го знаеш, войнико. И ако наистина те е грижа за нея, ще я оставиш да бъде със своите. За доброто и на двама ви.

— Но — продължи той, а всичко в мен се сви болезнено от думите му, — знам на какво са способни „Нокът“. Знам на какво са способни Усойниците, дори малките. Ембър може да е твърде милостива, за да убие дракон, но съм сигурен, че Фейт не би се поколебала да убие нея. Щом си очистил Усойницата, колкото и да те мразя заради това, вероятно си спасил живота на Ембър. И… — въздъхна — … не си чак такова копеле, за каквото те мислех.

— Благодаря — отвърнах сухо. Знаех, че това е единственото подобие на благодарност, което ще получа от отцепника.

Той изсумтя.

— Не ме разбирай погрешно. Ако Усойницата ти беше разкъсала гърлото, нямаше да си изгубя съня. Къде е Ембър сега?

Тихи стъпки ме накараха да се обърна точно когато една стройна фигура в черен костюм се появи от лабиринта. Ембър, разбира се, ме беше последвала. Стискаше зъби от болка и решително куцукаше към мен.

— Райли ли е? — попита тя, когато забързах към нея и я хванах в мига, в който залитна. Видях на бузата й четири яркочервени драскотини, но в очите й светеше надежда. — Райли ли е?

За миг се изкуших да излъжа, да изключа телефона и да кажа, че е бил Уес. За миг се почувствах ужасно заради факта че оцеляването му кара лицето й да грее така. Това хвърли тъмна сянка над мислите ми и всички съмнения и объркването, които бях потискал, се издигнаха отново към повърхността. Заблуждавах ли се? Ембър щеше ли да ме види някога в същата светлина като отцепника?

— Гарет? — Тя ме гледаше нетърпелива и объркана. — Затвори ли? С кого говореше?

Подадох й безмълвно телефона.

49.

РАЙЛИ

— Райли?

Топлина потрепна в мен, когато чух гласа й, почти ми секна дъхът. Драконът се надигна, отърси се от сънливостта и прогори наркотика. И може би още бях под влиянието на серума на истината, но внезапно всичко ми стана много по-ясно. Ембър беше моя. Имах нужда от нея. Тя беше импулсивна, безразсъдна, вбесяваща… и не можех да си представя живота си без нея.

— Здрасти, Огнено момиче — въздъхнах аз. — Радвам се да те чуя. Добре ли си?

— О, нали знаеш. — Гласът й потрепна от облекчение. — Малко ме опърлиха, малко ме поиздраха. На няколко пъти едва не ме убиха. Както обикновено. А ти?

— Същата работа. — Минах през една метална врата и спрях пред сградата, за да се ориентирам. Някакъв индустриален квартал в края на града, изолиран и с нищо незабележителен, както и очаквах. Все пак огледах внимателно района, нищо чудно „Нокът“ да наблюдават мястото чрез сателит или по друг начин. Трябваше бързо да се измъквам. Сега, когато бях включил отново телефона си, Уес щеше да ме намери; вероятно вече идваше. — Макар че съм адски объркан от едно нещо — продължих аз, докато бързах през прашния двор към металната ограда. — Не каза ли току-що, че си обгорена? Ти си дракон. Какво се случи?

— Ами може пък сама да съм се подпалила.

Затворих очи.

— Ембър…

— Но погледни го от хубавата страна, този път не ме простреляха.

— Имам нужда от теб.

Последва много дълга тишина. Достатъчно дълга, за да се промъкна през оградата и да изляза на тротоара. Огледах улицата, избрах посока и тръгнах към сиянието на далечните светлини, които бележеха края на града. Топъл ветрец облъхна лицето ми, носеше миризма на прах и асфалт; вдишах и се усмихнах. Хубаво е да си свободен.

— Райли. — Гласът й потрепна леко, но не можах да разбера какво чувства. — За… за какво говориш?

— Мисля, че знаеш за какво говоря. — Прекарах ръка през косата си, усещах се опасно лек и дързък. — Обаче вероятно още съм под ефекта на серум на истината — продължих със същата безгрижност, която усещах и при разпита. — И това ме накара да осъзная нещо за нас. Но ако не искаш да чуеш какво всъщност мисля, ще затворя веднага.

— А ти искаш ли аз да затворя?

Да. Кажи да, Райли.

— Не.

Ембър пое дълбоко дъх.

— Тогава ми кажи.

Вече няма връщане назад. О, майната му. Официално вече не ми пука.

— Осъзнах нещо, докато Мист ме разпитваше — започнах аз, надявах се да успея да й кажа всичко, преди Уес да се появи. — Тя е Василиск. „Нокът“ искат местата на тайните ми квартири и са я изпратили да измъкне информацията. Тя трябваше да ме убие, след като я получи.

— Кучка — изръмжа Ембър.

— Не е виновна тя — казах аз и отново съжалих, че не успях да я спася. — Нали знаеш какво представлява „Нокът“. Знаеш на какво са способни. Бих я взел при нас, ако можех.

— А тя…?

— Не. Не я убих. Упоих я с дрога, която може да повали и слон, затова няма да помръдне поне няколко часа. Но не става дума за това. — Спрях, защото едно такси зави зад ъгъла към мен, но после ускори и подмина.

— Щях да й кажа всичко — продължих аз и стомахът ми се сви при мисълта колко близо бях до разкриването на цялата си мрежа. — Почти предадох цялата си мрежа. Всичките малки, всички човеци, които съм измъкнал. Но нещо ме спря, попречи ми да изпея всичко и да й кажа каквото искаше да знае.

— Какво нещо?

— Ти, Огнено момиче. — Спрях на кръстовище и се облегнах на един пътен знак. — Видях лицето ти и разбрах, че трябва да издържа. — Един човек ме подмина и се усмихна подигравателно, когато прекоси улицата, но не ми пукаше. — Ти ми върна почвата под краката, Ембър — казах тихо и облегнах глава на металния пилон. — Ти си причината да устоя. Просто не спирах да мисля за теб.

— Не знам какво искаш от мен — побързах да добавя, защото съзнавах, че друг път няма да събера кураж, за да го изрека — или какво изпитваш към войника, но искам да знаеш едно… вече няма да се боря с това. Отсега нататък ще се боря за нас.

— Райли — рече тя отново, почти шепнешком. — Аз не мога… искам да кажа. Това не е… — Замълча, гласът й стана още по-тих, едва се чуваше: — Не мога да ти обещая нищо. Не знам какво чувствам.

— Няма проблем, Огнено момиче. — Вдигнах глава, защото фарове пронизаха мрака и едно такси спря до тротоара. — Но когато разбереш, когато си спомниш, че все пак си дракон, аз ще бъда тук. Няма да ходя никъде, това ти обещавам.

Прозорецът на таксито се спусна и рошавата глава на Уес надникна навън. Тънките му ръце жестикулираха трескаво. Ухилих се и тръгнах към таксито, изненадан колко облекчен бях да го видя.

— Сега тръгвам към теб — казах на Ембър и седнах отзад, без да обръщам внимание на красноречивия поглед на Уес: „Аз казах ли ти?“. — Дръж се, ще дойдем до минути.

— Райли?

Спрях точно преди да прекъсна разговора.

— Да?

— Радвам се, че си добре. — Гласът й беше непокорен и дързък. — Изплаши ни. Не го прави отново.

— Имаш предвид да не ме залавят и да не ме разпитват агенти на „Нокът“? Не мога да ти обещая, но ще направя всичко по силите си. — Усмихнах се, когато тя изсумтя. — До скоро.

— Е — веднага се обади Уес, щом затворих. — Изобщо не изглеждаш ужасно.

