САРА ДЖ. МААС

ДВОР ОТ МЪГЛА И ЯРОСТ

Част 2 от „Двор от рози и бодли“

Превод от английски: Цветелина Тенекеджиева, 2017

chitanka.info

На Джош и Ани —

моя личен Двор на Мечтите

Навярно винаги съм била пречупена и тъмна отвътре.

Навярно някой, роден с добро сърце, щеше да остави ясеновия кинжал и да посрещне смъртта вместо онова, което стоеше пред мен.

Навсякъде имаше кръв.

Едва задържах кинжала в разтрепераната си, окървавена ръка и рухвах малко по малко, докато безжизненото тяло на младия Върховен елф изстиваше върху мраморния под.

Не можех да пусна оръжието, не можех да помръдна от мястото си.

— Чудесно — рече пърлено от престола си Амаранта. — Повтори.

Чакаше ме още един ясенов кинжал и още един коленичил елф. Този път жена.

Знаех кои думи ще произнесе. Коя молитва ще изрече.

Знаех, че ще я убия също като младежа в краката ми.

За свободата на всички, за свободата на Тамлин бях готова да го сторя.

Аз бях палачът на невинни души и спасителката на един народ.

— Теб чакам, прекрасна Фейра — провлачи Амаранта. Тъмночервената й коса лъщеше като кръвта по ръцете ми. По мрамора.

Убийца. Главорез. Чудовище. Лъжкиня. Измамница.

Нямах представа за кого са тези думи. Границата между двете ни с кралицата отдавна се беше размила.

Пръстите ми пуснаха дръжката на кинжала и той издрънча на пода, разплисквайки локвата с кръв. Червени пръски покриха износените ми ботуши — спомен от живота на простосмъртна, който бях оставила толкова далеч зад себе си, че вече можех да го объркам с някой от трескавите сънища, превзели нощите ми през последните няколко месеца.

Обърнах се към жената, коленичила в очакване на смъртта си. Голямата качулка висеше около главата й, а финото й тяло не трепваше дори. Готова беше да посрещне края си, да принесе живота си в жертва.

Посегнах към втория ясенов кинжал върху възглавничка от черно кадифе и стиснах ледената му дръжка в топлата си, влажна ръка. Стражите свалиха качулката й.

Веднага познах лицето пред себе си.

Разпознах синьо-сивите очи, кестенявозлатистата коса, плътните устни и подчертаните скули. Познах ушите, които леко се бяха извили, мощните, изваяни крайници, ефирния безсмъртен блясък, заличил всяко човешко несъвършенство.

Познах празнотата, отчаянието, горестта, струящи от лицето й.

Ръцете ми не потрепнаха, като вдигнах кинжала.

Щом сграбчих жилестото й рамо и вперих поглед в омразното й лице — моето лице.

И забих ясеновия кинжал в собственото си сърце.

ПЪРВА ЧАСТ

ДОМЪТ НА ЗВЕРОВЕТЕ

ГЛАВА 1

Повърнах в тоалетната чиния, прегърнала хладния порцелан, докато се мъчех да заглуша неприятните звуци.

Единствено лунната светлина осветяваше просторната мраморна баня, върху чийто под се гърчех тихо.

Тамлин не се беше събудил заедно с мен. И тъй като в първия момент помислих мрачната си стая за безкрайната нощ в тъмниците на Амаранта, а студената пот, обливаща тялото ми — за кръвта на онези елфи, веднага хукнах към банята.

Вече петнайсет минути стоях тук и чаках гаденето да стихне, настойчивото треперене да се разлее в тялото ми като малки вълнички по езерна повърхност и да отшуми.

Вкопчих се задъхано в порцелановата чиния и опитах да укротя дишането си.

Просто кошмар. Един от многото, които ме преследваха и наяве, и насън в последно време.

Бяха минали три месеца от „В недрата на Планината“. Три месеца на приспособяване към безсмъртното ми тяло, към света, борещ се за оцеляване след опустошителния удар на Амаранта.

Съсредоточих се върху дишането си — вдишвай през носа, издишвай през устата. И отново.

Когато най-сетне стомашните ми спазми утихнаха, се откъснах от тоалетната, но не стигнах далеч. Само до съседната стена и пукнатия прозорец с изглед към нощното небе, откъдето ветрецът облъхна лепкавото ми лице. Облегнах глава на стената, долепяйки длани към ледения мраморен под. Беше истински.

В действителност бях оцеляла; бях се измъкнала.

Освен ако и това не беше сън — просто трескав сън в тъмниците на Амаранта, след който щях да се събудя в онази килия и…

Свих колене към гърдите си. Истина. Истина.

Устните ми оформяха беззвучно думите.

И продължиха така, докато не се осмелих да пусна коленете си и да вдигна глава. Жестока болка прониза ръцете ми…

Несъзнателно ги бях свила в юмруци, толкова стегнати, че ноктите ми едва не бяха пробили кожата на дланите ми.

Безсмъртна сила — по-скоро проклятие, отколкото дарба. Три дни след завръщането си изкривявах и прегъвах всеки сребърен прибор, който докоснех, препъвах се в собствените си по-дълги, по-бързи крака толкова често, че Алис се принуди да изнесе всички ценни вещи от стаята ми (дори ми се ядоса, когато съборих една ваза на осемстотин години от масата), и строших не една, не две, а цели пет стъклени врати… просто защото неволно ги затварях твърде силно.

Вдишах през носа и разперих пръсти.

Дясната ми ръка беше чиста, гладка. Съвършено елфическа.

Обърнах лявата си ръка и загледах спиралите от тъмно мастило, които покриваха пръстите, китката ми и стигаха чак до лакътя, изсмуквайки тъмнината от стаята. Окото в средата на дланта ми сякаш ме наблюдаваше, спокойно и коварно като котка; продълговатата му зеница изглеждаше по-широка отпреди. Явно се приспособяваше към светлината, както правеха и очите на простосмъртните.

Впих намръщен поглед в него.

В другия чифт очи, които ме наблюдаваха през мастилените му очертания.

За трите месеца тук не бях получила ни вест, ни кост от Рис. Нито дума. Не смеех да попитам нито Тамлин, нито Люсиен, нито когото и да било от страх въпросът ми да не разбуди Великия господар на Двора на Нощта, да му напомни за глупавата сделка, която бях сключила „В недрата на Планината“: че една седмица месечно ще бъда негова като благодарност, задето ме беше спасил от сигурна смърт.

Но ако по някакво чудо Рис беше забравил, аз не можех. Същото важеше за Тамлин, Люсиен и още много хора. Не и при наличието на татуировката.

Дори накрая Рис… дори да не ми беше точно враг…

Ала на Тамлин определено си оставаше враг. Както и на всеки друг двор. Малцина прекосяваха границите на Двора на Нощта и се връщаха живи. Никой не знаеше със сигурност какво съществува в най-северната част на Притиан.

Чукари и мрак, и звезди, и гибел.

Но аз самата не възприемах Рисанд като враг при последния ни разговор, в часовете след поражението над Амаранта. Не бях споделила на никого за тайната ни среща, за неговите думи, за моята изповед.

Радвай се, че имаш човешко сърце, Фейра. Съжалявай онези, които не чувстват нищо.

Стиснах пръстите си в юмрук, скривайки окото, проклетата татуировка. Изправих се бавно на крака, пуснах водата и тоалетната и отидох до мивката, за да изплакна устата и лицето си.

Щеше ми се да не усещах нищо.

Щеше ми се човешкото ми сърце да се бе променило ведно с останалото ми тяло, да се беше превърнало в безсмъртно парче мрамор. Всичко беше за предпочитане пред разкъсаната буца чернота, изливаща сукървицата си в мен.

Тамлин не се разбуди, когато влязох с тихи стъпки в тъмната стая; голото му тяло остана неподвижно върху леглото. За момент се полюбувах на изваяните мускули по гърба му, обгърнати нежно от лунната светлина, на златистата му коса, разчорлена от съня и от пръстите, които бях прокарвала през нея, докато правехме любов по-рано.

За него — бях сторила всичко онова за него. Без миг колебание бях опустошила себе си и безсмъртната си душа.

А сега трябваше цяла вечност да живея с мисълта за това.

Продължих към леглото с все по-тежки, по-непосилни стъпки. Чаршафите бяха хладни и сухи и аз се пъхнах между тях, свих се с гръб към него и обвих тялото си с ръце. Дишането му беше дълбоко, равномерно. Но елфическите ми уши… понякога се чудех дали не чувам как дъхът му пресеква, макар и само за миг. Никога нямах смелостта да попитам дали е буден.

Тамлин не се събуждаше, когато кошмарите ме изтръгваха от съня ми; когато повръщах нощ след нощ. Дори да знаеше за всичко това, не обелваше нито дума.

Наясно бях, че подобни сънища преследват и него толкова често, колкото и мен. Първия път се събудих, опитах да поговоря с него. Ала той отблъсна ръката ми с потно рамо и се превърна в онзи звяр с козина, нокти, рога и остри зъби. Остатъкът от нощта прекара до леглото ми, наблюдавайки вратата, големите прозорци.

Оттогава последваха много такива нощи.

Свита на кълбо в леглото, придърпах завивката по-нависоко, за да се скрия от хладния въздух. Бяхме постигнали мълчаливо съгласие — да не позволяваме на Амаранта да спечели, признавайки, че още ни измъчва и насън, и наяве. Пък и беше по-лесно да не му обяснявам. Да не му разкривам, че освобождавайки него, избавяйки народа му и цял Притиан от Амаранта… бях сразила себе си.

А не вярвах, че дори цяла вечност ще е достатъчна, за да поправя случилото се.

ГЛАВА 2

— Искам да дойда с теб.

— Не.

Скръстих ръце, пъхвайки татуираните си пръсти под десния бицепс, и заех отбранителна стойка върху пръстения под на конюшнята.

— Минаха три месеца без всякакви инциденти, а и селото е на по-малко от десет километра.

— Не.

Утринното слънце, проникващо през вратите на конюшнята, сякаш възпламеняваше златистата коса на Тамлин, който закрепваше кожена препаска за кинжали през гърдите си. Лицето му — надарено със сурова красота, тъкмо каквото си го представях през дългите месеци, докато носеше маска — беше каменно, с решително стиснати устни.

Зад него, вече яхнал петнистосивия си кон, заедно с още трима елфически върховни воини, Люсиен поклати предупредително глава, присвивайки металното си око. „Не го ядосвай“, казваше погледът му.

Но когато Тамлин закрачи към оседлания си черен жребец, аз стиснах зъби и се спуснах след него.

— Селото има нужда от цялата помощ, която можем да му осигурим.

— Но още не сме избили всички зверове на Амаранта — отвърна той и яхна коня си с едно грациозно движение. Понякога се чудех дали не използваха конете само за да изглеждат цивилно-нормално. За да се преструват, че не могат да тичат по-бързо от тях и не живеят с единия крак в гората. Жребецът му потегли напред, а той продължаваше да ме гледа с очи като ледени късове.

— Нямам достатъчно воини за ескорт.

Стрелнах ръка към юздата на коня му.

— Не ми трябва ескорт.

Стиснах здраво кожения повод и спрях коня. Златният пръстен с квадратен смарагд на ръката ми проблесна под слънчевите лъчи.

Бяха минали два месеца от предложението му за брак — два месеца на тягостни дискусии относно цветя и дрехи, разположение на гостите, храна. Преди седмица получих малка почивка благодарение на Зимното слънцестоене, макар че тогава пък омразните ми дантели и коприни просто отстъпиха място на борови венци и гирлянди. Но и това беше добре дошло.

Три дни на пирове и гуляи и размяна на дребни подаръци, а навръх най-дългата нощ в годината — безкрайна, потискаща церемония на един от околните хълмове, ознаменуваща прехода ни към следващата година, когато слънцето умираше и се възраждаше. Или нещо подобно. Честването на зимен празник на място, където цареше вечна пролет, по никакъв начин не преборваше у мен общата липса на приповдигнато настроение.

Дори не се бях заслушала в историите за произхода му, а и самите елфи още не успяваха да стигнат до консенсус дали е произлязъл от Двора на Зимата, или Двора на Деня. И на двете места се смяташе за най-свещения от всички празници. А мен ме интересуваше само това, че ми се налагаше да търпя цели две церемонии: една по залез, която поставяше началото на безкрайната нощ, изпълнена с подаръци, танци и запои в чест на покойното старо слънце; и една призори, по време на която всички посрещаха с размътени погледи и болезнени крака преродилото се слънце.

Сякаш не ми стигаше, че ме принуждаваха да стърча пред придворните и по-нисшите елфи, докато Тамлин вдигаше безбройните си тостове. Най-случайно бях забравила да спомена, че рожденият ми ден се падаше точно навръх най-дългата нощ в годината. Подаръците и бездруго ми стигаха, а и ме чакаха още купища за сватбения ми ден. Нямаше какво да правя с толкова много материални неща.

От венчалната церемония ме деляха само две седмици. Ако не напуснех имението поне за малко, ако поне за ден не ми се отдадеше шанс да правя нещо друго, освен да харча парите на Тамлин и да търпя подлизурковците около себе си…

— Моля те. След такъв удар всички се съвземат толкова бавно. Мога да ловувам за селяните, да им набавя храна…

— Твърде опасно е — отсече Тамлин и отново сръчка жребеца си. Тялото на животното блестеше като тъмно огледало дори под сянката на конюшнята. — Особено за теб.

Винаги ми отвръщаше така, когато спорехме по въпроса; всеки път, когато го умолявах да ме вземе със себе си до близкото село на Върховните елфи, за да им помогна с изграждането на онова, което Амаранта беше опустошила преди години.

Излязох след него пред конюшнята, денят бе ясен и безоблачен, а тревата по близкия хълм се поклащаше на лекия ветрец.

— Хората искат да се върнат, искат домовете си…

— Същите тези хора те възприемат като благословия, като символ на стабилността. Ако ти се случи нещо… — Той прекъсна изречението си и спря жребеца в началото на черната пътека, която щеше да го отведе към горите на изток. Люсиен го чакаше на няколко метра надолу по нея. — Няма смисъл да изграждаме каквото и да било, ако има опасност тварите на Амаранта отново да нахлуят в земите ни и да унищожат всичко.

— Но вече има крепостни стени…

— Никой не знае колко са се промъкнали, преди да поправим стените. Вчера Люсиен е убил петима наги.

Завъртях глава към Люсиен, който изтръпна видимо. Не ми беше казал нищо на вечеря. Беше ме излъгал, когато попитах защо накуцва. Стомахът ми се преобърна, не само заради лъжата, но… наги. Понякога сънувах как ги избивам, окъпана в кръвта им, как се хилят змийски насреща ми, мъчейки се да ме накълцат на парчета в гората.

— Не мога да върша работата си, ако постоянно се тревожа за теб — обясни тихо Тамлин.

— Няма защо да се притесняваш за мен.

Все пак силата и скоростта на Върховен елф ми даваха голям шанс да се измъкна, ако ми се случеше нещо.

— Моля те… умолявам те, направи ми тази услуга — продължи Тамлин. Жребецът изцвили нетърпеливо и той погали мускулестия му врат. Останалите вече препускаха в лек галоп и първият ездач тъкмо навлизаше в горската сянка. Тамлин посочи с брадичка към алабастровото имение зад мен. — Сигурен съм, че има с какво да помагаш и у дома. Може и да порисуваш. Защо не изпробваш новия комплект, който ти подарих за Зимното слънцестоене?

В имението не правех нищо друго, освен да планирам сватбата ни, тъй като Алис не ми позволяваше да се захващам с физически труд. Не заради връзката ми с Тамлин и защото предстоеше да му стана съпруга, а… заради онова, което бях сторила за нея, момчетата й и цял Притиан. Всички слуги се държаха така, някои още плачеха от благодарност, когато се разминавахме по коридорите. А що се отнасяше до рисуването…

— Хубаво — склоних накрая. Насилих се да срещна очите му и да му се усмихна. — Внимавай. — Добавих искрено. Мисълта, че бе тръгнал на лов за чудовищата, служили някога на Амаранта…

— Обичам те — прошепна Тамлин.

Аз кимнах и му отвърнах със същите думи, а той потегли в тръс към Люсиен, който го чакаше с леко свъсени вежди. Не ги изпратих с поглед.

Минах бавно през отвора в живия плет на градината, докато пролетните птички наоколо чуруликаха ведро, а чакълът скрибуцаше под тънките ми подметки.

Ненавиждах пъстрите рокли, които се бяха превърнали в моя ежедневна униформа, но просто сърце не ми даваше да се оплача на Тамлин — не и при положение че той ми ги купуваше и толкова се радваше да ме вижда в тях. Не и като се имаше предвид, че опасенията му бяха основателни. Започнех ли отново да се обличам в панталони и туники, да се окичвам с оръжия като с изящни бижута, хората щяха да ме възприемат по друг начин. Затова носех рокли и разрешавах на Алис да ми прави прически — само и само народът да живее в известно спокойствие.

Тамлин ми позволяваше да прикрепям поне кинжала в украсената със скъпоценни камъни ножница на хълбока ми. И двете ми бяха подарък от Люсиен — кинжалът от времето преди сблъсъка с Амаранта, а ножницата от седмиците след поражението й, когато постоянно разнасях със себе си множество оръжия. „Ако ще се въоръжаваш до зъби, може поне да изглеждаш добре“, беше обяснил.

Но дори сто години да цареше мир, едва ли щях да стана сутрин от леглото, без да грабна ножа си.

Сто години.

Имах толкова — разполагах с цели векове пред себе си. Векове с Тамлин, векове на това красиво, спокойно място. Може би, рано или късно, щях да се съвзема. Или пък не.

Спрях пред стълбището, водещо към входа на потъналата в диви рози и бръшлян къща, и погледнах надясно — към приказната розова градина и прозорците отвъд нея.

Влизала бях в онази стая — някогашното ми художническо ателие — само веднъж… при завръщането ми.

И всички картини, бои, четки и празни платна, очакващи да излея историите, чувствата и сънищата си върху тях… ме бяха отвратили.