50.

КОБАЛТ

Преди дванайсет години.

Не знам как ме е проследил, но го е направил.

Един човек ме чакаше в последното скривалище, което бях наел за през нощта. Седеше до бюрото в ъгъла, когато влязох. Напрегнах се и посегнах към пистолета, който вече винаги носех със себе си, но той бързо вдигна ръце.

— Споко, приятел! Не съм дошъл да правя проблеми. Просто ме изслушай.

Тогава го познах. Хлапето от срещата с Рот и Главния Василиск, преди толкова много време. Кафявата му коса стърчеше във всички посоки и падаше над очите му, а дрехите му изглеждаха смачкани и мръсни, сякаш не ги беше свалял от дни. Опитах да си спомня името му и осъзнах, че всъщност не го знам.

— Добре. — Продължавах да се целя в хлътналия му корем. Може и да беше човек, и то невъоръжен, доколкото виждах, но бях изкарал ужасна седмица и не исках да рискувам. — Целият съм слух. Какво искаш?

— А ще може ли да оставиш пистолета? Вече ти казах, приятел, не искам проблеми. Тук съм да помогна.

Ухилих се.

— Сериозно? Малко ми е трудно да повярвам. Първо, ти си човек. С какво можеш да ми помогнеш? И второ, и по-важно, видях те на срещата с Рот. Ти си от „Нокът“.

— Вече не.

Изгледах го смаян.

— Вече не? Как така?

— Ами напуснах, приятел. Край. Станах отцепник, излязох от схемата, станах невъзвращенец, както щеш го наречи.

— Как?

— Планирах го от доста време — обясни хлапето, на слабото му лице се изписа гняв и възмущение. — Ако вземеш да свалиш пистолета и спреш да ме изнервяш, ще ти кажа всичко. Включително и някои неща за теб, които може би не знаеш.

Въздъхнах и свалих оръжието.

— Добре. — Той се отпусна. Нямах нужда от това точно сега, някакъв непознат човек да се появи на прага ми като изгубена котка, но ако хлапето наистина се бе измъкнало от „Нокът“, вероятно си струваше да го изслушам. Той може би знаеше какво са намислили, ако планираха нещо, което включваше мен и поредната Усойница. Засега се измъквах от Стелт, но нямаше да е задълго. Тя още беше някъде там и ме търсеше. Поне можех да го изслушам. — Обаче — предупредих го и за последно надигнах пистолета, — ако „Нокът“ внезапно се появят, докато си говорим, теб ще застрелям първи. Просто да знаеш.

Той пребледня, но кимна.

— Става. Макар че ако копелетата се появят, може би ще е по-добре да ме застреляш. — Опря кокалести лакти на коленете си и въздъхна. Изглеждаше изморен и много по-възрастен, отколкото ми се беше сторило. — Мисля си… вероятно наистина ще е по-добре да умра, отколкото да се върна там.

Пъхнах пистолета в колана на джинсите си и пристъпих навътре в стаята.

— Кой си ти? — Спрях до леглото. — Как ме намери?

— Казвам се Уесли — отвърна човекът и се облегна в стола. — Уесли Хигинс, или просто Уес. Не че има значение, официално вече не съществувам в нито една система. Аз знам кой си. Всъщност знам много неща за теб.

— Така ли? — отвърнах заплашително. — И какво точно искаш за тази информация? Сигурно ще поискаш всичко, което имам, или ще идеш в „Нокът“ да ме предадеш?

— Нищо подобно! Виж, не се опитвам да те изнудвам. Аз просто… — Прекара ръце през косата си. — По дяволите, не искам да се караме. Аз съм на твоя страна, разбираш ли? Нека започна от началото. Ще мога ли да го направя, без да ме гръмнеш в главата?

Свих рамене. Може и да бях параноичен, но седмицата наистина беше ужасна.

— Нищо не обещавам — изръмжах аз. — Започвай.

— Добре. — Пое дълбоко дъх, аз се облегнах на стената, скръстих ръце и зачаках.

— Бях в „Нокът“ почти пет години — започна човекът, като ме поглеждаше крадешком. — Преди това живеех в Лондон с нашите. Нямам братя и сестри, а родителите ми работеха на дълги смени, затова през повечето време бях сам.

— Какво общо има това с „Нокът“?

— Ще стигна и дотам, човече. — Замълча да събере мислите си и продължи: — Както казах, нашите все ги нямаше. Не знаеха какво правя. Не знаеха, че съм… ами… анонимен и независим компютърен специалист.

— Че си хакер.

— И то адски добър. И още съм. — Изглеждаше леко самодоволен, но после очите му потъмняха. — Разбира се, точно това ме забърка в тази каша. Един ден бях сам у дома, вършех си работата, когато някой почука на вратата. Отворих и видях на прага двама цивилни полицаи. Казаха, че съм арестуван и че добре знам за какво. Бях ужасен. Бях на четиринайсет и съвсем сам, извлякоха ме от дома ми с белезници. — Усмихна се мрачно и безрадостно. — Разбира се, не бяха полицията. Не бяха от никоя правителствена служба. Но ти вече знаеш това, нали?

Сега бе мой ред да въздъхна.

— „Нокът“.

— Проклетият „Нокът“ — повтори Уес. — Макар че тогава нямах представа. Отведоха ме в една стая, сложиха ме пред компютър и ми казаха, че ако не правя каквото искат, не само ще ме разкрият, но и ще съсипят семейството ми. — Поклати глава. — Бях просто глупав тийнейджър. Повярвах им. Затова правех каквото ми кажат. Цели три години работих за „Нокът“, чудех се какво става с родителите ми и дали организацията ще ми позволи да се прибера. И знаеш ли какво осъзнах накрая?

— Че няма да ти позволи.

Уес кимна бавно.

— Когато станах на шестнайсет, присъствах на първата си среща с Адам Рот. Те ме заведоха в една обезопасена стая без прозорци и без никакви хора наоколо. И ми показаха тайната на „Нокът“. Показаха ми за кого работя. — Изсмя се рязко и горчиво. — Било дар. Награда за блестящата ми служба и таланти. Шибани копелета. И осъзнах, че никога няма да ме пуснат. Бях там до живот.

— Тогава ли реши да се измъкнеш?

— Та те ме бяха отвлекли! — Изви устна. — Отнеха ми свободата, семейството, всичко. Бях шибан роб на гущерите от цели пет години. Реших да се измъкна на всяка цена.

— Вероятно доста си се потрудил за целта — казах аз, бях смаян, че е предприел толкова опасно нещо и все още им се изплъзва.

— Да, ами както казах, планирах го от известно време — повтори Уес. — Трябваше да подготвя всичко така, че когато си тръгна, да съм завинаги извън системата им. И трябваше да отмъкна достатъчно тайни, за да ги изнудвам да не посегнат на семейството ми. Когато избягах, се погрижих да разберат, че ако някога заплашат нашите, за да се доберат до мен, няколко много интересни файла за бизнеса на „Нокът“ ще станат обществено достояние.

Ухилих се.

— Играеш мръсно с „Нокът“. Впечатлен съм.

Човекът изсумтя.

— Аха. Но има една малка засечка. Мога да хакна всичко, но нямам умения за оцеляване като теб, за да остана жив и далеч от организацията. Дори да бягам, накрая ще изпратят някого да ме убие или ще ме завлекат обратно. Някоя Усойница ще ми разкъса гърлото посред нощ. — Потрепери и ме погледна мрачно. — Честно казано, от доста време чакам някой като теб. Когато чух, че си станал отцепник, разбрах, че това е шансът ми. Вероятно нямаше да имам друг.

— Затова ме проследи с надеждата да те защитя от „Нокът“? — Поклатих глава. — Не искам след мен да се влачи човек и само да ме забавя. Работя сам, винаги съм работил сам. — Той посърна и аз се почувствах като задник, но казах още по-твърдо: — Имаш ли изобщо представа за какво ме молиш? Знаеш ли какво означава за организацията да станеш отцепник? Те никога няма да спрат да те търсят. Никога няма да се откажат, да простят или да приемат компромис. И никога няма да забравят, защото драконите имат адски добра памет и вечно жадуват за отмъщение. Но поне ще си жив. А дойдеш ли с мен, животът ти ще е несигурен, изпълнен с насилие и вероятно много къс.

Той присви очи.

— Не мисля, че съзнаваш добре възможностите, приятел — каза той и аз се смръщих. — Аз не съм просто някакво глупаво хлапе, което има нужда от защита. И аз мога да ти помогна.

— Как?

Той се подсмихна.

— Ами за начало… нали се сещаш за сметките, които „Нокът“ замрази, когато стана отцепник? Мога да ги отворя и да направя така, че никога да не ги проследят до теб.

— Какво? — втренчих се в него и усмивката му стана по-широка.

— Казах ти, че съм един от най-добрите, приятел. Ако ти трябва нещо, откраднат файл или разбит шифър, аз ще го направя. Всъщност… — Той бръкна в джоба си, извади нещо черно и пластмасово и ми го подхвърли. — Дар в знак на добра воля.

— Какво е това?

— Всички файлове на „Нокът“ за теб. Всичко, което си правил за организацията, цялата информация къде си бил, къде си отсядал, за случаите, задачите ти и датата на излюпването ти, всичко. Поздравления. Вече наистина си призрак за тях. — Взирах се смаян в него и усмивката му стана по-твърда. — Знаеш, че не са искали да се върнеш от онази мисия, нали? Според досието ти си се превръщал в „пасив“ и „податлив на измяна“. Което е начинът на „Нокът“ да кажат, че вече не могат да те контролират. Затова са решили да инсценират злополука, докато си изпълнявал дълга си. — Сви рамене. — Но тъй като си тук, а не погребан под тонове тухли, предполагам, че вече знаеш това.

— Да. — Погледнах смаян флашката. Целият ми живот на това малко парче пластмаса. А сега беше само мой. Благодарение на този човек проследяването ми вече ставаше много по-трудно. — Предполагам, че онзи „файл“, който искаха да открадна от Ордена, е бил просто примамка — казах аз и пъхнах флашката в джоба на якето си. — Извинение да ме вкарат в базата.

— О, не, приятел. Беше си съвсем истински. — Уес пак се ухили. — Онзи ден „Нокът“ взеха много важен файл от Ордена. Те вече имаха агент в базата, защо да не го използват за последно? Проблемът? Ами той вече изчезна. Сякаш никога не го е имало.

— Ти си взел файла — казах аз и той сви рамене. — Е, какво е?

— Питаш мен? Мислех си, че работиш сам.

Той беше прав; беше твърде полезен, за да се откажа от него. Все пак нещо ме тормозеше.

— Да кажем, че приема предложението ти — започнах аз и той вдигна вежди. — Защо го правиш? Какво ще получиш от всичко това?

— Освен че ще остана жив? Ами това ми се струва адски добра причина, но… има и още нещо. — Уес се облегна в стола и изражението му стана сурово. — Проклетите гущери ми откраднаха живота — промърмори той. — Вече никога няма да съм нормален. Никога няма да мога да видя родителите си, да се оженя, да имам деца, такива неща. Заради „Нокът“.

— Значи отмъщаваш? — попитах аз и поклатих глава. — И си мислиш, че… ще успееш да го победиш? Това не е някаква си компания, която можеш да заразиш с вирус. Това е световна корпорация, империя. Ние сме само двама.

— А ако има и други като нас?

— Дори да има, как ще ги намерим?

Очите му засияха.

— Как наистина — рече той и отвори лаптопа си, наведе се над клавиатурата. — Искаш да знаеш какъв файл открадна от Ордена? — Приближих се и надникнах над рамото му. — Виж това.

Присвих очи към изображението, което изскочи на екрана и се смръщих объркан. Това беше… списък. Нямаше заглавие, нищо, което да подскаже за какво се отнася. Но първият ред беше следният: „Карсън Сити, Невада. Дейност на «Нокът»: умерена. Открити внедрени агенти: 1.“

Внедрени агенти? Така Орденът наричаше малките, готови за асимилация. Те бяха изпращани в човешки градове, за да се смесят с хората. Прегледах списъка и смайването ми нарастваше. Всеки ред съдържаше името на града, степента на активност на „Нокът“ там и един или двама възможни агенти. Сърцето ми заби по-бързо от вълнение.

— Това е… — прошепнах аз, а Уес кимна.

— Всички места, където според Ордена „Нокът“ ще изпрати своите малки — довърши той и сви рамене. — Вероятно не е съвсем точен, някои от местата вероятно вече не се използват, като се има предвид параноята на „Нокът“. Но…

Но все беше нещо. И сега, когато имахме списък с възможните локации на внедрените агенти, в главата ми започна да пропълзява идея. Откачена, невъзможна, ужасяваща идея. Ако успеехме да открием тези малки и да сме там, когато „Нокът“ ги внедряват в града, можех да им покажа истината за организацията. Те трябваше да я знаят, преди „Нокът“ да затегне хватката си и умовете им да бъдат промити напълно. Те трябваше да видят какво представлява всъщност организацията. А ако решат, че не могат да бъдат повече част от нея, щяха да имат нужда от някой, който да им помогне да избягат, да им покаже как да бъдат свободни.

Аз можех да им покажа.

Уес забеляза промяната в мен и на лицето му бавно се разля усмивка.

— Е, к’во ще кажеш, приятел? — рече тихо. — Партньори ли сме?

— Осъзнаваш, че това ще отнеме много време, нали? — предупредих го аз. — Такава мрежа се изгражда с години, дори с десетилетия. Постоянно ще бягаме, от „Нокът“ и от Ордена. Животът ни винаги ще е в опасност и никога няма да бъде нормален. Сигурен ли си, че го искаш?

— Хей! — Уесли Хигинс се облегна назад и сви рамене. — Преследва ме шибана драконова империя, която няма да спре, докато не бъде разрушена напълно. Какво друго ми остава?

— Така е. — Погледнах към първото място от списъка и кимнах. Карсън Сити, Невада, бе първата ни спирка. — Нека съпротивата започне.

51.

ЕМБЪР

Отпуснах ръка, сърцето му биеше бързо, чувствата ме разкъсваха. Райли беше добре; не можех да изразя колко облекчена бях да чуя гласа му, да разбера, че е жив. Последните няколко часа бяха кошмар; дори не бях осъзнавала колко много означава Райли за мен, докато не изчезна.

А драконът ми, който се носеше като разтопена лава по вените ми, ясно съзнаваше обещанието му, наслаждаваше му се дори. Тя нямаше търпение да го види. Тя разпознаваше другата си половина, винаги я бе разпознавала. Кобалт я зовеше. Тя чувстваше привличането на дракона така ясно, както аз усещах нуждата да летя, да спя или да дишам. И Райли вече нямаше да го крие.

Какво спираше мен?

— Трябва да вървим. — Гласът на Гарет отекна до мен. Вдигнах очи и видях, че ме гледа. Лицето му бе празна, безизразна маска. Всичко в мен се сви. — „Нокът“ вероятно вече са разбрали, че засадата им се е провалила — продължи той и посочи към касапницата наоколо. — Ако не са, скоро ще разберат. Трябва да напуснем района, преди да са изпратили екип по почистването.