Мигновено бях изхвърчала навън… и повече не се върнах.

Вече не колекционирах в съзнанието си цветове, чувства и материи, не им обръщах внимание. Не можех да погледна дори картините в имението.

Сладък женски глас извика името ми откъм отворените врати на къщата и напрежението в раменете ми се разсея донякъде.

Ианта. Върховната жрица с благородническа кръв и приятелка на Тамлин от детинство, която си беше наумила да помага с планирането на сватбеното тържество.

И да се прекланя пред двама ни с Тамлин, сякаш бяхме нови богове, благословени и избрани от самия Котел.

Не че се оплаквах — все пак Ианта познаваше всеки в двора и извън него. По време на приеми и официални вечери се навърташе край мен и ми подаваше информация за присъстващите. Благодарение на нея се бях измъкнала жива от веселяшката вихрушка по време на Зимното слънцестоене. Тя ръководеше всички церемонии. Освен това на драго сърце й позволявах да избира венците, гирляндите и сребърните прибори.

Тамлин плащаше за дрехите ми, но Ианта ги подбираше. Тя беше сърцето на своя народ, предопределена от Ръката на Богинята да го изведе от отчаянието и мрака.

Нямах основание да се съмнявам в нея. Досега нито веднъж не ме беше подвела и вече не изпитвах ужас от дните, които прекарваше в храма с поклонниците и последователите си. Е, и в този момент предпочитах да съм в компанията на Ианта, вместо отново да потъна в тягостното си ежедневие.

Събрах в шепа воалените поли на цикламената си рокля и изкачих мраморното стълбище към входа на къщата.

„Следващия път — обещах си. — Следващия път ще убедя Тамлин да ме вземе с тях в селото.“

— О, не може да слагаме точно нея до него. Ще си раздерат гърлата един на друг и ще оцапат с кръв хубавите ни покривки. — Ианта сбърчи чело изпод гълъбовосивата си качулка, нагърчвайки татуировката, изобразяваща различните фази на Луната върху него, и задраска името, което едва преди секунди беше включила в списъка с подредбата на гостите около масата.

Денят беше топъл и в стаята бе малко задушно въпреки ветреца, който проникваше през отворените прозорци. Ианта обаче не събличаше робата с тежка качулка.

Всички Върховни жрици носеха широките, изкусно усукани роби, състоящи се от незнайно колко катове, което обаче далеч не им придаваше скромен вид. Фината талия на Ианта се открояваше благодарение на изящен колан от прозрачни небесносини камъчета, всяко съвършено овално и инкрустирано в лъскаво сребро. Върху качулката й блестеше красива сребърна диадема с голям камък в средата, застъпваща преметнато нагоре парче плат, което жрицата спускаше върху челото и очите си, когато трябваше да се помоли, да отправи апел към Котела или Майката, или просто да помисли.

Веднъж ми бе показала как изглежда със свалено було: виждаха се само носът й и плътните й, чувствени устни. Гласът на Котела. Гледката ми се беше сторила някак обезпокоителна — покривайки горната част на лицето си, духовитата, остроумна жена, която познавах, се беше превърнала в застинало изображение, в нещо друго. За щастие, през повечето време държеше парчето плат вдигнато. Понякога дори сваляше качулката изцяло, за да си поиграе слънцето с дългата й, леко вълниста златиста коса.

Сребърните пръстени по изящните й пръсти сияеха ярко, докато изписваше поредното име.

— Това е същинска игра — въздъхна през чипия си нос. — Всички фигури по дъската се борят за власт и надмощие, готови да пролеят кръв, ако се наложи. Сигурно още не можеш да свикнеш.

Толкова разкош и богатства, а зверствата оставаха. Върховните елфи не бяха като вятърничавите благородници на простосмъртния свят. Не. Стигнеше ли се до кръвна вражда, някой неизменно се превръщаше в купчина месо. Буквално.

Някога близостта им ме ужасяваше.

Стиснах пръсти в юмрук и ги отпуснах, съживявайки татуировките по кожата си.

Сега вече можех да се бия рамо до рамо с тях, срещу тях. Не че бях опитвала.

Твърде изкъсо ме следяха, наблюдаваха ме неотлъчно. Защо булката на Великия господар трябваше да се учи на бойно изкуство, щом вече живееха в мирна страна? Така реагира и самата Ианта, когато веднъж на вечеря допуснах грешката да й спомена намерението си. Тамлин, за моя радост, виждаше и двете страни на монетата: трябваше да умея да се защитавам… но злите езици не спяха.

— И при хората не е по-различно — отвърнах накрая. И понеже Ианта беше единствената от новото ми обкръжение, която не гледаше на мен с особена почуда и страх, добавих: — Сестра ми Неста щеше да се впише прекрасно тук.

Жрицата килна глава и слънчевите лъчи озариха синия камък върху качулката й.

— А като стана дума, ще ни гостува ли простосмъртният ти род?

— Не.

Дори не ми беше хрумнало да ги поканя. Не исках да ги излагам на опасностите на Притиан. И да виждат в какво съм се превърнала.

Тя почука с дългия си, тънък показалец по масата.

— Но нали живеят много близо до стената? Ако за теб е важно да присъстват, с Тамлин можем да им осигурим безопасно пътешествие дотук.

В часовете ни заедно й бях разказала за селото и къщата, в която сега живееха сестрите ми, за Айзък Хейл и Томас Мандрей. За Клер Бедор обаче не й бях споменала, нито за случилото се със семейството й.

— Сестра ми Неста презира от все сърце вашата раса — обясних, прогонвайки спомена за човешкото момиче и злата й участ.

— Нашата раса — поправи ме тихо Ианта. — Вече говорихме по въпроса.

Просто кимнах.

Тя обаче продължи:

— Ние сме древни и изкусни, освен това с удоволствие употребяваме думите като остриета и нокти. Всяка думичка от твоята уста, многозначителна или не, ще бъде анализирана… и дори използвана срещу теб. — Навярно за да смекчи предупреждението си, жрицата добави: — Бъди нащрек, милейди.

Милейди. Пълна измишльотина. Никой не знаеше как да се обръща към мен. Все пак не бях Върховен елф по рождение.

Бях трансформирана — седемте Велики господари на Притиан ме възкресиха и ме дариха с това ново тяло. Доколкото знаех, не бях определена за сродна душа на Тамлин. Помежду ни още не съществуваше онази съкровена връзка.

Откровено казано… Откровено казано, Ианта, със златистата й коса, тюркоазени очи, изваяно лице и гъвкаво тяло, му подхождаше повече от мен. Беше му равна. Съюзът й с Тамлин — Велик господар и Върховна жрица — щеше да е ярък символ на могъщество, способен да потуши всяка заплаха за земите ни. И да утвърди силата, която Ианта несъмнено преследваше.

В обществото на Върховните елфи жриците ръководеха церемонии и ритуали, вписваха историите и легендите им в дебелите книги, съветваха лордове и дами относно важни и не толкова важни събития. Още не я бях видяла да прави магии, но като попитах Люсиен, той свъси вежди и ми обясни, че магията на елфите извирала от ритуалите им и можела да бъде смъртоносна, ако решат. По време на Зимното слънцестоене внимателно бях наблюдавала как побира изгряващото слънце между вдигнатите си ръце, но не видях нито вълничка, нито трепет магическа мощ. От нея или от земята под нас.

Не знам какво точно очаквах от Ианта — една от дванайсетте Върховни жрици, които съвместно ръководеха посестримите си във всяко кътче на Притиан. Древна, мълчалива и дала обет за безбрачие — такава си я бях представяла, съдейки по отколешните легенди на простосмъртните, както и по онзи път, когато Тамлин ми бе заявил, че стара негова приятелка скоро щяла да се нанесе в порутения храм в земите ни, за да му върне някогашната слава. Но щом Ианта влезе в къщата ни на следващата сутрин, очакванията ми се оказаха напълно погрешни. Особено по отношение на безбрачието…

Жриците имаха право да се омъжват, да раждат деца и да флиртуват на воля. Котелът ги беше надарил с плодовитост и не биваше да потискат инстинктите си, нито вродената си женска магия на сътворението, беше ми обяснила веднъж Ианта.

И така, докато седемте Велики господари управляваха Притиан от троновете си, дванайсетте Върховни жрици властваха от олтарите си и потомците им се радваха на не по-малка почит от тази, указвана на господарите. Ианта, най-младата Върховна жрица от три века насам, още беше неомъжена, бездетна и свободна да извлича наслада от най-съвършените мъжки тела по земите ни.

Често си задавах въпроса какво ли е да си толкова независим, да постигнеш такъв душевен мир.

Като не отвърнах на деликатния й укор, тя попита:

— Помисли ли какви рози искаш? Бели? Розови? Жълти? Червени…

— Само не и червени.

Мразех червеното. Повече от всичко. Косата на Амаранта, реките от кръв, раните от бич по съсипаното тяло на Клер Бедор, приковано към една от стените на „В недрата на Планината“…

— Предлагам ръждиви на цвят. Много ще си отиват с всичкото зелено… Но пък ще е като в Двора на Есента.

Показалецът й отново забарабани по масата.

— Каквито избереш.

Ако трябваше да съм болезнено честна пред себе си, Ианта се беше превърнала в незаменима опора за мен. Но като че ли тя самата нямаше нищо против — поемаше нещата в свои ръце, когато аз нямах сили.

Въпреки това тя леко повдигна вежди.

Макар и Върховна жрица, със семейството й се бяха измъкнали от ужасите на „В недрата на Планината“ с бягство. Баща й, един от най-влиятелните съюзници на Тамлин от Двора на Пролетта и капитан на армията му, беше предусетил неприятностите и веднага беше изпратил Ианта, майка й и двете й по-малки сестри във Валахан, една от безчетните елфически земи отвъд океана. Четирите прекарали цели петдесет години в чуждия двор, докато поробителите колели и бесели народа им.

Ианта не говореше за това. А аз имах благоразумието да не повдигам темата.

— Всеки елемент от тази сватба изпраща послание не само до цял Притиан, но и до останалата част от света — обясни тя. Аз сдържах въздишката си. Беше ми го казвала и преди. — Знам, че роклята не ти е по вкуса…

Слабо казано. Повръщаше ми се от тюленото извращение, което ми беше избрала. Тамлин също не я харесваше, макар че раздра гърлото си от смях, когато му се показах с нея в стаята ми. Въпреки това ме увери, че колкото и нелепо да изглеждаше роклята, жрицата знаеше какво прави. Исках да му се опълча, подразнена от факта, че дори да беше съгласен с мен, заставаше на нейна страна, но… не си струваше усилията.

— Тя обаче има и стратегическа цел — продължи Ианта. — Гостувала съм в достатъчно дворове, за да съм наясно с разбиранията им. Довери ми се.

— Доверявам ти се напълно — отвърнах аз и махнах с ръка към документите пред нас. — Ти си веща в тези неща. Не аз.

Среброто по китките й проблесна, напомняйки ми на гривните, които носеха Децата на благословените отвъд стената. Понякога се чудех дали плиткоумните човеци не бяха откраднали идеята от Върховните жрици на Притиан — дали благородница като Ианта не беше разпространила глупавата традиция сред някогашната ми раса.

— Моментът е важен и за мен — продължи внимателно жрицата, нагласяйки диадемата върху качулката си. Тюркоазените й очи срещнаха моите. — Двете с теб толкова си приличаме. Млади, недоказани жени сред тези… вълци. Благодарна съм и на двама ви с Тамлин, че ми позволявате да ръководя церемонията, да участвам в живота на този двор. Останалите Върховни жрици не ме уважават особено, нито пък аз тях, но… — Тя поклати глава и качулката й се полюшна. — Тримата заедно сме страховит отряд. Четиримата, ако броим Люсиен. — Ианта изсумтя. — Не че той иска да има нещо общо с мен.

Отново подхващаше тази история.

Често намираше начин да го намеси в разговорите ни, да го хване натясно по време на някое събитие, да докосне лакътя или рамото му. Люсиен не й обръщаше никакво внимание. Миналата седмица най-накрая се осмелих да го попитам дали жрицата не му е хвърлила око, а той просто ме изгледа с тихо ръмжене и тръгна нанякъде. Явно отговорът беше „да“.

Но женитбата с Люсиен щеше да е почти толкова ползотворна за нея, колкото и тази с Тамлин: дясната ръка на един Велик господар и синът на друг… Потомството им би било всемогъщо.

— Нали знаеш, че му е трудно да… общува с жени — отвърнах неутрално.

— Бил е с много жени след смъртта на любимата му.

— Може би с теб е различно, може би още не е готов за подобна връзка. — Свих рамене, издирвайки подходящите думи. — Може би именно заради това страни от теб.

Тя се замисли, а аз се молех да повярва на полулъжата ми. Ианта беше амбициозна, умна, красива и смела, но не смятах, че Люсиен й е простил — и че някога би й простил, — задето бе избягала по време на робството на Амаранта. Понякога се чудех дали приятелят ми не се изкушава да изтръгне гръкляна й.

Ианта кимна.

— Не се ли вълнуваш поне малко за сватбата?

Заиграх се със смарагдовия си пръстен.

— Това ще е най-щастливият ден в живота ми.

Наистина се почувствах така, когато Тамлин ми предложи брак. Разплаках се от радост и му отговорих: „Да, да, хиляди пъти да“, и правихме любов в полето от диви цветя, където ме беше завел за случая.

Ианта кимна.

— Съюзът ви е благословен от Котела. Това, че оцеляхте след ужасите „В недрата на Планината“, го доказва.

Проследих беглия й поглед — към лявата ми ръка, към татуировките.

Едва се сдържах да не я скрия под масата.

Нейното чело беше татуирано с тъмносиньо мастило, но въпреки това й пасваше някак, подчертаваше женствените й рокли, лъскавите сребърни бижута. За варварската елегантност на моята татуировка не бе удачно да се каже същото.

— Може да ти набавим ръкавици — подхвърли небрежно тя.

А това щеше да изпрати поредното послание, и то навярно до човека, който толкова силно се надявах да е забравил за мен.

— Ще си помисля — отвърнах с вяла усмивка.

С огромни усилия се стърпях да не избягам преди края на срещата ни, преди Ианта да се оттегли в личната си молитвена стая — подарък от Тамлин при завръщането й, където се канеше да поднесе обедната си благодарност към Котела за освобождението на земите ни, за моя триумф и неоспоримото господство на Тамлин.

Понякога ми се искаше да се моли и за мен.

Да се моли един ден да свикна с роклите и тържествата, както и с ролята ми на невинна и красива булка.

Вече си бях легнала, когато Тамлин влезе в стаята ми, безшумен като елен в гората. Вдигнах глава и посегнах към кинжала, който държах на нощното си шкафче, но се отпуснах, като видях широките му рамене и позлатената от свещта в коридора кожа, макар и лицето му да беше забулено в сянка.

— Будна ли си? — прошепна той. По гласа му си личеше, че е в лошо настроение. Затворил се беше в кабинета си след вечеря и се занимаваше с документите, струпани от Люсиен върху бюрото му.

— Не мога да заспя — отвърнах, наблюдавайки движението на мускулите му, докато вървеше към банята.

Мъчех се да заспя поне от час, но затворех ли очи, тялото ми сякаш се вцепеняваше, стените започваха да ме притискат. Дори се бях принудила да отворя прозорците, но… При всички случаи се очертаваше дълга нощ.

Отпуснах се върху възглавниците, заслушана в отмерените, експедитивни звуци, издаващи подготовката му за лягане. Имаше си отделна стая, тъй като смяташе, че е важно да разполагам със свое собствено пространство.

Въпреки това спеше при мен всяка нощ. Аз самата още не бях опитвала неговото легло и се чудех дали сватбената ни нощ нямаше да е първата там. Молех се да не се събудя обляна в пот и да не повърна върху чаршафите, без да съзнавам къде се намирам и дали тъмнината около мен не е вечна.

Вероятно заради това още не беше подхващал темата.

Излезе от банята, съблече туниката и ризата си и дойде до леглото, а аз се надигнах на лакти да го видя.

Очите ми веднага попаднаха върху силните му, чевръсти пръсти, които разкопчаваха панталона му.

Тамлин изръмжа одобрително и го свали заедно с бельото, разкривайки гордо мъжеството си. Аз прехапах долната си устна и плъзнах поглед нагоре по мускулестия му торс, по изваяните му гърди и тогава…

— Ела тук — пророни той толкова дрезгаво, че едва го разбрах.

Отметнах завивките, за да му покажа голото си тяло, и той изсъска сладострастно.

Лицето му придоби стръвно изражение, а аз пропълзях през леглото и се изправих на колене върху дюшека. Долепих белите си пръсти с черни спирали до златистата кожа на бузите му и го целунах.

Той не откъсна очи от моите по време на целувката ни, макар че се притиснах още по-близо до него и от гърлото ми се изтръгна тъничък звук, когато докосна корема ми.

Мазолестите му ръце обходиха бедрата ми, талията ми, после се вкопчиха в мен и Тамлин сведе глава да посрещне напълно целувката ми. Само докосна с език устните ми и те се отвориха за него, допуснаха го да нахлуе между тях, да ги жигоса.

Аз простенах и отметнах глава назад, отдавайки му се изцяло. Ръцете му стиснаха кръста ми, после плъзнаха по тялото ми, всяка в различна посока — едната намери задните ми части, а другата се намести помежду ни.

Този момент — този момент, в който бяхме само двамата, без нищо между телата ни…

Езикът му погали небцето ми и той провлачи пръст надолу към сърцевината ми, а аз простенах, извивайки гръб.

— Фейра — пророни той до устните ми и името ми прозвуча като молитва, по-гореща от онези, които Ианта отправяше към Котела в мрачното утро на Зимното слънцестоене.

Отново обходи устата ми с език, прониквайки с пръста си в мен. Бедрата ми се разтресоха, жадни за още, за всичко, което можеше да ми даде, и дълбокият звук в гърдите му отекна в моите, преди да добави и другия си пръст.