— Добре. — Кимнах и се отблъснах от купчината сандъци, но в крака ми се стрелна болка и едва не паднах, задържах се за ръба. — О, по дяволите!

— Добре ли си? — Той се приближи, студеното изражение се разкъса за миг от тревога. Махнах му.

— Добре съм. — Направих още една крачка и стиснах зъби, защото кракът ми, гърбът, ребрата и рамото ми запулсираха. Не знаех дали е от ноктите на дракона или съм натъртена от схватката, но ужасно болеше. Разбира се, по глупавия магически костюм на Усойница нямаше нищо скъсано, затова не можех да видя раните. — Следвам те — казах през зъби, щеше ми се да можех да се Преобразя в истинската си форма отново. Човешкото тяло не се справяше добре с болката. — Просто върви… малко по-бавно. Продължавай.

Гарет се поколеба, застана до мен и сложи ръка на гърба ми. Погледнах го изненадана, когато се наведе, пъхна ръка под коленете ми и ме вдигна. Ахнах и потреперих, защото движението засегна отворените рани под костюма, но той ме вдигна внимателно на ръце и болката намаля.

— Гарет. — Сърцето ми бумтеше, бях толкова близо. Сложих ръка на гърдите му и усетих, че и неговото сърце бие бързо под дланта ми. — Не е нужно да го правиш. — Разкъсвах се между вълнението и смущението. — Ще се оправя…

Замълчах заради погледа му. Прочетох тъга, съжаление и копнеж в очите му, преди да примигнат и отново да станат далечни.

— Нека го направя за последно — каза той тихо и се усмихна леко, когато се смръщих объркана. — Ти веднъж носи мен. Сега е мой ред.

Звучеше тъжен. Сякаш това бе последното нещо, което правеше за мен. Увих ръка на шията ми и се усмихнах, за да разсея напрежението.

— Знаеш ли, ако наистина искаш да ме впечатлиш, мога да се Преобразя и да ме носиш тогава.

Устните му потрепнаха.

— Струва ми се, че няма да стигна много далеч. Райли ще дойде и ще завари дракон върху смазан войник. Вероятно дори ще ни снима за спомен.

Изсмях се и усетих как смущението ми намалява. Войник на свети Георги носи дракон на ръце — какво следва? Въздъхнах, облегнах глава на гърдите му, докато ме носеше с лекота през лабиринта. Сърцето му биеше равномерно и стабилно до ухото ми и аз се отпуснах. Бяхме добре, всички. Орденът ни беше нападнал и ние бяхме оцелели. „Нокът“ изпрати двама смъртоносни агенти, за да ме принудят да се върна в организацията, а още бях тук. Райли беше жив. Гарет беше жив. Бяхме преодолели най-страшното, което „Нокът“ и Орденът можеха да хвърлят срещу нас, и бяхме победили.

Но жертвите бяха много, макар че не ги дадохме ние. Не беше нужно да поглеждам към десетината агенти на „Нокът“, проснати из склада. Повече мъртъвци, отколкото бях виждала през целия си живот. Мъртви човеци, които вероятно щяха да навестяват сънищата ми със седмици. И разбира се, някъде в тази мрачна и кървава каша лежеше безжизненото тяло на един тъмносин дракон. Момиче, което някога е било също като мен.

Гняв припламна и странно, но очите ми запариха. Това беше загуба. Ужасна, глупава загуба и за какво? Фейт не трябваше да умира. „Нокът“ не трябваше да я изпращат. Защо просто не ни оставеха на мира? Защо беше толкова важно да се върна в организацията? Сега едно малко и десетки хора бяха мъртви, защото някой в „Нокът“ бе наредил моето убийство…

— Гарет — прошепнах и свих юмрук в тениската му, — чакай!

Той спря и ме погледна питащо. Бяхме почти до изхода; виждах отворената врата към пустия двор. Райли и Уес сигурно щяха да дойдат скоро и трябваше да се махнем оттук, преди „Нокът“, Орденът или полицията да се появят. Но нещо още ме тормозеше и знаех, че ако не го разреша сега, ще ме подлуди.

— Трябва да се върна — казах аз и той се смръщи. — Не е нужно да идваш. Остави ме и върви да чакаш Райли. Но аз трябва да се върна. Забравих да направя нещо важно.

52.

ДАНТЕ

Досега трябваше да се е обадила.

Часовникът на стената тиктакаше твърде силно, всяка секунда бе като миниатюрна дрелка в мозъка ми. Старшите дракони не правеха нищо, не казваха нищо, седяха около масата, търпеливи като планини, и ме гледаха безизразно. От време на време ме заговаряха или казваха нещо помежду си с хладни и дистанцирани гласове, но предимно чакаха мълчаливи и неподвижни. Аз имитирах позите им, опитвах се да запазя спокойствие, да бъда търпелив, взирах се в ръцете си, докато образът им не се отпечата в ретините ми.

Телефонът на масата избръмча.

Подскочих като ужилен. Грабнах го, без да чакам позволение от Рот, и го вдигнах до ухото си. Казах тихо и сериозно:

— Фейт? Готово ли е?

— Не е Фейт.

Замръзнах. Стаята замръзна. Седях скован на стола, пред погледите на четири висши дракона, а нейният глас отекваше в ухото му — тих и познат. Те не можеха да чуят разговора, но по очите им личеше, че разбират, че нещо не е наред. Сърцето ми бумтеше, затворих очи, знаех, че няма смисъл да го крия.

— Ембър — казах аз и усетих как вниманието на всички в стаята се изостри до краен предел. Преглътнах с мъка и се принудих да говоря спокойно. Може би някак щях да спася нещо от мисията. — Къде си?

— Мисля, че вече знаеш, Данте. — Гласът й беше леден. Беше ми говорила така само няколко пъти в живота ми и имах болезнени спомени от единия, и малък белег от другия. — Като се има предвид, че ти си планирал всичко.

Тежестта на погледите им стана непоносима, драконите ме гледаха втренчено.

— Къде е Фейт?

Секунда тишина.

— Тя е мъртва.

Земята пропадна под мен. Седях там и не можех да повярвам на ушите си. Винаги съм знаел, че Ембър е бунтарка, безразсъдна и упорита, но не предполагах, че е способна на това.

— Мъртва? — попитах задавено. — Ти ли я уби?

— Не я убих аз.

— Значи войникът — предположих. — Сега си с него, нали? И му позволи да я убие. — Не последва отговор, аз продължих по-твърдо: — Как можа да го направиш?

— Доста нагло от твоя страна да ме питаш подобно нещо — изсъска Ембър. И макар че звучеше ядосана, гласът й се прекърши на последната дума. — Не ми се прави на невинен, Данте! Все пак ти си я изпратил. Ти си планирал всичко това, нали?

— Да — признах аз, не знаех откъде идва този страшен гняв. — Направих го. За да те върна. Твоето място е тук, Ембър. Твоето място е в „Нокът“. — Чу се проскърцване, някой стана от стола си. — Опитвам се да те спася — казах аз и също се вбесих. — Опитвам се да изградя бъдеще и за двама ни, но ти продължаваш да го съсипваш! Не мога да повярвам, че си позволила на онзи човек да убие Фейт, само защото не искаш да се върнеш. Какво ти става!

Вече почти крещях и след секунда господин Рот издърпа плавно телефона от ръката ми, погледна ме със смразяваща усмивка и го вдигна до ухото си.

— Госпожице Хил — рече той сърдечно, — обажда се Адам Рот, старши вицепрезидент на западния филиал на „Нокът“. Как се чувствате тази вечер? — Замълча, леко усмихнат, лицето му не издаваше нищо. — Е, сигурен съм, че го нямате предвид буквално.

Зарових лице в дланите си и прекарах пръсти през косата си, вече не ми пукаше как изглеждам. Можех само да си представям какво казва Ембър на вицепрезидента на „Нокът“. Стомахът ми се преобърна, всичко се беше объркало ужасно. Фейт бе мъртва. Къде беше Мист? Дали и тя беше убита? Тези две малки бяха най-големият ни шанс да намерим Ембър и отцепника; те бяха нови агенти на „Нокът“, Кобалт и другите от мрежата му нямаше да ги познават, затова можеха да се приближат, без да събудят подозрение. Отначало исках Мист да говори с Ембър и да я убеди да се върне, но после тя ме информира, че „Нокът“ имат други планове за нея. Това ме подразни — операцията все пак беше моя и господин Рот ме сложи начело. Но след това говорих с другия агент, Фейт. Тя ме увери, че ще върне Ембър без проблеми. Преди този разговор много се съмнявах, че това тихо, нежно на вид момиче ще се справи със задачата. Кобалт беше опасен отцепник, а Ембър бе меко казано упорита. Но само след няколко минути разговор разбрах, че Фейт е повече, отколкото изглежда. И когато тя ме увери, че ще свърши работата, аз й повярвах, но съвсем ясно й дадох да разбере, че не искам да наранява сестра ми по никакъв начин.

— Върни Ембър в „Нокът“ — казах й. — Използвай всичко възможно, за да я убедиш да се върне, но не я наранявай. Ако откаже, направи каквото трябва. Но искам сестра ми да се върне жива и здрава. Разбра ли?

— Разбира се, сър. — Тя ми се усмихна уверено и професионално. — Сестра ви няма да пострада по никакъв начин. Ще се погрижа за това.

А сега беше мъртва. Фейт беше мъртва. Защото я бях изпратил след моята проклета сестра и Ембър бе позволила да я убият, за да не се върне в организацията. Как бе възможно? Как бе стигнала дотам след всичко, през което бяхме преминали заедно? Явно изобщо не познавах сестра си.

А сега, заради нея, се бях провалил. Бях провалил „Нокът“.

Ръцете ми трепереха и аз ги притиснах към масата в опит да ги успокоя. Над мен господин Рот продължаваше със студена любезност:

— Опасявам се, че не мога да ви кажа това, госпожице Хил — рече той равно. — Ако желаете да научите тази информация, ще трябва да се върнете в организацията. — Пауза. — Не, господин Хил не е в никаква опасност. Той е ценен член на „Нокът“ и ние ценим сътрудничеството му. — Пауза. — Не, нашата политика по отношение на отцепниците е съвсем ясна. Кобалт е престъпник, който нанесе необратима вреда на организацията. Трябва да се защитаваме от неговите екстремистки възгледи. — Една последна, дълга пауза и гласът на господин Рот стана по-твърд. — Съжалявам, че се чувствате така. Но ако се съгласите да се върнете и да говорите с нас, ще разберете, че…

Той замълча и отпусна ръка.

— Е, изглежда, госпожица Хил няма да се присъедини към нас тази вечер. — Обърна се, опря пръсти на масата и заговори на всички: — Засега ще се оттеглим, докато изработим нова стратегия за връщането на госпожица Хил и елиминирането на Кобалт. Тъй като госпожица Андерсън още не е докладвала, вероятно тя ще ни донесе по-добри новини. Но това може да почака до утре. — Огледа ни със студени черни очи. — Свободни сте.

Всички станаха като един и напуснаха стаята със сведени погледи. Аз също станах, но дългите стоманени пръсти на господин Рот стиснаха рамото ми и аз застинах.

— Господин Хил. Вие ще дойдете с мен.

53.

ЕМБЪР

— Няма друга като теб, Огнено момиче — въздъхна Райли.

Изгледах го над масата, на която бе отворен комплект за първа помощ — бинтове, мехлем за изгаряне и дезинфекциращи кърпички. Черният ми костюм лежеше на пода в банята на хотелската стая, бях го заменила с къси панталони и свободна блузка, която не се търкаше в кожата ми. Райли се наведе напред в стола си и уви и последния бинт на ръката ми. Дългите му пръсти понякога ме докосваха и изпращаха топлина. Гарет бе излязъл от стаята преди няколко минути, без да каже нищо. Вероятно за да застане на пост или да огледа паркинга за „подозрителни елементи“. И ние бяхме сами.

Е, ако не броим Уес.

— Ето. — Райли завърза бинта и ме погледна с мрачна усмивка. Поклати глава. На лявата буза, точно под окото, имах квадратна марля, която странно ми опъваше. — Не пипай превръзките, Огнено момиче — нареди ми той. — Надявам се, че до ден-два раните ще зараснат, макар че за първи път ми се налага да лекувам дракон от изгаряния. Както казах, няма друга като теб.

— И слава богу! — промърмори Уес от леглото, лаптопът лежеше на коленете му. Не му обърнах внимание, което не беше лесно в малката стая. След като се срещнахме с Райли и Уес пред депото, ние избягахме от центъра на Вегас и Стрип, за да се отдалечим възможно най-много от огромните блестящи казина. В този малък хотел в покрайнините на града имаше повече хлебарки, отколкото игрални автомати, и четиримата се бяхме натъпкали в една стая като сардели, но Райли не възнамеряваше да останем дълго тук. Според Уес на две пресечки по-надолу се продавали коли втора употреба, където не искали документи и не задавали въпроси. Райли планираше да идем там още щом отворят, след няколко часа. Нямах представа къде ще ходим, но знаех, че иска бързо да напуснем Вегас. А след тази нощ с удоволствие щях да го направя. Да кажа сбогом на Града на Греха. Сбогом на „Нокът“ и на Ордена… и на Данте.

В гърлото ми заседна буца и аз преглътнах с ръмжене. Нямаше да скърбя за предателя, колкото и да ме болеше. Данте вече беше част от „Нокът“. Част от организацията, която искаше смъртта ми. Той бе изпратил след мен Усойница и Василиск след Райли, със заповеди да ни убият. Вече не го познавах. Райли беше прав от самото начало.

— Готово. — Уес натисна един клавиш и вдигна поглед. — Изпратих инструкции до всичките ни гнезда да се преместят веднага и да не се свързват с никого, докато не влязат в контакт с теб. До второ нареждане са в режим на спешна евакуация.

— Добре. — Райли се изправи. — Да се надяваме, че това ще ни спечели малко време, докато се оправим с тази каша. Да се опитаме да разберем откъде изтича информация към организацията и да пресечем това. Ако „Нокът“ иска смъртта ни, не възнамерявам да ги улеснявам.

Почти не го слушах, още мислех за „Нокът“ и Данте и за цялата тази прецакана ситуация, затова нежното докосване по рамото ми ме изненада. Вдигнах глава и срещнах настойчивите златни очи на Райли.

— Огнено момиче? Добре ли си? Боли ли те?

— Не — прошепнах, вече познатата топлина отново се надигаше и ме тласкаше към него. Изправих се внимателно. Раните и изгарянията пулсираха, но постепенно утихваха благодарение на мехлема и болкоуспокояващите. Истинската болка не беше физическа и никакъв аспирин не можеше да я потуши.

— Просто… мисля за „Нокът“ — Райли, който не откъсваше очи от мен — и за Ордена, и за онова копеле брат ми. Знам, че сега можеш да ми кажеш: „Казах ли ти?“…

Той пристъпи към мен и много внимателно ме притегли в прегръдката си, а аз се сковах от изненада.