Приближих се до него. Във вените ми изпращя светкавица и всичките ми сетива се насочиха към пръстите му, устата му, тялото му, преплетено с моето. Той долепи длан до снопчето нерви между бедрата ми и аз простенах името му, рухвайки напълно.

Отметнах глава назад и загълтах с пълно гърло от хладния нощен въздух, а в следващия момент ръцете му вече ме полагаха нежно и любящо върху леглото.

Той изпъна тялото си над моето, сведе глава към гърдите ми и леко усетих зъбите му върху едното си зърно, преди да задращя с нокти гърба му и да обгърна кръста му с крака, за да се намести между тях. Точно от това имах нужда.

Тамлин спря и застана неподвижно над мен, макар и с разтреперани ръце.

— Моля те — простенах.

Той просто докосна с устни челюстта ми, врата ми, устата ми.

— Тамлин — призовах го аз.

Той хвана едната ми гърда и бръсна с палец зърното й. Аз изревах и той влетя в мен с един мощен порив.

За миг се превърнах в нищо… в никого.

После двамата се сляхме, сърцата ни затуптяха като едно и се заклех пред себе си, че винаги ще е така. Той се отдръпна с няколко сантиметра, сетне мускулите по гърба му се свиха под дланите ми и отново нахлу в мен. И отново. И отново.

Разпадах се на парчета под него, а той шепнеше името ми, повтаряше ми колко ме обича. А когато светкавицата отново проблесна във вените ми, в главата ми, когато простенах мощно, и той достигна своя зенит. Стисках го вълна след треперлива вълна, наслаждавайки се на тежестта му, на кожата му, на силата му.

След това в стаята се възцари само морното ни дишане.

Щом накрая Тамлин се откъсна от мен, свъсих недоволно вежди, но той не отиде надалеч. Опъна се на една страна, отпусна глава върху юмрука си и заописва небрежни кръгове по корема ми, по гърдите ми.

— Извинявай за одеве — пророни.

— Няма нищо — отвърнах тихо. — Разбирам те.

Нито лъжа, нито истина.

Пръстите му се спуснаха по-надолу и започнаха да обикалят пъпа ми.

— Ти си… ти си всичко за мен — заяви дрезгаво. — Искам да си добре. Да знам, че не могат да се доберат до теб, да те наранят отново.

— Знам. — Пръстите му продължиха още по-надолу. Преглътнах сухо и повторих: — Знам. — Отметнах косата от лицето му. — Ами ти? Кой ще пази теб?

Той стисна устни. Силата му се беше възвърнала и не се нуждаеше от чужда закрила. Почти виждах как космите по врата му настръхват — не заради мен, а заради мисълта, че само преди няколко месеца бе служил като играчка на Амаранта, че мощта му бе текла като тънка струйка в сравнение с бурния поток, който сега бушуваше в него. Той вдиша дълбоко и се наведе да целуне сърцето ми… кожата между гърдите ми. И този отговор ми стигаше.

— Скоро — пророни Тамлин и пръстите му зашариха обратно към кръста ми. Едва не простенах от удоволствие. — Скоро ще ми станеш съпруга и нещата ще се наредят. Ще захвърлим всичко онова зад себе си.

Извих гръб, подканвайки ръката му да се върне надолу, а той се засмя гърлено. Почти не чух собствените си думи, съсредоточена върху пръстите, които се подчиниха на безмълвната ми команда.

— Как ще ме наричат тогава?

Той погали пъпа ми и се наведе да засмуче връхчето на едната ми гърда.

— Хмм? — провлачи и бумтежът върху зърното ми ме накара да изтръпна.

— Всички ще ме наричат просто „съпругата на Тамлин“ или ще получа… титла?

Той вдигна глава, за да ме погледне.

— Искаш ли титла?

Преди да отговоря, той захапа нежно гърдата ми, после облиза нараненото място и пръстите му най-сетне потънаха между краката ми, рисувайки мързеливи, примамливи кръгове.

— Не — прошепнах аз. — Но не искам народът… — да се сваря в Котела дано, проклетите му пръсти… — Не знам дали ще понеса всички да ме наричат Велика господарка.

Пръстите му отново проникнаха в мен и той изръмжа одобрително, усетил мокротата между бедрата ми, дошла и от мен, и от него.

— Не се тревожи — отвърна до кожата ми, пак се възкачи върху мен и се плъзна надолу по тялото ми, обсипвайки го с целувки. — Няма такова нещо като Велика господарка.

Той сграбчи бедрата ми, за да ги разтвори, наведе уста и…

— Как така няма?

Горещината, допирът му — всичко секна мигновено.

Тамлин надзърна към мен с глава между краката ми и гледката едва не ми донесе оргазъм. Но думите му, скритият смисъл зад тях… Той докосна с устни вътрешността на едното ми бедро.

— Оженят ли се, Великите господари превръщат съпругите си в консорти. Никога не е имало Велика господарка.

— Но нали майката на Люсиен…

— Тя е Господарка на Двора на Есента. Не Велика господарка. Също както ти ще си Господарка на Двора на Пролетта. Ще се обръщат към теб, както се обръщат към нея. Ще ти отдават същото уважение.

Той върна погледа си към онова, което се намираше само на няколко сантиметра от устата му.

— Значи, Люсиен е…

— Точно в момента не искам да чувам името на друг мъж от теб — изръмжа той и сведе уста.

Още при първия допир на езика му спрях да споря.

ГЛАВА 3

Явно чувството за вина бе поразило Тамлин с пълна мощ, защото макар и на следващия ден да отсъстваше от имението, Люсиен ме посрещна с предложение да ми покаже напредъка на близкото село.

Не го бях посещавала от около месец, а и не си спомнях кога за последно бях напускала новия си дом. Няколко от селяните бяха поканени на празненствата по случай Зимното слънцестоене, но тълпата беше толкова многобройна, че успях единствено да ги поздравя.

Конете ни чакаха оседлани пред вратата на конюшнята и набързо преброих войниците до далечната порта (четирима), от двете страни на къщата (по двама до всеки ъгъл) и онези, които се бяха появили в градината, откъдето идвах (двама). Въпреки че никой от тях не продума, очите им сякаш ме притискаха.

Люсиен понечи да яхне петнистата си кобила, но аз се изпречих на пътя му.

— Паднал си от проклетия си кон, а? — изсъсках, блъсвайки рамото му.

За моя изненада, Люсиен залитна назад, а кобилата му изцвили уплашено и аз недоумяващо погледнах към протегнатата си ръка. Не ми се мислеше как са го възприели воините. Преди Люсиен да отвърне, попитах:

— Защо ме излъга за нагите?

Той скръсти ръце, присви металното си око и отметна няколко червени кичура коса от лицето си.

Извърнах поглед за миг.

Косата на Амаранта беше по-тъмна, а лицето й — млечнобяло, съвсем различно от бронзовата кожа на Люсиен.

Огледах конюшнята зад него. Поне тя беше голяма, открита, а и конярите ги нямаше в момента. Обикновено нямах нищо против да влизам вътре, което се случваше основно, когато бях толкова отегчена, че отивах да видя конете. Просторното помещение предлагаше достатъчно място за движение и поне няколко изхода. Стените не ми се струваха твърде… масивни.

Кухните, за разлика от конюшнята, бяха твърде ниски, стените им — прекалено дебели, а прозорците им не бяха достатъчно големи, че да се промъкна през тях. Същото важеше и за кабинета, където не достигаше почти никаква слънчева светлина, а и липсваха допълнителни изходи. В главата си пазех дълъг списък на поносими и непоносими места в имението, подредени според това доколко караха тялото ми да се сковава и облива в пот.

— Не съм те излъгал — сопна се Люсиен. — Всъщност наистина паднах. — Той потупа кобилата си по хълбока. — След като една от онези твари ме бутна от нея.

Колко елфически начин на мислене, на извъртане.

— Защо?

Люсиен стисна инатливо уста.

— Защо?

Той се обърна към търпеливата си кобила. Но успях да видя изражението по лицето му — състраданието в очите му.

— Става ли да се разходим до селото? — предложих аз.

Той се извърна бавно към мен.

— Трябва да извървим почти пет километра.

— Способен си да ги пробягаш за няколко минути. Искам да проверя дали и аз мога.

Металното му око избръмча тихо в орбитата си и знаех какъв ще е отговорът още преди да отвори уста.

— Хубаво тогава — примирих се и тръгнах към бялата си кобила, добродушно същество, дори малко мързеливо и разглезено.

Люсиен не се опита да спори с мен и не каза нито дума, докато яздехме към горската пътека. Както винаги, пролетта беше в разцвета си, лекият ветрец носеше аромат на люляк, а храсталаците наоколо шумоляха, кипящи от живот. Нямаше и следа от Боге, от нагите, от нито една от тварите, обитавали някога гората.

— Не искам проклетото ти състрадание — обадих се накрая.

— Не е състрадание. Тамлин ме помоли да не ти казвам… — Явно не успя да се възпре навреме.

— Не съм от стъкло. Ако са те нападали наги, заслужавам да знам…

— Тамлин ми е Велик господар. Даде ли ми заповед, спазвам я.

— Не разсъждаваше така, когато заобиколи заповедите му, само и само да ме изпратиш при сюриелите.

Където едва не бях умряла.

— Тогава бяха отчаяни времена. За всички ни. Но сега… сега ни трябва ред, Фейра. Нужни са ни правила, йерархия и ред, за да стъпим на крака. Затова изпълнявам нарежданията му. Всички останали гледат първо мен, аз съм образецът за подражание. Не искай от мен да рискувам крехката стабилност на двора ни с непокорство. Не и сега. Тамлин ти дава толкова свобода, колкото може в момента.

Изпълних с въздух стегнатите си дробове.

— Отказваш да общуваш с Ианта, а звучиш точно като нея.

— Нямаш идея колко му е трудно да те пуска извън територията на имението — изсъска той. — Не можеш да си представиш под какво напрежение е.

— Много добре знам под какво напрежение живее. Просто не предполагах, че съм станала затворник.

— Не си… — Той стисна челюсти. — Не е така и много добре го знаеш.

— Изобщо не възразяваше, когато ловувах и скитах из горите сама в човешката си форма. А тогава граничните зони бяха още по-опасни.

— Тогава не те обичаше колкото сега. А след случилото се „В недрата на Планината“… — Думите прокънтяха в главата ми, по напрегнатите ми мускули. — Страх го е за теб. Страх го е да не попаднеш в ръцете на враговете му. И това не им убягва; наясно са, че за да сразят него, трябва само да се докопат до теб.

— Да не мислиш, че не съм се досетила? Но сериозно ли очаква от мен да прекарам остатъка от живота си в онова имение и да се занимавам само с прислужници и рокли?

Люсиен обхождаше с поглед вечнозелената гора.

— Не мечтаят ли за това всички човешки жени? Красив елфически господар и безчетни богатства до края на живота им?

Стиснах поводите на коня си толкова силно, че той отметна глава.

— Радвам се, че си оставаш същото копеле, Люсиен.

Металното му око се присви.

— Тамлин е Велик господар. Ти ще му станеш съпруга. Има традиции и очаквания, с които трябва да се съобразиш. Ние също, ако искаме да се представим като народ, възстановил се след удара на Амаранта и готов да унищожи всеки враг, дръзнал да посегне на владенията ни. — Ианта ми бе изнесла почти същата реч предишния ден. — Скоро Тамлин ще постанови Десятъка — продължи той, клатейки глава. — Първият от… от проклятието. — Той изтръпна едва забележимо. — Даде на народа ни три месеца, за да се съвземе, и му се искаше да изчака до началото на новата година, но ще му се наложи да го изиска следващия месец. Ианта му каза, че е дошло време, че хората са готови.

Той зачака, а аз почти не го наплюх от яд, защото знаеше, много добре знаеше, че нямам представа за какво говори, но искаше сама да си го призная.

— Кажи ми — благоволих аз накрая.

— Два пъти годишно, обикновено около Лятното и Зимното слънцестоене, всеки жител на Двора на Пролетта, и върховните, и по-низшите елфи, трябва да плати Десятък, определян от приходите или общественото му положение. Така поддържаме имението и плащаме на стражите и прислугата. В замяна Тамлин брани народа си, управлява го, помага му. Тази година отложи Десятъка с един месец, за да предостави време на хората да съберат пари, да отпразнуват победата. Но скоро пратеници от всяка група, всяко село и клан ще започнат да прииждат с дължимата сума. Като съпруга на Тамлин на теб се полага да разговаряш с тях. А ако не могат да платят… ще трябва да присъстваш, докато той им налага съответните наказания. Възможно е нещата да тръгнат на зле. Аз ще следя кой е изпълнил дълга си и кой — не. След това, ако онези, които не са се изплатили, не му се издължат и след тридневната отсрочка, която Тамлин официално ще им отпусне, той ще трябва да ги излови. Има дори благословията на Върховната жрица Ианта.

Потресаващо, жестоко. Исках да му кажа какво мисля за всичко това, но погледът му ме възпря.

— Ето защо… дай му време, Фейра — продължи Люсиен. — Нека мине сватбата ви, а после и Десятъкът идния месец, пък сетне… ще видим.

— Дадох му време — обявих аз. — Не мога да стоя затворена в онази къща цяла вечност.

— И той го знае. Може да не казва нищо по въпроса, но го знае. Повярвай ми. Все пак избиха семейството му, не можеш да очакваш да е особено… либерален в грижите си за теб. Твърде много любими хора е изгубил. С всички ни е така.

Всяка негова дума наливаше още масло в огъня, бушуващ в гърдите ми.

— Не искам да се омъжвам за Велик господар. Искам просто да се омъжа за него.

— Двете са неразделно свързани. Такъв е. Винаги, винаги ще иска да те защитава, независимо дали ти харесва, или не. Говорете по въпроса, Фейра. Ще се разберете някак. — Очите ни се срещнаха. По челюстта му потрепваше нервен мускул. — Не искай от мен да избирам между двама ви.

— Но ти умишлено ми спестяваш разни неща.

— Той е моят Велик господар. Думата му е закон за мен. Фейра, само един шанс ни се отдава да въздигнем някогашния ни свят от пепелта. И нямам намерение да прекрача в този нов свят, загубвайки доверието на Тамлин. Дори ти…

— Дори аз? Какво?

Лицето му пребледня и той погали сивкавата грива на кобилата си.

— Бях принуден да гледам как собственият ми баща убива възлюбената ми. Принуден от собствените ми братя.

Сърцето ми се сви заради него — заради болката, която го терзаеше.

— Не можах да използвам нито магия, нито чудо, за да си я върна. Край мен нямаше Велики господари, които да я възкресят. Затова просто си умря пред очите ми и никога няма да забравя мига, когато долових как сърцето й спира да бие.

Очите ми запариха.

— Тамлин получи онова, което аз не успях — продължи с пресеклив дъх Люсиен. — Всички чухме как вратът ти се скърши. Но ти получи втори шанс. Въпреки това не вярвам някога да забравим онзи звук. И той ще направи всичко по силите си да те защити от повторна опасност, дори ако това значи да пази тайни от теб, да се придържа към правила, които не харесваш. Знай, че няма да отстъпи. Затова не го искай от него… не в този момент.

Никакви думи не кръжаха в главата ми, в сърцето ми. Най-малкото, което можех да сторя, е да дам време на Тамлин, да съм търпелива с него.

Шумотевицата от кипяща дейност надви чуруликането на горските птици още преди да стъпим в селото: блъскане на чукове по пирони, човешки крясъци, мучене на крави.

Щом излязохме от гората, се озовахме пред почти възродено селище: симпатични къщички от камък и дърво, паянтови постройки за строителни материали и добитък… Единствените напълно завършени неща бяха големият кладенец в центъра на селцето и кръчмата.

Нормалният вид на Притиан и огромните му сходства със земите на простосмъртните продължаваха да ме смайват. Сякаш се бях върнала в родното си село. Да, това беше много по-уютно, по-ново, но разположението, основните елементи… бяха същите.

И тук се почувствах като външен човек, когато с Люсиен навлязохме в епицентъра на суматохата и всички прекъснаха работата си, за да ни огледат.

Да огледат мен.

Звуците на усърден труд замряха чак до далечните краища на селото, като че ли го бе заляла вълна от тишина.

— Фейра, унищожителката на проклятия — изшушука някой.

Е, това беше нов прякор.

Добре че костюмът ми за езда беше с дълги ръкави и се бях сетила да сложа ръкавици, преди да влезем в селото.

Люсиен спря кобилата си до един Върховен елф, който ръководеше строежа на къщата до кладенеца.

— Идваме да предложим помощта си — обяви той достатъчно силно, че да го чуят всички. — На ваше разположение сме целия ден.

Елфът пребледня.

— Хиляди благодарности, милорд, но нямаме нужда от помощ. — Имах чувството, че ще ме погълне с поглед. — Дългът е изплатен.

Потта по дланите ми сякаш беше по-гъста, по-топла отпреди. Кобилата ми тропна с копито по червеникавата пръст на улицата.

— Моля, нека помогнем — настоя Люсиен, свеждайки галантно глава. — И ние трябва да вложим труд в градежа. За нас ще е чест.

Елфът поклати глава.

— Дългът е изплатен.

Същото се случи и на всяко друго място из селото, където спряхме: Люсиен слизаше от коня си, предлагаше помощта ни и получаваше любезни, почтителни откази.

След двайсетина минути вече яздехме обратно към сенчестата, шумоляща гора.

— Да не би да ти е позволил да ме вземеш със себе си днес — подхванах дрезгаво аз, — за да убие желанието ми да помагам?

— Не. На своя глава те поканих. Поради същата тази причина. Селяните не искат помощта ти и нямат нужда от нея. Присъствието ти ги откъсва от работата им, напомня им какво са преживели.

Изтръпнах.

— Никой от тях не е бил „В недрата на Планината“. Не познах нито едно лице.

Люсиен потрепери видимо.

— Не. Амаранта имаше… специални лагери за тях. Само на благородниците и на покровителстваните елфи беше позволено да живеят там. Всички, които не внасяха стоки и храна в двора, гниеха в тунелите „В недрата на Планината“. Хиляди хора, наблъскани в катакомби и тъмници без светлина, без въздух. Цели петдесет години.