— Съжалявам за Данте — прошепна той, беше сложил едната си ръка на кръста ми, а другата — в косата ми. Бузата ми се притискаше към гърдите му; усещах топлината на кожата му през тениската, а гласът му вибрираше в ухото ми. — Ще ми се да можехме да измъкнем и него. Но той направи своя избор. И сега ти също трябва да избереш. Ще продължиш ли да се бориш с мен срещу „Нокът“, въпреки че някой ден отново може да се сблъскаш с брат си?

Сложих длани на ръцете му и се отдръпнах, за да го погледна, но не Райли, а Кобалт се взираше в мен. Човешката маска още беше там, но тъмносиният дракон ме гледаше през човешките очи, виждах и разперените призрачни криле, в чиято сянка тънехме и двамата. Преглътнах с усилие, за да попреча и на моите да се разтворят.

— Защо сега? — прошепнах аз.

— Казах ти, че вече няма да се боря с това — отвърна Кобалт и ръката му се озова на бузата ми, беше изпепеляваща. — Едва не те изгубих днес. Няма да направя отново тази грешка. — Пръстите му плъзнаха по кожата ми, отметнаха косата ми назад и аз потреперих. — Не е нужно да решаваш тази нощ — каза Кобалт. — Имам време. — Устата му леко потрепна, той отстъпи и отново заприлича на Райли. — Все пак съм дракон.

— По дяволите! — чу се отвратеният глас на Уес от ъгъла. — Вие двамцата ще спрете ли, преди да съм оповръщал цялата стая? Райли, ела да видиш нещо.

Райли извъртя очи и тръгна към него. Аз ги гледах, сърцето ми биеше лудо в гърдите, драконът бушуваше под кожата ми. Внезапно стаята ми се стори твърде гореща и задушна, а стените сякаш ме притискаха. Трябваше да изляза на чист въздух.

Погледнах към Райли и Уес, те разговаряха за нещо и аз се измъкнах в топлата нощ. Бях си казала, че имам нужда да остана сама, за да си прочистя главата, но не беше вярно. Не се наложи да търся далеч. Една стройна фигура стоеше във външната галерия и бе опряла лакти на перилата. Взираше се в паркинга. Тръгнах към него, но се поколебах, разкъсвана между желанието да му кажа нещо и да се върна в стаята. Защо се страхувах? Това беше Гарет.

Принудих се да продължа, защото знаех, че ме е чул.

— Здрасти — казах, щом вратата изщрака зад мен. Опитвах се да звуча нехайно, въпреки че бях изпълнена с несигурност. — Забеляза ли някакви нинджи? Може би таен агент, скрит в кактуса?

— Не — отвърна той тихо, още се взираше в розовото сияние на хоризонта. — Но близо до паркинга има една подозрителна пейка, държа я под око. За всеки случай.

Усмихнах се и се облегнах до него на перилата. Вгледахме се в далечните планини. В минутите преди зазоряване светът е тих и в покой. Искаше ми се и аз да се чувствам така, но бурята от въпроси в мен ми пречеше. Чудех се къде ли ще идем сега. Чудех се къде е Данте, какво прави, какво планира. Чудех се дали ще дойде време, когато ще мога да спра да бягам. Дали някой ден „Нокът“ и Орденът просто ще спрат да се избиват и ще сложат край на тази война.

— Ембър.

Гласът му, тих и колеблив, наруши предутринния покой. Не откъсваше очи от хоризонта, но позата му беше скована и напрегната.

— Ти не ми отговори снощи.

Стомахът ми се преобърна и всичко наоколо застина. Гарет се изправи, обърна се да ме погледне и аз усетих как погледа на металносивите очи прогаря лицето ми. В мен запърха паника. Взирах се в една далечна улична лампа, която потрепваше на фона на настъпващата зора, и тишината между нас ми се стори ужасяваща. Сърцето ми биеше лудо, пищеше да кажа нещо, да му кажа онова, което искаше да чуе. Но не знаех дали ще мога… Когато бях с него, бях щастлива. Когато се докосвахме, сърцето ми учестяваше ритъма си, а стомахът ми правеше салта. Когато бяхме разделени, постоянно мислех за него, когато бяхме заедно — бях доволна. Но не знаех дали това е любов.

И как бих могла да го обичам, когато част от мен копнееше за Кобалт?

— Какво искаш да кажа, Гарет? — прошепнах накрая.

Той не отговори веднага, пое си тихо дъх, сякаш събираше кураж.

— Искам просто истината. — Гласът му не беше гневен или студен, или настоятелен, просто примирен. Тъжен. — Никога не съм… чувствал нещо подобно. И знам, че съм последният човек на света, който го заслужава, но… говорех истината, когато ти казах, че съм влюбен в теб. — Гласът му затихна на последните думи, после укрепна и стана почти предизвикателен: — Обичам те, Ембър. — Затворих очи. — Не ме е срам и не ме е страх от това. Но аз… искам да знам дали ти чувстваш същото.

Той сваляше картите на масата, разкриваше се напълно и аз вероятно щях да му разбия сърцето. Исках да му го кажа. Исках да му кажа, че чувствам същото, но същевременно не исках да го лъжа. Бях объркана и изпълнена със съмнения. Гарет. Кобалт. Копнеж. Любов. Кое е по-силно? Как изобщо хората разбират дали са влюбени?

— Гарет… аз… не зная. Не съм човек. И дори не знам дали сме способни на… подобни чувства.

— Не вярвам в това — каза той. — Преди може и да съм вярвал, но вече не. Познавам те, Ембър. От първия ден в Кресънт Бийч те наблюдавам. Ти имаше приятели, привързваше се, те ти липсват дори сега. Ядосваш се на брат си, защото избра „Нокът“ пред теб. Отказа да бъдеш Усойница, която убива безмилостно. Ти ми показа, че драконите не са по-различни от нас, и аз изоставих всичко, в което вярвах, заради теб. — Замълча, в гласа му се усети тихо отчаяние. — Не ми казвай, че не си способна на това — прошепна той. — Какво всъщност ти пречи?

Въздъхнах, погледнах го и накрая признах истината и пред двама ни:

— Райли.

Той не изглеждаше изненадан. Само кимна бавно, сякаш потвърждавах нещо, което винаги е подозирал. Накрая се обърнах към него, исках да разбере.

— Гарет… аз те харесвам. Наистина. Когато съм с теб… се чувствам повече човек от когато и да било. Не знам дали би трябвало да се чувствам така и не знам дали е хубаво или лошо, но вече наистина не ми пука. Искам да бъда с теб. Понякога… понякога ми се ще да не бях дракон, за да можем да бъдем заедно. — Изсмях се горчиво. — Разбира се, ако бях човек, никога нямаше да се срещнем, затова сме в нещо като омагьосан кръг, нали?

Гарет не отговори. Още ме гледаше, сериозните сини очи ме караха да сведа поглед. Но не го направих.

— Но не мога да пренебрегна онова, което чувствам към Райли. И не искам да ви лъжа и двамата. Наистина нямам представа какво се случва между нас и докато не разбера… Не мога да ти дам истински отговор. Съжалявам, Гарет. — Не можех повече да понеса погледа му и се извърнах. — Мисля… мисля, че ми трябва малко време.

— Добре. — Гласът му ме изненада. Очаквах гняв, възмущение, обвинения, че съм го подвела, но не и тази тиха решителност. — Предполагам, че това улеснява нещата.

Погледнах бързо към него.

— Какво улеснява?