— Никой не е казал и дума…

— Забранено им беше да говорят за това. Някои обезумяваха и нападаха останалите, когато Амаранта забравеше да им изпрати храна. Други се събираха в шайки и кръстосваха из лагерите. — Той потри челото си с палец и показалец. — Правеха ужасяващи неща. В момента се мъчат да си спомнят какво е да си нормален… да живееш.

Гореща жлъчка прогори гърлото ми. Сватбата… да, може би сватбата щеше да спомогне за възстановяването им.

Въпреки това имах чувството, че тежко одеяло задушава сетивата ми.

— Знам, че искаше да си от помощ — рече Люсиен. — Съжалявам.

Аз също съжалявах.

Новопридобитото ми безсмъртие разтвори необятната си паст пред мен.

И аз му позволих да ме погълне цялата.

ГЛАВА 4

Гостите започнаха да пристигат няколко дни преди сватбената церемония и аз се благодарих, че никога няма да бъда Велика господарка и няма да съм равна на Тамлин по отговорности и власт.

Малка, забравена част от мен изрева възмутено при тази мисъл, но…

Вечеря след вечеря, празнични обеди, пикници, ходене на лов.

Представяха ме и ме прехвърляха от човек на човек, а лицето ми ме болеше от усмивката, която държах залепена върху него ден и нощ. Започнах да очаквам сватбата с нетърпение единствено заради знанието, че минеше ли, вече нямаше да ми се налага да любезнича, да говоря с когото и да било и да правя каквото и да било поне седмица. Месец. Година.

Тамлин търпеше стоически — по неговия си мълчалив, сдържано суров начин — и ми повтаряше отново и отново, че организирали всичките тези приеми, за да ме представят на двора му, да дадат на народа му повод за празненство. Уверяваше ме, че и той самият ненавижда публичните сбирки не по-малко от мен и че единствено Люсиен се забавлявал, но… от време на време хващах и Тамлин да се усмихва доволно. В интерес на истината му се полагаше, заслужил си го беше. Народът му също.

Затова понасях всичко със смирение, вкопчена в Ианта, ако Тамлин го нямаше, или, ако двамата бяха заедно, оставях салонните разговори на тях, а аз самата броях часовете до края на събитието.

— Май е най-добре да си лягаш — рече Ианта, докато двете наблюдавахме гуляйджиите, струпани в банкетната зала.

Преди трийсетина минути я бях забелязала до отворените врати и с радост се бях възползвала от възможността да се измъкна от шумната групичка приятели на Тамлин, с които бях принудена да си приказвам. Не че общувахме много. Или ме гледаха изцъклено, или се мъчеха да изнамерят общи теми на разговор. Все опирахме до лова, но дори тази дискусия не траеше повече от три минути.

— Имам още един час до лягане — отвърнах аз.

Ианта беше облечена в обичайната си бледосиня роба, с вдигната качулка и диадемата със син камък отгоре й.

Минавайки небрежно покрай дървената ламперия до главния вход, Върховните елфи й хвърляха погледи или от страхопочитание, или от похот, или от двете. Когато очите им попаднеха върху мен, знаех, че удивлението им няма нищо общо с яркозелената ми рокля и красивото ми лице (незабележимо пред това на Ианта). Опитвах да не им обръщам внимание.

— Готова ли си за утре? Мога ли да ти помогна с нещо? — попита Ианта и отпи от газираното си вино.

Роклята ми тази вечер беше подарък от нея — зеленият й цвят бил традиционният за Двора на Пролетта, както ми бе обяснила тя. Дори ми помогна да я облека, отнемайки задължението на Алис, която само се навърташе смутено мълчалива край нас.

— Няма нужда.

Вече се бях замисляла колко жалко щеше да прозвучи, ако я помолех да не си тръгва от имението и след сватбата. Ако й разкриех колко се ужасявам при мисълта да остана сама в този двор, при тези хора чак до Нинсар — малък пролетен празник, ознаменуващ края на сеитбата, по време на който елфите си разменяха първите цветя за сезона. И до който оставаха дълги месеци. А храмът й ми се струваше толкова далеч.

Двама елфи, обиколили ни вече два пъти, най-сетне събраха куража да ни доближат — да доближат нея.

Аз се облегнах на стената, усещайки как дървото се забива в гърба ми, а те обградиха Ианта. И двамата бяха надарени с онази типична елфическа красота и носеха оръжия, които ги определяха като част от Върховните елфи, бранещи земите на Тамлин. Нищо чудно да се окажеше, че работят за баща й.

— Жрице — поклони се дълбоко единият.

Вече доста пъти бях виждала хората да целуват сребърните й пръстени с апел да се помоли и за тях, за семействата им, за възлюбените им. Ианта изслушваше всичко с напълно равнодушно изражение, настанило се на красивото й лице.

— Брон — поздрави тя онзи отляво, тъмнокос и висок. — Харт — обърна се после към другия, който бе с черна коса и малко по-мощно телосложение от това на спътника си. Устните й се извиха в престорено свенлива, чаровна усмивчица, която обикновено значеше, че е тръгнала на лов за нощен компаньон. — Не съм ви виждала от доста време, разбойници такива.

Продължиха да си разменят закачливи коментари, докато накрая двамата елфи не впериха погледи в мен.

— О! — рече Ианта и извърна глава към мен, люшвайки качулката си. — Нека ви запозная с лейди Фейра. — Тя сведе очи и глава в дълбок поклон. — Спасителката на Притиан.

— Знаем коя е — отвърна тихо Харт и двамата с приятеля му се поклониха почтително. — Бяхме „В недрата на Планината“ с вас.

Двамата се изправиха, а аз килнах леко глава.

— Поздравления за утрешното събитие — каза Брон с усмивка. — Подобаващ завършек, не смятате ли?

Завършекът щеше да е подобаващ, ако бях влязла в гроба или горях в ада.

— Съюзът им е благословия от Котела — обяви Ианта.

Двамата изказаха съгласие и отново се поклониха. Аз ги игнорирах.

— Да ви призная — продължи Брон, — онова изпитание… сблъсъкът с Миденгарда, беше едно от най-невероятните неща, които някога съм виждал.

Едва се сдържах да не притисна гръб още по-плътно към стената, да не мисля за смрадта на онази кал, за скърцането на онези кръвожадни зъби, наближаващи неумолимо плътта ми.

— Благодаря.

— О, историята е ужасяваща — потвърди Ианта и пристъпи по-близо към мен, забелязала липсата на престорената ми усмивка. После сложи ръка на рамото ми. — Подобна смелост вдъхва истинско страхопочитание.

Бях й благодарна — окаяно благодарна — за успокоителния допир. Още в онзи момент разбрах, че Ианта ще привлече множество млади жени елфи в ордена си. Щяха да я последват не в преклонение към Майката и Котела, а за да разберат как живее тя, как е възможно да блести толкова ярко и да обича себе си, да прескача от мъж на мъж, сякаш бяха ястия от богато угощение.

— Онзи ден пропуснахме лова — обяви небрежно Харт, — затова не ни се отдаде шанс да видим уменията ви със собствените си очи, но доколкото знам, Великият господар ще ни разположи в близост до имението идния месец. Ще е чест да ловуваме с вас.

Само дето Тамлин за нищо на света нямаше да ме пусне с тях. А и нямах желание да им споделям, че повече никога не искам да използвам лък и стрела, нито пък да ловувам каквото и да било. Ловът, на който ме бяха завлекли преди два дни, едва не ми дойде в повече. Макар и всички да гледаха мен, дори не извадих стрела.

Двамата елфи още чакаха отговора ми, затова казах:

— Честта ще е моя.

— Баща ми дал ли ви е дежурства за утре, или ще присъствате на церемонията? — попита Ианта, слагайки ръка върху рамото на Брон, за да го разсее. Именно поради това търсех компанията й по време на подобни събития.

Брон се обърна към нея, но очите на Харт се задържаха върху мен — върху скръстените ми ръце. И татуираните ми пръсти.

— Има ли някакви вести от Великия господар?

Ианта се напрегна осезаемо и Брон веднага стрелна очи към татуираната ми кожа.

— Не — отвърнах аз, посрещайки погледа на Харт.

— Сигурно се е покрил някъде, като е разбрал, че Тамлин си е възвърнал силите.

— Ако мислиш така, значи, изобщо не познаваш Рисанд.

Харт примигна и дори Ианта се умълча. Май по-самоуверено не се бях изказвала пред никого от гостите ни досега.

— Е, ако е нужно, ще се погрижим за него — отвърна Харт и запристъпва от крак на крак, тъй като отказвах да сваля поглед от очите му и да смекча изражението си.

— Върховните жрици държат всичко под контрол — увери Ианта и двама ни. — Няма да позволим на никого да се отнася толкова зле със спасителката ни.

Умишлено придадох по-равнодушен вид на лицето си. Затова ли Тамлин беше потърсил помощта на Ианта? За да се съюзи с тях? Гърдите ме се стегнаха леко. Обърнах се към нея.

— Качвам се. Предай на Тамлин, че ще се видим утре.

Утре, защото тази вечер трябваше да я прекараме разделени, беше ни казала жрицата. Така повеляваха дългогодишните традиции.

Ианта ме целуна по бузата и огромната й качулка ме скри за миг.

— На твое разположение съм, милейди. Прати някого да ме извика, ако имаш нужда от нещо.

Едва ли щях да се възползвам от предложението й, но въпреки това кимнах.

Докато напусках тихомълком залата, надникнах към предната й част, където Тамлин и Люсиен стояха в обкръжение от Върховни елфи и от двата пола. Не толкова изтънчени, колкото някои от другите, но… Приличаха на хора, които бяха заедно от дълго време, борили се бяха рамо до рамо. Приятелите на Тамлин. Беше ме запознал с тях, а аз на момента забравих имената им. И впоследствие не си направих труда да ги науча.

Тамлин отметна глава назад и се засмя, а останалите прихнаха заедно с него.

Излязох, преди да ме е видял, промъкнах се през оживените коридори и се качих в сумрачното, пусто жилищно крило на имението.

Щом се затворих в спалнята си, осъзнах, че не помнех кога за последно се бях смяла от сърце.

Таванът се спускаше надолу, а грамадните, притъпени шипове по него излъчваха такава горещина, че виждах дори от мястото си на пода как въздухът край тях се гърчи. Лежах прикована, защото бях неграмотна и не можех да прочета загадката, изписана на стената, а Амаранта с радост щеше да гледа как шиповете ме пробождат. Спускаха се все по-близо и по-близо към мен, а нямаше кой да ме избави от тази жестока смърт.

Щеше да боли. Щеше да боли и да умирам бавно, и да плача — можеше да поплача дори за майка си, която никога не се беше интересувала от мен. Да я умолявам за помощ…

Размятах крайниците си и се надигнах рязко в леглото, дърпайки невидими вериги.

Вероятно щях да се втурна към банята, ако краката и ръцете ми не трепереха толкова силно, ако можех да дишам, да дишам, да дишам…

Огледах спалнята с разтърсено от страх тяло. Наистина бях тук — наистина. Онези ужасии бяха просто кошмар. Бях се измъкнала жива и вече бях в безопасност.

Нахлуващият през отворените прозорци нощен ветрец развяваше косата ми, изсушаваше студената ми пот. Тъмното небе ме зовеше, а мъждивите, малки звезди приличаха на точки скреж.

Брон се беше изказал така, сякаш възприемаше борбата ми с червея Миденгард като спортна игра. Сякаш не бях на косъм да ме погълне цялата и да изплюе костите ми.

Явно ме приемаха едновременно за спасителка и шут.

Отидох до близкия прозорец и го отворих още по-широко, за да виждам цялата звездна тъмнина.

После отпуснах глава на стената, наслаждавайки се на хладния камък.

След няколко часа вече щях да съм омъжена жена. Щях да получа щастливия си завършек, независимо от това дали го заслужавах, или не. Но тази земя, народът й — и те щяха да получат своя щастлив завършек. Първите стъпки към прераждането. Към мира. А после всичко щеше да е наред.

Аз щях да съм наред.

Буквално не можех да гледам булчинската си рокля.

Беше като взрив от тюл, шифон и воали, толкова различна от свободните рокли, които бях свикнала да нося: стегнатият корсет караше гърдите ми да изхвръкнат през дълбокото деколте, а полите… Полите представляваха лъскава шатра, чиито дипли се вееха на благоуханния пролетен полъх.

Нищо чудно, че Тамлин ми се беше присмял. Дори Алис си тананикаше нещо, докато ме обличаше, без да каже и дума. Навярно защото Ианта лично беше избрала роклята, така че да допълва приказката, която щеше да оплете днес — легендата, която щеше да разкрие пред света.

Сигурно щях да се примиря с нея, ако не бяха бухналите ръкави, толкова обемисти, че почти виждах блещукащия им плат с периферното си зрение. Едната половина от накъдрената ми коса беше вдигната, а другата — разпусната и украсена с перли, скъпоценни камъни и… само Котелът знаеше с какво друго. Едва се бях сдържала да не настръхна пред огледалото, преди да поема надолу по внушителното стълбище към централната зала. Роклята ми шумолеше и съскаше при всяко мое движение.

Спрях до затворените врати, водещи към вътрешния двор, чиято градина беше окичена с панделки и фенери в кремаво, червено и небесносиньо. На най-голямото открито пространство бяха подредени около триста стола, всичките заети от свитата на Тамлин. Аз трябваше да извървя пътеката помежду им, понасяйки стотици погледи върху себе си, за да достигна подиума в другия край, където щеше да ме очаква Тамлин.

След това Ианта, като представителка на всичките дванайсет Върховни жрици, щеше да провъзгласи и благослови съюза ни точно преди залез. Беше подхвърлила, че и останалите единайсет държали да присъстват, но незнайно с каква хитрост беше успяла да ги разубеди. Или защото искаше цялото внимание за себе си, или за да ме спаси от настоятелните им набези. Не можех да преценя. Може би и двете.

Зад прикритието на градинските врати Алис разпери лъскавия шлейф на роклята ми и усетих как устата ми пресъхва сред досадното шумолене на тюла. С такава сила грабнах светлия букет в облечените си с ръкавици ръце, че едва не прекърших дръжките на цветята. Дълги до лакътя копринени ръкавици — за да скрият татуировките ми. Ианта ми ги беше донесла в кадифена кутия тази сутрин.

— Не се притеснявай — опита да ме успокои Алис. Грапавата й като дървесна кора кожа руменееше под меденозлатистата вечерна светлина.

— Не се притеснявам — отвърнах дрезгаво аз.

— Нервничиш като най-малкия ми племенник, докато се мъча да го подстрижа.

Тя приключи с подготовката на роклята ми и изгони няколко слугини, дошли да ми хвърлят по едно око преди церемонията. А аз се преструвах, тупайки невидими прашинки от полите си, че не виждам нито тях, нито обгърнатата от залеза тълпа, насядала в двора пред мен.

— Изглеждаш прекрасно — рече тихо Алис.

Бях почти сигурна, че и нейното мнение за роклята е не по-ласкаво от моето, но й повярвах.

— Благодаря ти.

— А звучиш, все едно си се запътила към собственото си погребение.

Залепих усмивка на лицето си. Алис врътна очи, но все пак ме побутна нежно към вратите, които се отвориха като от безсмъртен вятър. До ушите ми достигна ведра мелодия.

— Всичко ще свърши по-бързо, отколкото очакваш — обеща ми тя и ме тласна леко към чезнещата слънчева светлина.

Триста души станаха на крака и се завъртяха към мен.

След последното ми изпитание не ме бяха наблюдавали толкова хора. Всичките бяха пременени в същите одежди, каквито носеха и „В недрата на Планината“. Лицата им се сливаха пред очите ми.

Алис се покашля от прага и аз си спомних, че е време да тръгна, да погледна към подиума…

И към Тамлин.

Дъхът ми секна, коленете ми омекнаха и едва продължих надолу по стълбището. Тамлин направо сияеше в зеленикаво-златистата си туника и лъскава корона от лаврови листа на главата си. Беше изоставил типичното си обаяние, за да отстъпи място на всевечната си, струяща красота — заради мен.

Виждах само него, моя Велик господар, чиито големи очи проблясваха, докато крачех към него по меката трева, осеяна с листенца от бели рози…

И от червени.

Като капки кръв, разпръснати по пътя ми.

Насилих се да вдигна очи към Тамлин, застанал с изправени рамене и гордо вирната глава. Недоумяващ колко прекършена и тъмна душа криех в себе си… както и колко много не заслужавах да нося бяло, при положение че ръцете ми бяха така мръсни.

Всички останали го знаеха. Знаеха всичко.

Краката ми ме носеха твърде бързо към подиума и към Тамлин. И към Ианта, тази вечер облечена в тъмносиня роба, усмихната широко под качулката и сребърната си диадема.

Сякаш бях добра — сякаш не бях убила двама от расата им.

Усмихваха се на убийца и лъжкиня.

Малко по-напред зърнах купчина червени листенца — също като локвата от кръвта на младия елф.

Десетина стъпки преди подиума… малко преди да достигна аленото петно, забавих крачка.

После спрях.

И сега всички ме наблюдаваха както в деня на смъртоносното ми изпитание — зрители на моите мъчения.

Тамлин ми подаде голямата си ръка и свъси едва забележимо вежди. Сърцето ми биеше толкова бързо, прекалено бързо.

Щях да повърна.

Право върху червените листенца; върху панделките, чиито краища се ветрееха по тревистата пътека откъм столовете край нея.

Нещо затуптя между кожата и костите ми, надигна се яростно и нахлу в кръвта ми…

Толкова много очи, твърде много очи — притискаха ме, виждаха всяко мое злодеяние, всяко унижение…

Не знам защо изобщо си бях сложила ръкавици, защо бях послушала Ианта.