Този път той се извърна. Едва тогава забелязах раницата, опряна на вратата, и всичко в мен изстина.

— Тръгваш ли си?

— Няма причина да оставам — отвърна той спокойно и преметна раницата на рамото си. — Изплатих дълга си пред теб и Райли. Вече не е безопасно да остана с вас. Рано или късно Орденът ще ме погне отново. По-добре да съм далече, когато се случи.

— Къде ще идеш?

— Още не знам. — Озърна се към мен, очите му бяха мрачни. — В Англия може би, ако успея да се добера дотам. В Ордена нещо не е наред — засадата с Мист и Фейт не беше съвпадение. Орденът знаеше, че идваме, и не ми харесва какво означава това. — Той присви очи. — Ако има връзка между „Нокът“ и Ордена, това би променило всичко, в което воините на свети Георги вярват от векове. Всичко ще се окаже измама. Сега, когато бях и от двете страни, искам да разбера дали в тази война има нещо повече. — Въздъхна и за първи път сянка на съмнение прекоси лицето му. — Надявам се да греша. Но трябва да се уверя. — Замълча за секунда — последният ми шанс да му кажа да остане. Той се отдръпна. — Довиждане, Ембър. — Нещо в мен се пръсна. — Благодаря ти… за всичко. — И си тръгна.

— Гарет, чакай.

Той се обърна и отвори широко очи от изненада, когато се хвърлих към него. Увих ръце на врата му и го целунах. Той ме хвана през кръста, притисна ме към себе си и аз зарових пръсти в косата му. Той изстена, избута ме към една колона, целуваше ме по брадичката и по шията, устните му прогаряха кожата ми. После се срещнаха с моите, жадни и нетърпеливи, и всичко в мен се завихри. Изстенах тихо, притиснах се към него, защото исках да го почувствам с цялото си същество.

Внезапно той се отдръпна, прекъсна целувката и ме пусна. Погледнах очите му и видях объркване, несигурност и плаха надежда. Сърцето ми замря. Войникът ме гледа още миг, после затвори очи.

— Кажи ми да остана — прошепна той тихо и дрезгаво — и ще остана.

Заля ме студ. Поех дъх да отговоря… и нищо не излезе. Знаех кои думи ще го убедят… но не можах да ги изрека дори сега. Особено сега. Това щеше да е още по-жестоко: да му кажа каквото искаше да чуе, само за да го накарам да остане с мен, когато самата аз не бях сигурна.

Отдръпнах се от ръцете му. Той отвори широко очи, но не помръдна, гледаше как се отдалечавам. За миг изглеждаше опустошен, но само за миг. После безизразната маска на войника си дойде на мястото и очите станаха студени.

Завъртя се и тръгна, този път уверено и сигурно. Гледах след него, а сърцето ми биеше в гърлото. Той стигна до стълбите в другия край и пое по тях, без да се обърне.

След това вече го нямаше.

Примигвах бързо, докато паренето в очите ми премина и се върнах в стаята.

Райли и Уес още бяха при компютъра, но сега се бяха преместили на масата. Райли стоеше зад стола на човека, който се бе прегърбил пред екрана. Уес не помръдна, но Райли ме погледна, когато влязох и се облегнах на вратата, още се опитвах да проумея факта, че Гарет си тръгна завинаги.

— Добре ли си? — Райли пристъпи към мен, смръщен от тревога. — Къде е войникът?

— Той… си тръгна — отвърнах аз, а Райли рязко вдигна вежди. — Преди малко. Каза, че трябвало да разбере нещо за Ордена. Той… няма да се върне.

— Хм. — Както и очаквах, Райли не беше съсипан от новината. — Е, мога да кажа, че съжалявам, но ще излъжа. Не ме гледай така, Огнено момиче — продължи той и прекоси стаята. — Знаеш, че това беше неизбежно. Той е човек и войник на свети Георги. Наистина ли очакваше да се мотае с дракони до края на живота си?

— Не — прошепнах, гласът ми прекъсна. Разбира се, че не. Гарет беше човек. Мястото му беше при другите хора. Може би сега най-сетне щеше да има нормален живот. — Знаех, че рано или късно ще си тръгне — признах аз. — Просто… просто ще ми липсва.

Райли се приближи и без колебание ме дръпна към себе си. Пулсът ми се учести и топлината прогори мъката, поне засега.

— Забрави го — прошепна Кобалт, сведе глава към мен. — Той не ти трябва. Имаш мен. И когато си готова, когато стигнем до място, където ще можем да бъдем себе си, ще ти покажа точно какво означава това.

Да, съгласи се моят дракон, когато затворих очи, за да се насладя на топлината. Това беше правилно. Това исках. Не ми трябваха хора и техните объркващи чувства. Аз бях дракон и бе крайно време да го приема.

Отдръпнах се да погледна Райли. Видях се в яркия златен поглед и опитах да се усмихна.

— Е? — Кобалт ме гледаше със сияещи очи — сега накъде?

— Сега ли? — отвърна Райли, гласът му беше натежал от мрачно обещание. — Сега ще намерим един предател.

ЕПИЛОГ

ДАНТЕ

Стоях в друг малък и студен асансьор с господин Смит и още един агент на „Нокът“. Тясната кабина се спускаше сякаш към ядрото на земята. Взирах се в размазаното си отражение в металната врата, мислех за изминалите два дни и си позволих лека усмивка.

След катастрофалната среща и обаждането на Ембър господин Рот ме отведе в кабинета си и затвори вратата. Покани ме да седна. Подчиних се, скован от ужас, знаех, че съм се провалил, провалих и организацията, и сестра си. Потънах в креслото пред бюрото му и зачаках брадвата да падне.

— Първо, господин Хил, бих искал да ви поздравя.

Втренчих се в него, реших, че не съм го чул добре. Защо ме поздравяваше? Сигурно се шегуваше, но не бях виждал някой от висшите дракони да се шегува.

— Сър?

Господин Рот се усмихна.

— Тази операция беше изпит, господин Хил. Затова ви поверихме мисията по връщането на Ембър Хил в „Нокът“. Искахме да преценим доколко сте лоялен на организацията, както и вашата изобретателност и решимостта ви да постъпите правилно.

— Но… аз се провалих, сър. Не върнах Ембър.

— Не, не вие се провалихте, господин Хил. — В очите му просветна гняв, но не към мен. — Вие се представихте според очакванията и е достатъчно да кажа, че компанията е доволна от резултатите. Ще има известни… реакции. Рейн няма да е доволен от загубата на хората си, но това е проблем на „Нокът“, не ваш. Вие доказахте, че може да ви се вярва, че идеалите ви са в съгласие с „Нокът“ и за вас най-важна е сигурността на организацията. — Облегна се в коженото кресло. — Затова отново — приемете поздравленията ми, господин Хил. Вие преминахте успешно последния си изпит.

— Сега — продължи той, докато аз още бях смаян от думите му. — Трябва да обсъдим нещо. Като пълноправен член на организацията, вече знаете колко сериозна заплаха е онзи отцепник. Собствената ви сестра извърши нещо отвратително срещу своите, позволи на войник от Ордена да убие дракон. Това често се случва при отцепниците. Без структура те стават жестоки и непредвидими, опасни както за себе си, така и за организацията. Сестра ви е тръгнала по много мрачен път, но ние вярваме, че е заради влиянието на отцепника Кобалт. Той е екстремист, чиято омраза към „Нокът“ ни е добре известна и тактиките му срещу организацията граничат с тероризъм. Кобалт и мрежата му от престъпници трябва да бъдат спрени на всяка цена. Бихте ли се посветили на тази цел, господин Хил?