Гаснещото слънце напичаше прекалено силно, живите плетове на градината ме обграждаха като в затвор. Като клетвата, която щях да положа пред него, с която щях да му се обрека завинаги, да го прикова към окаяната си душа. Нещото в мен вече кипеше, тялото ми трепереше от неудържимата му мощ, смутно търсейки изход…

Завинаги — никога нямаше да се съвзема, да се освободя от себе си, от онази тъмница, в която бях прекарала три месеца…

— Фейра — повика ме Тамлин, протегнал нетрепваща ръка към мен.

Слънцето потъна под ръба на западната градинска стена; по земята плъзнаха сенки, които внесоха прохлада във въздуха.

Ако побегнех, всички щяха да ме одумват, но просто не можех да направя последните няколко стъпки, не можех, не можех, не можех…

Щях да рухна на място — и всички щяха да видят колко гнила съм отвътре.

„Помогни ми, помогни ми, помогни ми — умолявах незнайно кого. Умолявах Люсиен, застанал на предния ред, вперил металното си око в мен. Умолявах Ианта, спокойното й, търпеливо, прекрасно лице под качулката. — Спаси ме… моля те, спаси ме. Измъкни ме оттук. Сложи край на всичко.“

Тамлин пристъпи към мен с помръкнали от тревога очи.

Аз отстъпих назад. Не.

Той стисна устни. Из тълпата се разнесе шепот. Копринени ленти с кълба златиста елфическа светлина в краищата засияха над нас.

— Ела, булко, и нека те свържем навеки с истинската ти любов — прикани ме нежно Ианта. — Ела, булко, и нека доброто най-сетне възтържествува.

Доброто. Аз не носех добро в себе си. Не носех нищо, а душата ми, вечната ми душа, беше прокълната…

Подканих предателските си дробове да поемат въздух, за да изрека думата. Не… не.

Но не беше нужно да я изговарям на глас.

Зад мен изпращя гръмотевица, сякаш два скални къса се сблъскаха с огромна мощ.

Хората закрещяха, някои паднаха на земята, а други направо изчезнаха, погълнати от тъмнина.

Завъртях се и нощта се разсея като пушек от вятъра, за да ми покаже как Рисанд подръпва небрежно реверите на черното си сако.

— Здравей, скъпа ми Фейра — пророни гърлено Рис.

ГЛАВА 5

Не биваше да се изненадвам. Все пак знаех колко много Рисанд обича да обръща всичко в зрелище. А и беше превърнал задирянето с Тамлин в изкуство.

И сега седеше пред нас.

Рисанд, Велик господар на Двора на Нощта, стоеше до мен и от тялото му се процеждаше тъмнина като мастило във вода.

Той килна глава и синкавочерната му коса се люшна на една страна. Виолетовите му очи, проблясващи на златистата елфическа светлина, се впиха в Тамлин, после вдигна ръка към него, Люсиен и стражите им, които бяха застанали с полуизвадени мечове, обмисляйки как да ме измъкнат от неканения гост, как да го сразят…

Но още щом вдигна ръката си, приятелите ми замръзнаха на място.

Ианта обаче отстъпваше бавно назад с пребледняло лице.

— Колко симпатична сватба — обади се Рисанд и пъхна ръце в джобовете си.

Всички мечове останаха по ножниците си. Гостите се оттегляха, някои дори прескачаха столове, за да се отдалечат от него.

Рис ме огледа бавно и изцъка с език, забелязал копринените ми ръкавици. Нещото, което се надигаше под кожата ми, застина и се смрази.

— Махай се оттук — изръмжа Тамлин и закрачи към нас с изскочили от кокалчетата на ръцете му хищнически нокти.

Рис отново изцъка с език.

— О, не ми се иска. Все пак е време скъпата ми Фейра да изпълни своята част от уговорката ни.

Почувствах стомаха си кух. Не — не точно сега.

— Знаеш какво се случва, когато не спазваш обещанията си — продължи Рис, присмивайки се на гостите, които напираха и се прескачаха един друг, за да му избягат. После посочи с брадичка към мен. — Дадох ти три месеца свобода. Можеше поне да ми се зарадваш.

Треперех прекалено силно, за да му отвърна. Очите му просветнаха укорително, но като ги обърна към Тамлин, неодобрителното изражение вече го нямаше.

— Тя тръгва с мен.

— Не си познал — озъби му се Тамлин.

На подиума зад него нямаше никого. Ианта беше изчезнала. Заедно с повечето гости.

— Да не би да ви прекъснах? Реших, че събитието е приключило. — Рис ми хвърли отровна усмивка. Знаеше… чрез връзката, чрез магията помежду ни знаеше, че щях да кажа „не“. — Или поне Фейра мислеше така.

Тамлин оголи зъби насреща му.

— Остави ни да довършим церемонията…

— Май и Върховната ти жрица смята, че всичко е приключило.

Тамлин надникна през рамо и видя, че олтарът е празен. Като върна поглед към нас, ноктите му почти се бяха прибрали.

— Рисанд…

— Не съм в настроение за уговорки — прекъсна го Рисанд, — макар че резултатът несъмнено ще е в моя полза. — Той погали лакътя ми и аз подскочих от допира. — Да вървим.

Не помръднах от мястото си.

— Тамлин — прошепнах.

Тамлин направи крачка към мен, но посивялото му лице остана обърнато към Рис.

— Кажи си цената.

— Не си прави труда — отвърна ведро Рис и ме хвана под ръка.

Допирът му беше противен, непоносим.

Щеше да ме води в Двора на Нощта, мястото, по чийто модел се смяташе, че Амаранта е изградила „В недрата на Планината“, пълно с поквара и мъчения, и смърт…

— Тамлин, моля те.

— Колко драматично — рече Рисанд и ме придърпа още по-близо до себе си.

Тамлин обаче не помръдваше, а острите нокти бяха потънали напълно под кожата на кокалчетата му. Той впи поглед в Рис и устните му се разтеглиха в злобна гримаса.

— Ако я нараниш…

— Знам, знам — провлачи отегчено Рисанд. — Ще ти я върна след седмица.

Не, не, Тамлин не можеше да отправя подобни заплахи… освен ако не възнамеряваше да ме пусне с него. Дори Люсиен го гледаше смаяно с побеляло от гняв и изумление лице.

Рис освободи лакътя ми, преметна ръка през кръста ми и ме притисна към тялото си, после прошепна в ухото ми:

— Дръж се.

Тъмнината изрева, свиреп вятър ме затласка във всички посоки, докато земята изчезваше изпод мен, а светът наоколо се губеше. Остана само Рис, а аз се държах здраво за него, въпреки че го мразех с цялото си сърце…

Сетне и тъмнината изчезна.

Първо подуших жасмин, след миг съзрях и звездите. Цяло звездно море блещукаше измежду лъскави колони от лунен камък, обрамчващи внушителна панорама от необятни заснежени планини.

— Добре дошла в Двора на Нощта — рече Рис.

По-красиво място не бях виждала през живота си.

Сградата, в която се озовахме, беше кацнала върху една от сивите планини. Просторната зала около нас посрещаше открито природните стихии — нямаше прозорци, само гигантски колони и воалени пердета, полюшвани от жасминовия ветрец.

Навярно се топлеха с магия в сърцето на зимата. Намирахме се толкова нависоко, а и планинските върхове бяха покрити със сняг, който мощните ветрове разнасяха като призрачна мъгла.

В голямата зала с помощта на още ефирни пердета, тучни растения и дебели килими, разпръснати по пода от лунен камък, бяха обособени гостна, трапезария и кабинет. Няколко светлинни кълба танцуваха на лекия ветрец, а от сводовете на тавана висяха фенери от цветно стъкло.

Отникъде не се чуваха писъци, вопли и изтерзани гласове.

Зад мен се издигаше стена от бял мрамор с няколко арки, водещи към тъмни стълбища. Сигурно оттам се влизаше в същинския Двор на Нощта. Нищо чудно, че наоколо не ехтяха крясъци — всичко се случваше в дълбините на сградата.

— Това е личната ми резиденция — подхвърли Рис.

Кожата му ми се струваше по-тъмна, отколкото я помнех — вече бе златиста, а не бледа като преди.

Бледа… Вследствие на петдесетгодишното му заточение „В недрата на Планината“. Огледах го внимателно, издирвайки следа от грамадните му ципести крила, онези, с които ми беше признал, че обожава да лети. Но така и не намерих. Пред мен стоеше просто Рис със самодоволна усмивка на лице.

И онова така познато изражение: „Предизвиквам те“.

Той изсумтя.

— Колко ми липсваше тази физиономия. — Доближи се до мен с котешка грация и виолетовите му очи омекнаха някак, макар и все така смъртоносни. — Няма нужда да ми благодариш.

— За какво?

Рис спря на около половин метър от мен и пъхна ръце в джобовете си. Тук като че ли нощта не струеше от него — и независимо от съвършените си черти, изглеждаше почти нормален.

— За това, че ти се притекох на помощ.

— Не съм искала помощта ти — отвърнах сковано.

Погледът му се спусна към лявата ми ръка.

Грабна я без всякакво предупреждение и изхлузи копринената ми ръкавица с тихо ръмжене. Пръстите му сякаш ме жигосаха и аз отстъпих назад, но той не ме пусна, докато не свали и двете ми ръкавици.

— Чух те да се молиш някой, който и да било, да ти помогне, да те измъкне. Чух те да казваш „не“.

— Не съм казвала нищо.

Той обърна голата ми ръка и я стисна по-силно, докато оглеждаше окото, което беше татуирал върху дланта ми. Потупа с пръст по зеницата. Веднъж. Два пъти.

— Чух те съвсем ясно.

Изтръгнах ръката си от хватката му.

— Върни ме. Веднага. Не съм искала да ме отвличаш.

Той сви рамене.

— Мисля, че моментът е подходящ да ми погостуваш. Може би Тамлин не е усетил, че ще му откажеш пред целия му двор… може би не е редно да обвиняваш само мен.

— Кучи син. Вече разбрах, че си доловил… колебанието ми.

— Никога не пропускаш да ми благодариш.

С усилие си поех дълбока глътка въздух.

— Какво искаш от мен?

— Какво искам? Ами… първо, бих искал да ми благодариш. А после да съблечеш тази отвратителна рокля. Изглеждаш като… — Устните му се стегнаха пренебрежително. — Изглеждаш точно като невинната девойка, в която искат да те превърнат Тамлин и предвзетата му жрица.

— Не знаеш нищо за мен. Нито за нас.

Рис ми се усмихна многозначително.

— А Тамлин знае ли? Питал ли те е някога защо повръщаш всяка нощ, защо не можеш да влизаш в някои помещения, защо не понасяш определени цветове?

Замръзнах. Имах чувството, че ме е съблякъл гола.

— Напусни главата ми, по дяволите.

Тамлин си имаше свои собствени кошмари.

— И аз бих те помолил за същото. — Той отстъпи няколко крачки. — Да не мислиш, че ми е приятно всяка нощ да ме будиш с повръщането си? Изпращаш ми всичко по връзката ни, а не ми харесва да гледам подобни изпълнения, докато се мъча да заспя.

— Копеле.

Той пак се засмя. Но нямах намерение да го питам какво знае за връзката помежду ни, нито пък да го радвам с любопитството си.

— А що се отнася до другите ми искания към теб… — Той махна към къщата зад нас. — Ще ти разкажа утре на закуска. Сега просто отиди да се приведеш в нормален вид. И си почини. — Отново обходи с гневен поглед роклята ми, косата ми. — Слез по стълбището вдясно. Стаята ти е на първия етаж.

— И не е килия?

Колко глупаво от моя страна да му разкрия страховете си!

Рис обаче се обърна към мен и повдигна вежди.

— Ти не си затворничка тук, Фейра. С теб сключихме сделка и е време да изпълниш своята част. Гостенка си ми и ще можеш да се възползваш от всички удобства на дома ми. Никой от поданиците ми няма да те докосне с пръст, да те нарани и дори да те изгледа лошо.

— И къде са тези поданици? — попитах с изсъхнал, натежал в устата език.

— Някои живеят тук, в планината под нас. — Той килна глава настрани. — Забранено им е да стъпват в резиденцията ми. Отлично знаят, че наказанието е смърт. — Очите му срещнаха моите, пронизителни и бистри, сякаш усещаше паниката, сянката на страх в съзнанието ми. — Амаранта не може да се похвали с творческа мисъл. — Добави той със сдържана ярост. — Дворът ми под тази планина от дълго време всява ужас, а тя реши да изгради втори като него, нахлувайки в границите на свещената притианска планина. Да, под планината наистина съществува двор, където Тамлин очаква да те въведа. Всъщност аз се намесвам в управлението му от време на време, но в общи линии народът ми се управлява сам.

— Кога… кога ще ме отведеш там?

Ако трябваше да сляза под земята, да видя онези ужаси отново… щях да го умолявам да не ме води там. Колкото и жалко да изглеждах. Вече не ме интересуваше какви граници трябва да пресека, за да оцелея.

— Няма да те водя долу. — Той раздвижи раменете си. — Това тук е домът ми, а подземният двор е… занимание, както го наричате вие, простосмъртните. Предпочитам двете да не се застъпват често.

Вдигнах леко вежди.

— „Вие, простосмъртните“?

По лицето му танцуваше лунна светлина.

— За нещо различно ли да те смятам?

Предизвикателство. Направих се, че не виждам подигравателната извивка на устните му, и просто попитах:

— Ами останалите обитатели на двора ти?

Дворът на Нощта се простираше върху внушителна територия, по-голяма от всяка друга в Притиан. И отвсякъде ни заобикаляха заснежени планини. Не се мярваха нито села, нито градове.

— Разпръснати са из земите ми и живеят както им харесва. Ти също си свободна да правиш каквото желаеш тук.

— Желая да се прибера.

Рис се засмя и тръгна към отсрещния край на помещението, който завършваше с открита веранда.

— Готов съм да изслушам благодарността ти по всяко време — провикна се към мен през рамо.

Пред очите ми избухна червена заря и въздухът започна да не ми достига, а грохотът в главата ми заглушаваше всяка една мисъл. В първия миг го гледах как се отдалечава, а в следващия вече държах обувката си в ръка.

Хвърлих я по него с всичка сила.

С цялата ми завидна сила на безсмъртна.

Почти не видях копринената си пантофка, докато се носеше като комета във въздуха, прекалено бързо дори за ответната реакция на един Велик господар…

Уцели го право по главата.

Рис се завъртя и докосна тила си с ококорени очи.

Вече държах другата си обувка в ръка.

Той оголи зъби.

— Предизвиквам те.

Гняв… явно днес беше изпаднал в нетипично настроение, щом толкова често даваше воля на гнева си.

Чудесно. Поне не бях единствена.

Запратих и другата обувка право към главата му, бързо и мощно като първата.

Той стрелна ръка и я хвана тъкмо преди да се забие в лицето му.

После изсъска яростно, поглеждайки ме в очите, и отпусна ръката си, където копринената пантофка се разпадна на лъскава черна пепел. Накрая отвори пръсти и вятърът понесе последните прашинки незнайно накъде, а Рис плъзна поглед по ръката ми, по тялото ми, по лицето ми.

— Интересно — пророни и продължи по пътя си.

Хрумна ми да го поваля на земята и да размажа лицето му с юмруци, но щеше да е глупаво. Намирах се в неговия дом, на върха на планина сред нищото. Никой нямаше да ми се притече на помощ, никой нямаше да чуе писъците ми.

Затова просто се обърнах към посочената от него врата и поех към тъмното стълбище.

Почти го бях достигнала с притаен в гърдите си дъх, когато откъм другия край на залата, откъм верандата навярно, проехтя ведър женски глас.

— Е, добре мина.

Ръмженето на Рис ме накара да ускоря крачка.

Стаята ми беше… същинска мечта.

След като я претърсих за стаени опасности и проучих всичките й изходи, входове и скривалища, спрях в средата й, за да осмисля къде ми предстоеше да прекарам следващата седмица.

И тук, подобно на залата на горния етаж, прозорците бяха отворени към суровия свят навън — без стъкла, без кепенци — и мекият, неестествен ветрец полюшваше прозрачните им аметистови пердета. Огромното легло беше обгърнато в кремави цветове и затрупано с възглавници и завивки. От двете му страни светеше по една златна лампа. До съседната стена имаше гардероб и тоалетна масичка, обградени от открити прозорци. Зад сводеста дървена врата в другия край на стаята се виждаха порцеланова мивка и тоалетна, но ваната…

Ваната.

В другата половина на спалнята се разполагаше вана, голяма колкото басейн, която сякаш висеше от ръба на планината. Място за отмора и наслада. Далечният й край се сливаше с нощното небе и водата преливаше тихо от ръба й. Тясното рафтче на съседната стена беше отрупано с дебели, мъждукащи свещи, чието сияние позлатяваше тъмната стъклена повърхност на басейна и струйките пара, издигащи се от нея.

Просторна, въздушна, луксозна и… омиротворяваща.

Тази стая подхождаше на императрица. И с толкова мрамор, коприни, кадифе и изтънчени елементи само императрица можеше да си я позволи. Опитах да не се замислям как трябва да изглежда стаята на Рис, щом посрещаше гостите си в такава.

Гост — не затворничка.

Е… стаята определено го доказваше.

Не си направих труда да барикадирам вратата. Рис вероятно можеше да долети през прозорците, ако решеше. Бях го виждала да прекършва съзнанието на елф без дори да трепне. Съмняваше ме парче дърво да удържи на чудовищната му мощ.

Отново огледах стаята сред шумоленето на булчинската ми рокля по топлия мраморен под.

Сведох поглед към нея.

Изглеждаш нелепо.

Бузите и шията ми пламнаха.

Не оправдавах постъпката му. Макар че ме беше… спасил — задавих се с думата — от унижението да кажа не на Тамлин. Да му обяснявам.

Заизмъквах бавно шнолите и дрънкулките от накъдрената ми коса, струпвайки ги върху тоалетната масичка. Като погледнах купчината накрая, стиснах зъби и ги пометох в празното чекмедже. Треснах го толкова силно, че огледалото над масата се разтресе. Потрих скалпа си, който ме болеше от тежестта на къдриците и множеството джунджурии. По-рано днес си бях представяла как Тамлин ги изважда от косата ми, целувайки ме за всяка шнола, но сега…

Преглътнах, за да потуша огъня в гърлото си.

Рис беше най-малката ми грижа. Тамлин бе усетил колебанието ми, но дали знаеше, че ще кажа „не“? Дали Ианта знаеше? Трябваше да му призная. Да му обясня, че още не съм готова да се омъжа, не и толкова скоро. Май беше най-разумно да изчакам връзката ни да укрепне, да се уверя, че не е станала грешка, че… че го заслужавам.

Да изчакаме, докато и той самият се пребори с кошмарите, които го преследваха. Докато се поотпусне. Докато спре да се тревожи толкова за мен. Въпреки че разбирах нуждата му да ме брани, страхът да не ме загуби… Май беше най-добре да му обясня всичко още като се прибера.

Но… толкова много хора бяха видели колебанието ми…

Долната ми устна потрепери. Разкопчах роклята и я смъкнах от раменете си.

Оставих я да се свлече на пода с шумолене на коприна, тюл и мъниста, приличаща на спаднало суфле върху мраморния под, и изскочих от нея. Дори бельото ми изглеждаше нелепо: бухнали дантели, предвидени единствено да радват окото на Тамлин… който щеше да ги разкъса на парчета.

Грабнах роклята и я натиках в гардероба. После съблякох бельото и го хвърлих при нея.

Татуировката ми изпъкваше ярко на фона на купчината от бяла коприна и дантела. Дъхът ми се ускоряваше с всяка изминала секунда. Осъзнах, че плача чак когато грабнах първата дреха, която ми попадна — тюркоазена пижама, — и нахлузих дългото й до глезените долнище, а после и горнището с къси ръкави, чийто подгъв стигаше до пъпа ми. Не ме интересуваше, че явно такава беше модата в Двора на Нощта, че платът беше мек и топъл.

Качих се в голямото пухкаво легло с гладки, уютни чаршафи и едва намерих сили да издухам свещите в златните лампи от двете му страни.

Но веднага щом тъмнината погълна стаята, воплите ми изпълниха пространството — идваха на дълбоки, задъхани пориви, които разтърсваха тялото ми и се изливаха през откритите прозорци в звездната снежна нощ.

Рис явно настояваше да закусвам с него.

Някогашните ми прислужници от „В недрата на Планината“ почукаха на вратата ми малко след съмване и вероятно нямаше да разпозная красивите тъмнокоси близначки, ако не се държаха като мои стари познайници. В миналото ги бях виждала като сенки, със затулени от непрогледната нощ лица. Но тук — или просто защото Амаранта я нямаше — бяха съвсем истински.

Казваха се Нуала и Серидуен, но се зачудих дали те самите ми се бяха представили, дали въобще бях обърнала внимание на имената им „В недрата на Планината“.

Плахото почукване ме изтръгна от съня, не че бях спала много през нощта. За част от секундата се учудих на мекото легло, на обкръжаващите ме планини вместо познатите ливади и хълмове… но в следващия момент реалността се завърна. И водеше със себе си безпощадно главоболие.

След второто търпеливо почукване, последвано от заглушено обяснение кой ме безпокои, станах от леглото да им отворя. Смънквайки безкрайно неловък поздрав, двете ме уведомиха, че закуската е след трийсет минути, в които трябвало да се изкъпя и облека.

Не сметнах за нужно да питам дали последното е заповед от Рис, или лично тяхна препоръка заради окаяния ми вид. Близначките подредиха разни дрехи на леглото и ме оставиха да се освежа на спокойствие.

Вероятно щях да се изкуша да не напускам приятната топлина на ваната до края на деня, ако едно слабо, закачливо подръпване не беше прорязало главоболието ми. Познавах го — и друг път ме беше привиквало в часовете след краха на Амаранта. Потопих се до шия във водата и огледах ясното зимно небе, помитаните от свирепия вятър близки върхове… Нямаше и следа от него, не се долавяше плясък на големи криле. Но отново усетих настоятелното подръпване в съзнанието си, в стомаха си — призоваваше ме. Като със звънче за прислугата. Наругах го на глас, излязох от ваната и облякох оставените ми дрехи.

Докато тихо крачех с пурпурните си копринени пантофки по слънчевия горен етаж, водена от досадното подръпване, имах огромното желание да разкъсам дрехите си, защото и те принадлежаха на това място, на него.

Прасковените ми панталони с висока талия се развяваха свободно около краката ми, събрани в глезените с маншети от златисто кадифе. Дългите ръкави на блузата ми бяха тюлени със същия вид маншети, а ръбът й достигаше едва до пъпа ми, разкривайки отрязък кожа.

Удобни дрехи, позволяващи свобода на движенията. Женствени. Екзотични. Толкова тънки, че, освен ако Рисанд не възнамеряваше да ме изхвърли в зимната пустош край нас, май не се очертаваше да напускам двореца, между чиито стени явно витаеше необяснима стопляща магия.

Поне татуировката, която прозираше през фините ръкави, се връзваше отлично с това място. И все пак — дрехите бяха част от двора.

И несъмнено част от поредната игричка, която Рис ми поднасяше.

В дъното на горния етаж, в сърцето на каменна веранда сияеше малка стъклена масичка, обградена с три стола и отрупана с плодове, сокове, сладкиши и меса. А в единия от столовете… Макар и да съзерцаваше приказната гледка, заснежените планини, почти ослепителни под слънчевите лъчи, Рис несъмнено ме беше усетил още когато слязох от стълбището в другия край на залата. Навярно и още когато се бях събудила, ако можех да съдя по странното подръпване.

Спрях между последните две колони и загледах Великия господар на богатата му трапеза, обградена от секваща дъха панорама.

— Не съм ти куче да ме викаш, когато ти скимне — обявих вместо поздрав.

Рис надникна бавно през рамо. Виолетовите му очи искряха на светлината и аз стиснах юмруци, докато обхождаха тялото ми от глава до пети. Той свъси вежди, вероятно открил някакъв недостатък.

— Просто не исках да се загубиш — отвърна лаконично.

Главата ми пулсираше и погледът ми мигновено попадна върху сребърния чайник в центъра на масата. Чаша чай…

— Мислех, че тук винаги е нощ — подхвърлих, само и само да скрия жаждата си за животоспасяваща утринна чаша чай.

— Ние сме един от трите Слънчеви дворове — отвърна той и ми посочи галантно мястото пред себе си. — Нощите ни са най-красивите в целия свят, а залезите и изгревите ни са неописуеми, но все пак се придържаме към природните закони.

Седнах на тапицирания стол в другия край на масата. Туниката му беше разкопчана около врата и разкриваше малко от бронзовите му гърди.

— Да не би с останалите дворове да не е така?

— Природата на Сезонните дворове зависи от Великите им господари — обясни той, — чиято магия и воля ги поддържат във вечна пролет или зима, или есен, или пък лято. Винаги е било така, робуват на странно статукво. Но Слънчевите дворове — на Деня, на Зората и на Нощта — имат някак по-символично натоварена същност. Колкото и да сме могъщи, не можем да променим пътя и силата на слънцето. Чай?

Ярката светлина танцуваше по извивката на сребърния чайник. Вместо да закимам нетърпеливо, просто сведох сдържано брадичка.

— Но сама ще се увериш — продължи Рисанд, докато ми наливаше чай, — че нощите ни са по-вълнуващи. Толкова вълнуващи, че някои от поданиците ми избират да стават по залез и да си лягат призори, само и само да живеят под звездите.

Сипах малко мляко в чая си, наблюдавайки как светлото и тъмното се сливат полека.

— Защо е толкова топло вътре, при положение че навън е зима?

— Магия.

— Очевидно. — Оставих лъжичката, отпих от чая и едва не въздъхнах от доволство, когато горещата ароматна течност се разля в гърлото ми. — Но защо?

Рис се загледа как вятърът брули заснежените върхове.

— Къщите се топлят през зимата; защо пък аз да не стопля двореца си? Признавам, нямам представа защо предците ми са решили да построят палат като за Двора на Лятото насред планинска верига, където цари главно студ, но кой съм аз да оспорвам решенията им?

Отпих още няколко глътки чай, доволна, че главоболието ми започваше да отшумява, и се осмелих да взема малко плодове в чинията си от стъклената купа срещу мен.

Той наблюдаваше всяко мое движение.

— Отслабнала си — отбеляза тихо.

— Обичаш да се ровиш из главата ми — изтъкнах аз, набождайки парче пъпеш с вилицата си. — Не знам защо си толкова изненадан.

Погледът му не омекна, макар че онази усмивка отново заигра по устните му, явно беше любимата му маска.

— Рядко се случва да влизам в съзнанието ти. А и не мога да направя нищо, когато ти изпращаш разни неща по връзката ни.

Хрумна ми и този път да не любопитствам, но…

— Как действа тази… връзка, която ти позволява да четеш мислите ми?

Той отпи глътка чай.

— Представи си я като мост помежду ни, в чиито два края има по една врата към моето и твоето съзнание. Тя служи като щит. Аз самият имам вродено умение да прониквам през такива щитове, със или без мост… освен ако си нямам работа с много, много силен опонент, обучен да не допуска никого през щита си. По онова време ти беше най-обикновен човек, затова вратите на съзнанието ти бяха широко отворени за мен. Сега обаче… — Той сви рамене. — Понякога несъзнателно вдигаш щита си, а в други случаи, когато си разстроена например, той напълно изчезва. Има и моменти, в които направо стоиш до отворените врати на съзнанието си и сама ми четеш мислите си с пълен глас през моста. Понякога ги чувам, в други случаи — не.

Намръщих се и стиснах вилицата си още по-силно.

— А колко често тършуваш из главата ми, когато щитовете ги няма?

Лицето му посърна.

— Когато не мога да преценя дали кошмарите ти са действителни, или въображаеми заплахи. Когато си на път да се омъжиш, но търсиш безгласно помощ. Само когато отвориш широко вратите и закрещиш през моста. И за да отговоря на въпроса ти, преди да си го задала, да. Дори ако щитовете ти са вдигнати, мога да проникна през тях. Но можеш да се научиш да възпираш натрапници като мен, независимо от връзката, образуваща мост между съзнанията ни и моите способности.

Не приех предложението му. Съгласието да правя каквото и да било с него ми се струваше твърде неизменно, като някакъв вид примирение с уговорката ни.

— Какво искаш от мен? Обеща да ми разкажеш на закуска. Е, слушам те.

Рис се облегна в стола и скръсти мощните си ръце, чиито мускули дори дрехите му не успяваха да прикрият.

— Тази седмица искам да се научиш да четеш.

ГЛАВА 6

Рисанд ми се беше подиграл за това веднъж, докато още бяхме „В недрата на Планината“. Попитал ме беше дали принудата да се ограмотя с представата ми за истинско мъчение.

— Не, благодаря — отвърнах аз, стисвайки вилицата си, за да не я запратя по главата му.

— Скоро ще станеш съпруга на Велик господар — продължи Рис. — От теб ще се очаква сама да водиш кореспонденцията си, дори да изнасяш речи. И само Котелът знае какво още могат да ти измислят Тамлин и Ианта. Да правиш менюта за приеми, да пишеш благодарствени писма за всичките ти сватбени подаръци, да бродираш трогателни мисли по възглавнички… Важно умение е. И знаеш ли какво? Към четенето ще включа и защитата от умствени атаки. Хубавото е, че можеш да ги упражняваш едновременно.

— И двете са важни умения — съгласих се през зъби. — Но не ти ще ме учиш на тях.

— Какво друго занимание ще си намериш? Рисуване? Как се справяш с четката напоследък, Фейра?

— Теб какво те интересува?

— Естествено, имам си свои мотиви.

— Какви мотиви?

— Опасявам се, че ако искаш да разбереш, ще трябва да приемеш предложението ми.

Нещо остро се заби в дланта ми.

Бях превърнала вилицата в нащърбено кълбо метал.

Щом я оставих на масата, Рис се засмя.

— Интересно.

— И снощи така каза.

— Не може ли да го повторя пак?

— Много добре знаеш какво намеквам.

Отново плъзна поглед по тялото ми, сякаш виждаше през финия плат, през кожата ми… чак до потъпканата душа под нея. После го върна към смачканата вилица.

— Казвал ли ти е някой, че си доста силна за Върховен елф?

— Така ли?

— Да разбирам ли, че са ти го спестили? — Той пъхна парче пъпеш в устата си. — Изпробвала ли си силите си срещу някого?

— Защо ми е да го правя?

И бездруго се мразех достатъчно.

— Защото си била възкресена от общата мощ на седем Велики господари. Ако бях на твое място, щеше да ми е любопитно да разбера дали не съм получил и нещо друго по време на ритуала.

Кръвта ми се смръзна.

— Не съм получила нищо друго.

— Просто би било доста… интересно — ухили се самодоволно той, — ако си получила.

— Няма нищо интересно и отказвам да ме учиш на четене и защита от умствени атаки.

— Но защо? От яд? Мислех, че двамата с теб сме преодолели случилото се „В недрата на Планината“.

— Дори не подхващай темата за онова, което ми причини там.

Рис застина.

За пръв път го виждах толкова неподвижен, макар и в очите му да бушуваше смърт. Тогава гърдите му се задвижиха, по-бързо и по-бързо.

Можех да се закълна, че по колоните зад него се разгърна сянката на гигантски криле.

Той отвори уста, привеждайки се напред, но от нея не излезе нищо. В следващия миг сенките, трескавият дъх и напрежението се изпариха и ленивата усмивка се върна на лицето му.

— Имаме си компания. Ще продължим този разговор по-късно.

— Не, няма.

В залата прошумоляха чевръсти, леки стъпки и тя изникна пред нас.

Ако Рисанд беше най-красивият елф, когото някога бях виждала, тя беше женският му еквивалент.

Лъскавата й златиста коса беше прибрана в небрежна плитка, а тюркоазените й одежди — същата кройка като моите — подчертаваха бронзовата й кожа и я караха да сияе под утринната светлина.

— Здравейте, здравейте — изчурулика тя и плътните й устни се разделиха в ослепителна усмивка, а кафявите й очи намериха моите.

— Фейра — подхвана спокойно Рис, — запознай се с братовчедка ми Мориган. Мор, това е прекрасната, очарователна, свободомислеща Фейра.

Хрумна ми да плисна чая си в лицето му, но Мор вече вървеше към мен. Всяка нейна стъпка беше уверена и решителна, грациозна и… непоклатима. Излъчваше ведрост, но и бдителност. Жена като нея нямаше нужда от оръжия, или поне не се налагаше да ги разнася в ножници със себе си.

— Много съм слушала за теб — рече тя, а аз станах на крака и протегнах смутено ръка.

Тя не й обърна внимание и директно ме награби в силна прегръдка. Ухаеше на лимон и канела. Опитах да отпусна напрегнатите си мускули, а тя се отдръпна от мен и ми се усмихна дяволито.

— Май си успяла да поизнервиш Рис — предположи и зае мястото си помежду ни. — Добре че дойдох. Въпреки че доста бих се зарадвала, ако някой срита задника на скъпия ми братовчед.

Рис плъзна смаян поглед към нея и вдигна въпросително вежди.

Аз прикрих усмивката, подръпваща устните ми.

— Приятно ми е да се запознаем.

— Лъжкиня — обвини ме Мор, докато си наливаше чай и пълнеше чинията си. — Не искаш да имаш нищо общо с нас. А злият Рис те държи тук насила.

— Доста си… бодра днес, Мор — отбеляза Рис.

Прелестните очи на Мор се вдигнаха към лицето на братовчед й.

— Прощавай, че се вълнувам, но доста рядко имаме гости.

— Би могла да запълваш времето си с работа — отвърна сприхаво той.

Аз стиснах устни. Никога не бях виждала Рис… ядосан.

— Имах нужда от почивка, а и ти ми каза, че мога да идвам тук, когато си поискам, затова реших най-сетне да се запозная с новата ми приятелка.

Примигнах, осъзнавайки две неща наведнъж: първо, говореше напълно искрено; и второ, нейния глас бях чула след снощната ни кавга. „Е, добре мина“, беше му се подиграла. Сякаш имаше и друг вариант, възможност за приятен разговор между двама ни с Рис.

До чинията ми се беше появила нова вилица. Взех я и набодох парче пъпеш.

— Двамата изобщо не си приличате — отбелязах накрая.

— Мор ми е братовчедка в най-широкия смисъл на думата — отвърна Рис. Тя му се усмихна ведро, поглъщайки лакомо парчета домати и бяло сирене. — Но сме отгледани заедно. Нямам други живи роднини.

Не се осмелих да попитам какво бе сполетяло останалите, нито пък желаех да си напомням чий баща беше отговорен за смъртта на моето семейство.

— А като моя единствена роднина — продължи Рис. — Мор вярва, че има право да се меси в живота ми както сметне за добре.

— Колко си кисел тази сутрин — заяви Мор и прехвърли две кифлички в чинията си.

— Не съм те виждала „В недрата на Планината“ — подхвърлих неочаквано и последните четири думи оставиха лош вкус в устата ми.

— О, не бях там — отвърна тя. — Бях в…

— Достатъчно, Мор — прекъсна я Рис с едва удържан тътен в гласа.

Нямаше как да не подскоча от тона му, да не се замисля върху отношенията им.

Рисанд остави салфетката си на масата и стана.

— Мор ще ми гостува до края на седмицата, но в никакъв случай не се чувствай задължена да й правиш компания. — Мор му се изплези. Той врътна очи с необичайно човешки маниер. После погледна към чинията ми. — Нахрани ли се? — Аз кимнах. — Добре. Да вървим. — Той килна глава към колоните и танцуващите пердета зад него. — Очаква те първият ти урок.

Мор разряза първата си кифличка на две с отмерено движение на ножа. Ъгълът на пръстите и китката й потвърди съмнението ми, че има опит с оръжията.

— Ако те ядосва, Фейра, просто го бутни през парапета на най-близката тераса.

Рис й отвърна с неприличен жест, крачейки по коридора. Щом се поотдалечи, станах от масата.