В мен пламна гняв, стиснах юмрук върху крака си, като внимавах господин Рот да не види. Кобалт. Отцепникът, който беше примамил сестра ми и я обърна срещу мен, вече ми беше личен враг. Едва не изгубих всичко заради него и щеше да си плати за това.

— Готов съм на всичко, сър — казах аз спокойно. — Каквото „Нокът“ пожелае да направя.

— Дори това да означава, че ще работите срещу сестра си?

Поех дълбоко дъх.

— Ембър направи своя избор. Ще трябва да живее с последствията от действията си. Надявам се, че ще осъзнае грешката си и ще се върне доброволно в организацията, но ако не го направи, аз ще я върна насила, ако трябва. — Господин Рот вдигна вежда и аз продължих уверено: — Съпротивата на отцепниците трябва да бъде елиминирана за доброто на всички ни. Ще се посветя изцяло на тази цел, сър.

— Отлично — усмихна се господин Рот. — В такъв случай смятам, че си готов. — Той стана и протегна ръка към вратата. — Починете си, господин Хил — каза ми, докато ме изпращаше към коридора, където чакаше господин Смит. — Утре сутрин ви чака пътуване със самолет.

Асансьорът забави и най-сетне спря с лек звън. Вратите се отвориха и разкриха стерилно бял коридор и две охранявани метални врати в края му. Господин Смит се обърна към мен.

— Не забравяй, Данте — предупреди ме той, когато излязохме в коридора и тръгнахме покрай забързани хора с бели лабораторни престилки. — Това е една от най-големите тайни на „Нокът“. Като ти позволи достъп, организацията ти показва доверието си. Не злоупотребявай с него.

— Няма — отвърнах аз искрено.

Стигнахме до вратите и агентът на „Нокът“ показа картата си на един от пазачите. Той кимна рязко, даде ни знак да влизаме и ние пристъпихме в още по-малка стая, почти колкото асансьорната кабина, където пазачът притисна длан към малък сензор до вратата. Той просветна, зелените ивици сканираха дланта и пръстите му, после се чу кратък сигнал и светлината над вратата стана зелена.

— Не го забравяй, Данте — предупреди ме отново господин Смит и бутна вратата.

Очите ми се отвориха широко от смайване. Пристъпих стъписан напред, не можех да повярвам. От вратата излизаше пара, а въздухът беше горещ и влажен, сякаш навлизах в джунгла. Веднага плувнах в пот, но не я усещах. Не можех да откъсна поглед от чудесата пред мен.

Дракони. Стотици дракони. В огромни цилиндрични капсули, наредени покрай пътеките. Те се носеха в прозрачна зелена течност, със затворени очи и свити към телата криле и крака. От вратовете и коремите им се точеха тръби, които стигаха до капаците на контейнерите, а там изчезваха сред някаква машинария. По размерите им разбрах, че повечето са малки, някои наскоро излюпени, но в края имаше и по-големи, по-възрастни.

И всички изглеждаха еднакво. През стъклото и зелената течност люспите им бяха металносиви, без никакво цветно петънце. Всички имаха еднакви рога над очите и по челюстта. Еднакви шипове стърчаха от гърбовете, раменете и предните им крака. Тези прилики не бяха просто съвпадение, не показваха обикновено родство. Тези дракони бяха идентични. Чак до извития рог в лявата част на главата.

Усмихнах се, когато осъзнах какво е планирал „Нокът“ през цялото това време.

— Гледай, Данте Хил — каза господин Смит триумфално. — Добре дошъл в бъдещето.

БЛАГОДАРНОСТИ

Благодаря на моите родители за молитвите и водачеството, и за това, че ме окуражаваха да следвам мечтите си, колкото и дръзки да бяха те. На хората от издателство Harlequin TEEN благодаря за упоритата работа, невероятната подкрепа, изумителните корици и много други неща. Огромна благодарност на прекрасния ми редактор Наташа Уилсън, която продължава да бъде Супержена във всичко, което прави. На моя агент, Лори Маклийн, която задава въпросите, които аз не мога да задам, и без която нямаше да успея. Благодаря и на Бранди Ривърс, задето промотираше книгите ми и направи невъзможното възможно.

И разбира се, на Ник, моята друга половина. Любовта ми към теб гори по-силно от драконов огън.

ВЪПРОСИ ЗА ДИСКУСИЯ

1. Във „Война“ има силен контраст между начина на живот на драконите от „Нокът“ и този на отцепниците на Райли. Какви са предимствата на всеки от тях и кой е по-подходящ за Ембър? Защо Данте иска да остане в „Нокът“? Потърсете доводи в книгата.

2. Ембър и Райли виждат по различен начин Лас Вегас. Как описва всеки от тях града и според вас на какво се дължат различията в гледните им точки?

3. Гарет е прекарал голяма част от живота си във военизирания Орден на свети Георги. Подготвен ли е да живее сам и какви предизвикателства може да срещне, докато се учи да оцелява извън Ордена?

4. Кобалт е разочарован от „Нокът“ още преди да му възложат задачата да проникне в базата на Ордена и да я взриви. Какви преживявания го подтикват да избяга и какво би се случило, ако „Нокът“ не се бяха опитали да го убият? Какво щеше да стане с Кобалт/ Райли, ако Уес не се бе присъединил към него?

5. Във „Война“ Ембър започва да усеща все по-силно разрива между дракона и човека в нея, най-вече заради онова, което чувства към Гарет и Райли. Защо всеки от тях привлича различна част от нея и какво показва това за способността на драконите да изпитват чувства?

6. Гарет не разбира защо Ембър го е спасила от екзекуцията. Ембър знае, че той е убил много дракони. Защо въпреки това е решена да го спаси? Потърсете аргументи за характера й в книгата, за да подкрепите отговора си.

7. Данте вярва, че е провалил мисията си да върне Ембър, и е смаян, когато господин Рот го поздравява и го обявява за пълноправен член на „Нокът“. Защо според „Нокът“ Данте е успял и кой според вас ще понесе последствията заради провала на мисията?

8. Изучаването слабостите на врага е една от основните теми в книгата. Какви са слабостите на отцепниците, на „Нокът“ и на Ордена, и по какъв начин те могат да бъдат и сила? Как авторът намеква за потенциално бъдещо решение на древния конфликт?

9. Мадисън и Стелт имат второстепенни роли във „Война“, но и двете оказват голямо влияние върху Кобалт. Как се променя той след срещата си с тях? Как действията му по отношение на тях биха могли да се отразят на тези образи в бъдеще?

10. Данте е посветен в невероятна тайна в края на книгата. Според вас какво планира „Нокът“? Обсъдете го.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Първа част. Обратно броене

1. Гарет

2. Данте

3. Ембър

4. Кобалт

5. Гарет

6. Ембър

7. Райли

8. Ембър

9. Гарет

Втора част. Всичко що блести

10. Кобалт

11. Гарет

12. Данте

13. Ембър

14. Райли

15. Ембър

16. Гарет

17. Кобалт

18. Ембър

19. Данте

20. Райли

21. Ембър

22. Райли

23. Гарет

24. Райли

25. Ембър

26. Гарет

27. Райли

28. Данте

Трета част. Измамено доверие

29. Ембър

30. Райли

31. Гарет

32. Райли

33. Ембър

34. Райли

35. Кобалт

36. Ембър

37. Гарет

38. Ембър

39. Гарет

40. Райли

41. Ембър

42. Райли

43. Ембър

44. Райли

45. Ембър

46. Райли

47. Ембър

48. Гарет

49. Райли

50. Кобалт

51. Ембър

52. Данте

53. Ембър

Епилог. Данте

Благодарности

Заслуги