— Приятна закуска.

— Ако ти се прииска компания — подхвана тя, докато заобикалях масата, — просто надай вик. — Сигурно говореше буквално.

Аз кимнах и тръгнах след Великия господар.

Съгласих се да седна пред дългата дървена маса в отделената с перде ниша единствено защото доводът му звучеше логично. Неграмотността едва не ми беше коствала живота „В недрата на Планината“. И в никакъв случай нямаше да допусна такава слабост отново, независимо дали това съвпадаше с личните му планове за мен. А що се отнасяше до щитовете, за които говореше… щеше да е глупаво от моя страна да не приема напътствията му. Мисълта, че някой, особено Рис, можеше да рови из бъркотията в главата ми, когато си пожелае, да си набавя информация за Двора на Пролетта, за любимите ми хора… не можех да допусна подобно нещо. Не и ако можех да го възпра.

Не че ми беше лесно да седя с Рис на дървената маса. Или да гледам купчината книги, струпани отгоре й.

— Знам азбуката — рекох остро, когато сложи лист хартия пред мен. — Не съм чак толкова глупава.

Закърших пръсти в скута си, после пъхнах трескавите си ръце под бедрата си.

— Не съм казвал, че си глупава — отвърна той. — Просто опитвам да преценя откъде трябва да започнем. — Аз се облегнах на тапицирания стол. — Все пак отказваш да ми покажеш знанията си.

Лицето ми поомекна.

— Не може ли да ми наемеш учител?

Той вдигна едната си вежда.

— Толкова ли ти е трудно дори да опиташ с мен?

— Ти си Велик господар, нямаш ли си по-важни задачи?

— Разбира се, че имам. Но никоя от тях не ми доставя по-голямо удоволствие от това да те гледам как се гърчиш.

— Невероятен гадняр си, знаеш ли?

Рис се засмя.

— И с по-лоши думи са ме наричали. Всъщност ти самата си ме обиждала много по-сериозно. — Той потупа с пръст по листа пред себе си. — Прочети това.

Видях просто купчина букви. Гърлото ми се стегна.

— Не мога.

— Опитай.

Изречението беше написано с елегантен, сбит почерк. Вероятно бе неговият. Опитах да отворя уста, но гръбнакът ми сякаш се скова.

— Ще ми обясниш ли каква е твоята полза от всичко това? Обеща да ми кажеш, ако се съглася да работя с теб.

— Не съм уточнявал кога ще ти кажа. — Отдръпнах се от него и оголих зъби. Той сви рамене. — Да речем, че не ми допада идеята онези подлизурковци и войнствени глупаци от Двора на Пролетта да смачкват самочувствието ти. Или пък наистина ми харесва да гледам как се гърчиш. А може би…

— Ясно, схванах.

Рис изсумтя.

— Опитай да прочетеш изречението, Фейра.

Копеле. Грабнах листа с такава сила, че едва не го скъсах. Огледах първите думи и пробвах да ги произнеса мислено.

— Д… днес… — Следващата отгатнах чрез комбинация от произношение наум и логика. — Изглеждаш…

— Добре — похвали ме той.

— Не съм искала одобрението ти.

Рис се засмя.

— На… направо. — Третата дума ми отне срамно дълго време. Следващата беше още по-зле. — Пре… пре…

Благоволих да го погледна и вдигнах вежди насреща му.

— Превъзходно — довърши самодоволно той.

Сбърчих вежди. Прочетох последната дума и обърнах рязко лице към него.

— „Днес изглеждаш направо превъзходно, Фейра“?! Това ли ти хрумна да напишеш?

Той се облегна в стола си. Погледите ни се срещнаха, остри нокти погалиха съзнанието ми и гласът му прошепна в главата ми: Вярно е, не смяташ ли?

Подскочих и столът ми простена под мен.

Спри веднага!

Но ноктите му се впиха в ума ми, в цялото ми тяло… и сърцето ми, дробовете ми, кръвта ми се отдадоха на хватката, подчиниха му се напълно.

Одеждите на Двора на Нощта ти стоят добре.

Не можех да помръдна в стола си, не бях способна дори да мигна.

Ето това се случва, когато оставяш съзнанието си незащитено. Някой със сила като моята може да се промъкне вътре, да види каквото иска и да превземе ума ти. Или да го прекърши. В момента стоя на прага му… но ако реша да вляза по-навътре, с най-малко усилие мога да залича същността ти.

Смътно усетих как по слепоочието ми се стича пот.

Трябва да се страхуваш. Трябва да се страхуваш от това и да благодариш на проклетия Котел, че през последните три месеца не си се натъкнала на някого с дарба като моята. А сега ме изхвърли.

Не можех. Ноктите му бяха навсякъде — вкопчени във всяка моя мисъл, във всяко кътче от ума ми. Заби ги още по-надълбоко.

Изхвърли. Ме.

Не знаех откъде да започна. Забутах го сляпо, заблъсках без посока множеството нокти, усещах се като пумпал, пуснат в кръг от огледала.

Дълбокият му, тих смях изпълни съзнанието ми, ушите ми. Натам, Фейра.

Тясна открита пътечка просветна в ума ми. Изходът.

Щеше да ми отнеме цяла вечност да откача всеки нокът поотделно, да изтласкам цялото му присъствие през тесния отвор. Ако можех да го отблъсна с нещо мощно…

Вълна. Вълна от мен самата, която щеше да го помете…

Не му позволих да зърне плана ми, докато концентрирах цялата си мощ във висока вълна.

Ноктите се откопчиха — макар и трудно. Сякаш ми отстъпваха победата този път.

— Добре — рече той.

Костите ми, дъхът и кръвта ми отново си бяха само мои. Отпуснах се в стола си.

— Още не — каза Рис. — Вдигни щита си. Не ми позволявай да вляза отново.

Вече ми се искаше да отида на някое тихо място и да поспя…

Ноктите загалиха отново външния слой на съзнанието ми…

Представих си стена от черен диамант, дебела половин метър. Спусна се грохотно пред съзнанието ми и ноктите се отдръпнаха, преди да ги е смазала.

Рис се ухили.

— Много добре. Не особено изобретателно, но добре.

Не можах да се стърпя. Грабнах листа и го разкъсах на две, после и на четири парчета.

— Ти си прасе.

— О, спор няма. Но виж себе си — прочете цялото изречение, прогони ме от съзнанието си и спусна щит. Отлична работа.

— Не ми говори като на дете.

— Не се и опитвам. Четеш много по-добре, отколкото очаквах.

Бузите ми отново пламнаха.

— Но си оставам неграмотна.

— На този етап всичко опира до упражнения, четене буква по буква и още упражнения. До Нинсар ще можеш да четеш романи. А ако продължаваш в този дух с щитовете, дотогава може да си ме изолирала напълно от съзнанието си.

Нинсар. Първият от почти петдесет години насам, който Тамлин и дворът му щяха да отпразнуват. Амаранта го беше забранила заедно с още няколко малки, но скъпи за елфите празници, които беше сметнала за ненужни. Но Нинсар беше след месеци.

— Възможно ли е въобще да те изолирам напълно?

— Едва ли, но кой знае колко голяма е силата ти. Продължавай да се упражняваш и ще видим.

— Чак до Нинсар ли ще съм обвързана с уговорката ни?

Мълчание.

— След… след случилото се… — Не можех да спомена ужасите от „В недрата на Планината“, какво беше сторил за мен в борбата ми с Амаранта и след това… — Мисля, че нито аз ти дължа нещо, нито ти на мен.

Погледът му не трепваше.

— Не е ли достатъчно, че всички сме свободни? — продължих упорито аз. Разтворих татуираната си ръка върху масата. — Накрая се уверих, че си различен, че всичко е било просто маска, а сега ме отвличаш, държиш ме тук против волята ми…

Поклатих глава. Не ми хрумваха достатъчно силни думи, достатъчно красноречиви, че да го убедя да отмени сделката ни.

Очите му потъмняха.

— Не съм ти враг, Фейра.

— Тамлин твърди обратното. — Свих татуираната си ръка в юмрук. — Заедно с всички останали.

— А ти как мислиш?

Отново се облегна в стола си, но изражението му остана сериозно.

— Все повече и повече ме убеждаваш в правотата им.

— Лъжкиня — рече гърлено той. — Казвала ли си им изобщо какво ти направих „В недрата на Планината“?

Значи, коментарът ми на закуска наистина беше успял да влезе под кожата му.

— Не искам да говоря за това. Нито с теб, нито с тях.

— Да, защото е много по-лесно да се преструваш, че никога не е било, и да ги оставяш да те глезят.

— Не ги оставям да ме глезят…

— Вчера те бяха опаковали като подарък. Сякаш си неговата награда.

— Е, и?

— Е, и?

В очите му пробяга мигновена искра гняв.

— Готова съм да се върна у дома — отбелязах лаконично.

— Където ще те заточат до края на живота ти, особено след като започнеш да им раждаш наследници. Нямам търпение да видя как ще се развихри Ианта, като ги докопа.

— Май нямаш особено високо мнение за нея.

Нещо студено и хищническо надникна от очите му.

— Не, нямам. — Той посочи към празен лист хартия. — Започни да преписваш азбуката. И не спирай, докато не се научиш да изписваш буквите перфектно. След всяка серия вдигай и сваляй щита си. Докато и това не усъвършенстваш докрай. Аз ще се върна след час.

— Какво?

— Преписвай. Азбуката. Докато…

— Чух какво каза.

Гадняр. Гадняр, гадняр, гадняр.

— Тогава се залавяй за работа. — Рис стана. — И поне бъди така любезна да ме наричаш гадняр само с вдигнати щитове.

Той изчезна в облак от тъмнина, преди да осъзная, че диамантената стена вече я няма.

Докато чаках Рис да се върне, вече чувствах ума си като кална локва.

Цял час изпълнявах заръката му, макар и да подскачах при най-малкия звук от близкото стълбище: тихите стъпки на прислужниците, шумоленето на чаршафите, които сменяха из съседните стаи, нечие приятно, мелодично тананикане. А отвъд всичко това чуруликането на птиците, обитаващи неестествено топлата планина, или онези, накацали по саксийните цитрусови дръвчета. Нито следа от мъченията, за които бях нащрек. Никакви стражи. Имах чувството, че съм сама в целия палат.

Което беше добре, тъй като опитите ми да сваля или вдигна въображаемия щит често изкривяваха лицето ми до неузнаваемост.

— Не е зле — коментира Рис, надничайки зад рамото ми.

Беше влязъл от далечния край на стаята още преди секунди и ако не го познавах добре, можеше да си помисля, че е за да не ме уплаши. Сякаш знаеше за онзи случай, когато Тамлин се беше промъкнал зад гърба ми и така ме беше стреснал, че го съборих на земята с удар в корема. Бях изтрила всичко от паметта си — шока по лицето на Там, изумлението от това колко лесно го бях повалила, унизителния ми ужас, излязъл наяве…

Рис разгледа страниците с драсканиците ми, проследявайки напредъка ми.

После усетих познатото дращене на нокти в съзнанието ми, ала този път само по стената от лъскав, черен диамант.

Острите им върхове затърсиха слаби места и аз впрегнах малкото ми останала воля, за да я укрепя…

— Я виж ти — впечатли се Рисанд, прибирайки ноктите си от съзнанието ми. — Ако успяваш да задържиш стената и докато спиш, сигурно и аз най-сетне ще мога да се радвам на спокойни нощи.

Спуснах щита, изпратих му една дума по моста и отново вдигнах стената. Зад нея умът ми се разтресе като желе. Имах нужда от сън. Отчайваща нужда.

— Може и да съм гадняр, но виж какво постигна. Май в крайна сметка ще успеем да се позабавляваме с уроците ни.

Вървях навъсено поне на десетина стъпки зад мускулестия гръб на Рис, докато ме водеше през коридорите на главната сграда. Необятните планини и ослепителното синьо небе бяха единствените свидетели на мълчаливата ни разходка.

Бях твърде изтощена да разпитвам къде отиваме, а той не благоволи да ми обясни. Изкачвахме се нагоре и нагоре, докато не се озовахме в кръглата зала на върха на една от кулите.

Обла маса от черен камък заемаше центъра й, а най-дългата стена от сив камък беше покрита с огромна карта на света ни. По нея се виждаха знаци, малки флагчета и иглички, отбелязващи кой знае какво. Погледа ми обаче привлякоха прозорците из стаята — бяха толкова много, че сякаш се намирахме на открито. Идеалният дом за Велик господар, надарен с крила.

Рис отиде до масата, където беше разгърната още една карта, осеяна с малки фигурки. Карта на Притиан — и Хиберн.

Всеки двор в земите ни беше обозначен, както и всички села, градчета, реки и планински проходи. Всеки двор… освен Двора на Нощта.

Просторната северна територия беше напълно празна. В тази част на картата не се виждаше дори една планина. Странно. Явно заради някоя тайна стратегия.

Усетих, че Рисанд ме наблюдава с вдигнати вежди и бързо потиснах въпроса, изскочил на езика ми.

— Нищо ли няма да ме попиташ?

— Не.

По устните му заигра котешка усмивка, но просто кимна към картата на стената.

— Какво виждаш?

— Това някакъв метод да ме предразположиш към уроците по четене ли е?

Наистина не разчитах надписите, а просто разпознавах очертанията на обектите по картата. Като например стената, чиято масивна линия разполовяваше света ни.

— Кажи ми какво виждаш?

— Свят, разделен на две.

— А смяташ ли, че трябва да остане такъв?

Завъртях глава към него.

— Семейството ми… — Думата заседна в гърлото ми. Не биваше да му признавам, че имам семейство, което обичах…

— Човешкото ти семейство — продължи Рисанд — ще попадне в разгара на събитията, ако стената рухне, нали така? Толкова е близо до границата… Ако имат късмет, ще избягат отвъд океана, преди да е станало.

— А ще стане ли?

Рисанд не откъсна очи от моите.

— Възможно е.

— Защо?

— Защото се задава война, Фейра.

ГЛАВА 7

Война.

Думата проехтя в тялото ми, смрази вените ми.

— Не ги нападай — пророних. Бях готова да коленича пред него за това. Да пълзя по корем, ако се наложеше. — Не ги нападай… умолявам те.

Рис килна глава настрани и стисна устни.

— Продължаваш да ме мислиш за чудовище, дори след всичко случило се.

— Моля те — прошепнах. — Те са беззащитни, нямат шанс…

— Не възнамерявам да нападам земите на простосмъртните — увери ме тихо той.

Зачаках да продължи, благодарна за простора край нас, за ясното небе, защото подът започваше да потъва под краката ми.

— Вдигни проклетия щит — изръмжа Рис.

Погледнах навътре в себе си и установих, че невидимата стена отново е рухнала. Но бях толкова уморена, а ако предстоеше война, ако семейството ми…

— Щитът. Веднага.

Заповедническият му глас — гласът на Великия господар на Двора на Нощта — събуди инстинктите ми и умореното ми съзнание изгради стената тухла по тухла. Рис изчака да обгърне ума ми отвсякъде и чак тогава проговори с леко поомекнало изражение.

— Да не мислеше, че всичко ще свърши с Амаранта?

— Тамлин не ми е казвал…

И защо му беше да ми казва? Но в земите му патрулираха толкова много стражи, имаше толкова много срещи, на които не ми беше позволено да присъствам, навсякъде тегнеше такова… напрежение. Сигурно знаеше нещо. Задължително щях да проуча въпроса, да го попитам защо беше скрил от мен…

— Повече от век кралят на Хиберн крои планове да си върне земите на юг от стената — обясни Рис. — Робството на Амаранта беше просто експеримент, четирийсет и девет годишна проба, с която целеше да провери за колко време е възможно дадена територия да попадне под контрола на негов командир.

За един безсмъртен четирийсет и девет години не бяха нищо. Нямаше да се изненадам, ако обмисляше този си ход повече от век.

— Първо Притиан ли ще нападне?

— Притиан — Рис посочи големия ни остров на картата върху масата — е единственото препятствие между краля на Хиберн и континента. Държи да завоюва земите на човеците, навярно и тези на елфите. Ако някой е способен да пресече пътя на флотилията му, това сме ние.

Седнах на един от столовете, защото коленете ми трепереха толкова силно, че едва стоях права.

— Целта му ще е да премахне Притиан от пътя си възможно най-бързо и докрай — продължи Рис. — Междувременно ще намери начин да срути стената. В нея вече има дупки, макар и достатъчно малки, че да затруднят ефективното преминаване на армиите му. Ще иска да я бутне цялата и вероятно ще използва последвалата паника за своя изгода.

Усещах всяка глътка въздух като парчета стъкло в гърлото си.

— Кога… кога ще атакува?

Стената се издигаше от цели пет века, но въпреки това през проклетите дупки се промъкваха най-кръвожадните елфически зверове и преследваха човешките си жертви. Без нея, ако Хиберн наистина се канеше да нападне земите на хората… Прииска ми се да не бях закусвала толкова обилно.

— Това е въпросът — отвърна той. — Заради това и те доведох тук.

Вдигнах глава да срещна погледа му. Лицето му беше изопнато, но спокойно.

— Нямам представа кога и къде възнамерява да атакува Притиан — добави Рис. — Нито пък кои са съюзниците му тук.

— Има съюзници тук?

Той кимна бавно.

— Страхливци, които предпочитат да склонят глава и да му раболепничат, вместо да се сражават отново с армиите му.

Можех да се закълна, че на пода зад него се разля тънка струйка тъмнина.

— Ти… ти би ли се във войната?

За момент реших, че няма да отговори. Но тогава Рис кимна.

— Бях млад, поне по нашите стандарти. Баща ми реши да изпрати помощ на простосмъртните и елфите, които се бяха съюзили на континента, и аз го убедих да ме пусне с един от моите легиони. — Той седеше на стола до моя, вперил празен поглед в картата. — Бяхме разставени на юг, точно в сърцето на сраженията. Същинска касапница… — Рис прехапа вътрешността на бузата си. — Не искам никога повече да виждам такова клане.

Той примигна, сякаш за да прогони ужасите от съзнанието си.

— Но не смятам, че кралят на Хиберн ще нападне по този начин… не и първоначално. Прекалено съобразителен е, за да пилее силите си тук и да даде време на континента да събере армия, докато е зает с нас. Ако си е наумил да унищожи Притиан и стената, ще го стори с хитрина. Така че да ни отслаби. Амаранта беше първата част от плана му. Сега разполагаме с няколко недоказали се Велики господари, съсипани дворове с Върховни жрици, борещи се за власт като вълци около пресен труп, и с народ, осъзнал колко безсилен е всъщност.

— Защо ми разказваш всичко това? — попитах с тънък, дрезгав гласец.

Не виждах никаква логика — никаква — в това да разкрива подозренията и страховете си пред мен.

А що се отнасяше до Ианта, може и да преследваше свои собствени цели, но беше приятелка на Тамлин. Моя приятелка донякъде. Навярно единствената ни съюзница срещу останалите Върховни жрици, колкото и да я ненавиждаше Рис…

— Разказвам ти го поради две причини — отвърна той накрая. Изражението му беше така студено и спокойно, че ме смути почти толкова, колкото думите му. — На първо място, ти си… близка с Тамлин. Той има войска… но и дългогодишна връзка с Хиберн…

— За нищо на света не би помогнал на краля…

Рис вдигна ръка да ме спре.

— Искам да знам дали Тамлин е склонен да се бие на наша страна. Да използва връзките си в наша полза. Но тъй като отношенията ни са доста напрегнати, ти ще имаш удоволствието да ни посредничиш.

— Тамлин не ме осведомява за подобни неща.

— Май е време да започне. И ти ще трябва да станеш настоятелна.

Той плъзна поглед по картата и аз проследих пътя му. Кацна на стената в Притиан — на малката, уязвима територия на простосмъртните. Устата ми пресъхна.

— Каква е другата ти причина?

Рис ме огледа от глава до пети, сякаш ме преценяваше… претегляше.

— Имаш умения, които ще са ми от полза. Носят се слухове, че си заловила сюриел.

— Не беше особено предизвикателство.

— Аз съм опитвал, но неуспешно. Два пъти. За това обаче ще говорим по-натам. Видях те да приклещваш Миденгарда като заек. — Очите му просветнаха. — Имам нужда от помощта ти. Искам да проследиш нещо.

— Какво? Предполагам, че за целта е необходимо да умея да чета и вдигам щита си?

— Ще го обсъдим по-късно.

Защо ли изобщо попитах.

— Сещам се за поне десетина други ловци, по-опитни и вещи от мен…

— Сигурно. Но само на теб имам доверие.

Примигнах насреща му.

— Мога да те предам по всяко време.

— Можеш. Но няма. — Стиснах зъби и тъкмо се канех да изплюя нещо свирепо, когато Рис добави: — А и да не забравяме способностите ти.

— Нямам никакви способности.

Думите излетяха от устата ми толкова бързо, че несъмнено отразиха вътрешните ми колебания.

Рис кръстоса крака.

— Така ли? Ами неестествената ти сила и бързина? Ако не знаех истината, бих казал, че двамата с Тамлин доста умело се преструвате на нормални. Както и че тези способности не са първият белег за вероятността синът на един Велик господар да се превърне в негов наследник.

— Аз не съм Велик господар.

— Не, но ние седмината ти върнахме живота. Духът ти е обвързан с нас, роден от нас. Ами ако сме ти дали повече, отколкото очакваш? — Погледът му отново ме обходи от глава до пети. — Ако всъщност имаш сили, равни на нашите? Ако си Велика господарка?

— Не съществува такава титла.

Той сбърчи чело и поклати глава.

— И за това ще говорим по-късно. Но такава титла съществува, Фейра. И може би ти самата не си Велика господарка, но… какво ще стане, ако си нещо подобно? Ако се окажеш по-силна от всичките седем Велики господари наведнъж? Ако си способна да се сливаш с тъмнината, да променяш вида си или да замразяваш цяла стая… цяла армия?

Зимният вятър между близките върхове сякаш простена в отговор. Онова нещо, което бях усетила под кожата си…

— Разбираш ли какво би значело това за една назряваща война? Как би могло да те унищожи, ако не се научиш да го контролираш?

— Първо, престани с реторичните въпроси. И второ, изобщо не е ясно дали в действителност притежавам такива сили…

— Напротив, ясно е. Но трябва да ги овладееш. Да опознаеш наследеното от нас.

— И предполагам, че ти ще ме научиш? Четенето и издигането на щитове в съзнанието ми не са достатъчни?

— Да, докато заедно издирваме онова, което ми е нужно.

Заклатих глава.

— Тамлин няма да позволи.

— Тамлин не ти е стопанин, много добре го знаеш.

— Аз съм му поданица и той е мой Велик господар…

— Не си ничия поданица.

Зъбите му просветнаха, а зад гърба му се разгърнаха криле от дим.

— Ще го кажа веднъж, само веднъж — продължи гърлено Рисанд, отправяйки се към картата на стената. — Можеш да си пешка, нечия награда, можеш да прекараш остатъка от безсмъртния си живот в подчинение, в самозаблуда, че си нещо по-малко от него, от Ианта, от всеки от нас. Ако така искаш да живееш, добре. Жалко е, но изборът си е твой. — Сянката на невидимите му криле се разстла отново. — Но аз те познавам по-добре, отколкото предполагаш, и нито за миг ме вярвам, че си съгласна да останеш хубавичък трофей в колекцията на човек, седял на задника си почти половин век, а после наблюдавал отстрани и как те разкъсват…

— Спри…

— Имаш и друг избор — продължи упорито той. — Можеш да овладееш силите, наследени от нас и да ги използваш. Да изиграеш решаваща роля във войната. Защото война ще има, така или иначе, и не се залъгвай нито за момент, че елфите ще ги е грижа за семейството ти отвъд стената, при положение че нашите земи вероятно ще се превърнат в същинска кланица.

Вперих поглед в картата, в Притиан и парчето земя в южния му край.

— Искаш да спасиш света на простосмъртните? — попита той. — Тогава си спечели уважението на Притиан. Стани важна за него. Превърни се в оръжие. Защото един ден, Фейра, може само ти да стоиш между краля на Хиберн и семейството си. А не бива да му се опълчваш неподготвена.

Вдигнах поглед към него с болезнено стегнати гърди.

— Помисли си — каза Рисанд, сякаш не беше сринал целия ми свят. — Имаш една седмица. Говори с Тамлин, ако така ще спиш по-спокойно. Чуй какво има да каже очарователната Ианта по въпроса. Но изборът е твой и само твой.

Не видях Рисанд до края на седмицата. Нито пък Мор.

Срещах се единствено с Нуала и Серидуен, които ми носеха храна, оправяха леглото ми и от време на време се интересуваха как съм.

Единственото доказателство, че Рис още се намираше в палата, бяха празните листове за преписване на азбуката и изреченията, които трябваше да пиша всеки ден, заменяйки една отвратителна дума с друга.

Рисанд е най-красивият Велик господар.

Рисанд е най-възхитителният Велик господар.

Рисанд е най-остроумният Велик господар.

Всеки ден едно и също гнусно изречение с една променяща се дума, бликаща от арогантност и суета. И поредното напомняне: вдигни щита, свали жита; вдигни щита, свали щита. Отново и отново, и отново.

Не ме интересуваше откъде знае, че изпълнявам нарежданията му, просто се отдавах на уроците, вдигах и свалях, и удебелявах въображаемите стени. Ако не за друго, то, защото си нямах друга работа.

Нощем кошмарите ме будеха изтощена, обляна в пот, но стаята беше толкова открита, а звездната светлина така ярка, че не хуквах към банята. Не ме притискаха стени, нито мастиленочерен мрак. Знаех къде се намирам. Колкото и да ненавиждах това място.

В деня преди края на седмицата ми с Рисанд крачех лениво към малката ми масичка, вече отчаяна при мисълта за прелестните изречения и умствените подвизи, които ме очакваха върху нея, когато дочух гласовете на Рис и Мор.

Намираха се в едно от общите помещения, затова не опитах да прикрия стъпките си, докато ги наближавах. Рис крачеше нервно до открития прозорец с изглед към планината, а Мор седеше на едно кремаво кресло.

— Азриел ще иска да знае — каза Мор.

— Азриел да върви по дяволите — озъби й се Рис. — Сигурно и бездруго вече знае.

— Последния път играхме игрички — продължи Мор със сериозен глас, който ме накара да спра на безопасно разстояние от тях. — И загубихме. Тежко. Не бива да се повтаря.

— Нямаш ли си работа? — беше единственият отговор на Рисанд. — Ненапразно ти поверих контрола.

Мор стисна челюсти и най-сетне се обърна към мен. Поздрави ме с усмивка, която приличаше повече на нервен тик.

Рис ме стрелна свъсено.

— Кажи онова, за което си дошла, Мор — рече дръпнато и продължи да крачи.

Братовчедка му врътна очи, но лицето й бързо върна сериозното си изражение.

— Имаше още едно нападение. Храм в Сезере. Изклали са почти всички жрици и са откраднали съкровищата.

Той спря на място. А аз не знаех върху кое да съсредоточа вниманието си: върху жестоката новина или върху яростта в едничката последвала дума от страна на Рис.

— Кой?

— Не знаем — отвърна Мор. — Същите следи като миналия път: малка група, по труповете има рани от оръжия с големи остриета, не е ясно откъде са дошли и как са си тръгнали. Няма оцелели. Няколко поклонници открили телата чак ден по-късно.

В името на Котела! Навярно бях издала тихичък звук, защото Мор ми отпрати тревожен, състрадателен поглед.

Рис обаче… Първо се появиха сенките — изскочиха като димни завеси от гърба му.

А сетне, сякаш гневът му освободи онзи звяр, за когото ми беше споделил, че се стреми да държи заключен в себе си… крилата му придобиха плътност.

Внушителни, красиви, страховити крила, ципести и назъбени като на прилеп, черни като нощта и могъщи като съдбата. Дори стойката му се промени — стана по-стабилна, по-непоклатима. Като че ли последното парче от същността му най-сетне бе дошло на мястото си.

— Какво каза по въпроса Азриел? — попита Рисанд с гладкия си като коприна глас.

Погледът на Мор отново отскочи към мен, навярно защото се колебаеше дали е разумно да присъствам на разговора им.

— Бесен е. Касиан още повече; убеден е, че е била някоя от отцепническите илириански войски, ламтящи за нови територии.

— Не е изключено — замисли се Рис. — Някои от илирианските кланове на драго сърце се подчиниха на Амаранта по време на господството й. Набезите им може да са стратегия, с която да проверят доколко могат да ме притискат, преди да отвърна на удара им.

Като чух името й, настръхнах, съсредоточавайки се повече върху него, отколкото върху информацията, която Рис ми отпускаше.

— Касиан и Аз са в готовност… — Мор се спря и ме погледна гузно. — Чакат нарежданията ти на обичайното място.

Не й се сърдех. Бях видяла празната карта на стената. А и предстоеше да се омъжа за един от враговете им. Опасно бе да разкрива пред мен къде са разположени войските на Рис, както и каква мисия им е възложена. Аз обаче нямах представа къде се намира Сезере, нито какво представлява дори.

Рис отново отправи взор към откритото небе, към бурния вятър, тласкащ тъмни, разлютени облаци край далечните върхове. Чудесно време за полет.

— Май ще е най-лесно да стигнеш с ответряне — отбеляза Мор, проследила погледа на Великия господар.

— Кажи на онези идиоти да ме чакат до няколко часа — отвърна лаконично той.

Мор ми се усмихна предпазливо и изчезна.

Очите ми останаха върху празното място, където бе стояла едва преди секунда.

— Как… как се получава това с изчезването? — попитах тихо.

Бях виждала само шепа Върховни елфи да го правят, но никой никога не ми беше обяснил.

— Ответрянето ли? — подхвана Рис, без да ме погледне. — Представи си… две различни точки върху парче плат. Едната е настоящото ти място в света. Другата е желаната ти дестинация. Ответрянето… е нещо като да сгънеш плата на две, така че двете точки да се застъпят една с друга. Сгъването става с магия… а ние просто прелитаме от едното място на другото. Понякога разстоянието е по-голямо и усещаш тъмната материя на света, докато минаваш през нея. По-късите разстояния, от единия край на стаята до другия, да кажем, се преодоляват почти неосезаемо. Само малцина, най-силните елфи, имат тази изключително полезна дарба. Колкото по-могъщ си, толкова по-надалеч можеш да прелиташ.

Знаех, че целта на обяснението му е колкото да ме просветли, толкова и да разсее самия себе си. Въпреки това казах:

— Съжалявам за храма… и жриците.

Когато най-сетне се обърна към мен, гневът още проблясваше в очите му.

— И бездруго още много хора ще умрат съвсем скоро.

Навярно затова ми беше позволил да се доближа, да чуя разговора им. За да ми напомни какво ни предстои с Хиберн.

— Какви са… — подхванах. — Какви са тези илириански войски?

— Дружини от нагли копелета — промърмори той.

Скръстих ръце в очакване.

Рис разгърна крилете си и кожата им заблестя в деликатно сияние.

— Воинска раса от земите ми. Същинска напаст.

— Някои от тях са подкрепяли Амаранта?

Далечната буря ни доближи достатъчно, че да обгърне слънцето, и из помещението затанцуваха тъмни сенки.

— Някои. Но през последните месеци с хората ми ги изловихме поголовно. Ще ги изтребим до крак.

„Бавно и мъчително“ — беше онова, което нямаше нужда да добавя.

— Затова се губиш… бил си зает с тях?

— Бях зает с много неща.

Отново уклончив отговор. Но явно вече нямаше намерение да говори с мен, защото го чакаше важна среща с Касиан и Азриел, които и да бяха те.

Без да каже и дума, Рис просто прекрачи ръба на верандата — и пропадна в бездната.

Сърцето ми спря, но преди да извикам, той прелетя покрай прозореца, стремглав като свирепия вятър между върховете. Само с няколко плясъка на крилете си потъна в буреносните облаци.

— Да, до скоро! — измърморих, показвайки му неприличен жест, и се заех с текущата си работа, обградена единствено от звука на вилнеещата отвъд щита на палата буря.

Докато снегът брулеше магическата стена около залата, докато се трудех върху изреченията — Рисанд е интересен; Рисанд е прелестен; Рисанд е безпогрешен — и работех с вътрешния си щит, изтощавайки ума си до краен предел, мислите ми постоянно се връщаха към чутото преди малко.

Зачудих се дали Ианта знаеше за убийствата, дали познаваше някоя от загиналите. Дали имаше представа какво е Сезере. Ако наистина нападаха храмове, беше изключено да не знае. Същото важеше и за Тамлин.

През последната ми нощ в палата почти не спах — отчасти от облекчение, отчасти от ужас, че Рисанд наистина може да ми е подготвил някоя неприятна изненада на изпроводяк. Но нощта и бурята отминаха и още преди слънцето да се е показало, вече бях облечена.

През целия си престой се хранех в стаята си, но този път се качих по стълбището и прекосих просторното помещение до масичката на верандата в далечния му край.

Рис седеше на обичайното си място, облечен в същите дрехи от вчера. Яката на черното му сако беше разкопчана, ризата му бе омачкана, а косата му стърчеше на всички посоки. За щастие, поне беше прибрал крилата си. Стана ми чудно дали току-що се прибираше от срещата си с Мор и останалите. Какво беше научил.

— Седмицата изтече — обявих вместо поздрав. — Води ме у дома.

Той отпи от течността в чашата си. Не ми приличаше на чай.

— Добро утро, Фейра.

— Води ме у дома.

Той огледа тюркоазенозлатистите ми дрехи, ушити с обичайната кройка. Откровено казано, нямах нищо против тях.

— Този цвят ти отива.

— Искаш да ти се моля ли? Това ли е?

— Искам да се отнасяш с мен нормално. Започни с „добро утро“, пък ще видим после.

— Добро утро.

На лицето му изплува лека усмивка. Кучи син.

— Готова ли си да посрещнеш онова, което те чака у дома?

Изпънах гръб. Не се бях замисляла за сватбата. Не и днес. Днес мислех само за Тамлин, за това колко искам да го видя, да го прегърна, да го разпитам за твърденията на Рис. През изминалите няколко дни не бях демонстрирала нито капка от силата, която Рисанд настояваше, че притежавам, не бях усетила нищо да се събужда под кожата ми — и слава на Котела.

— Не е твоя работа.

— Ясно. Вероятно, така или иначе, ще пренебрегнеш съвета ми. Ще го заметеш под килима като всичко останало.

— Никой не е искал мнението ти, Рисанд.

— Рисанд? — Той се изкиска сподавено. — Осигурих ти цяла седмица спокоен живот, а ти ме наричаш Рисанд?

— Не съм те молила да ме водиш тук, нито да ми осигуряваш седмица спокоен живот.

— Но погледни се. Лицето ти е възвърнало цвета си и тъмните петна под очите ти почти са изчезнали. Умственият ти щит е върховен, между другото.

— Моля те, отведи ме вкъщи.

Той сви рамене и стана.

— Ще предам много поздрави на Мор от теб.

— Почти не съм я виждала цяла седмица.

Бяхме общували само при първата ни среща и при вчерашния разговор между двама им. Когато всъщност не си бяхме разменили нито дума.

— Тя чакаше покана от теб, не искаше да ти се натрапва. Ще ми се и с мен да подхождаше така любезно.

— Никой не ми е казал.

Не че ме интересуваше. Пък и несъмнено си имаше по-важна работа.

— Не си попитала. А и защо да си правиш труда? По-добре да бъдеш нещастна и самотна. — Той ме доближи с грациозни стъпки. Косата му определено беше нетипично чорлава, сякаш дълго време бе прокарвал ръце през нея. Или пък беше летял с часове до тайното място на срещата им. — Помисли ли върху предложението ми?

— Ще ти отговоря идния месец.

Рис спря на една длан разстояние от мен с напрегнато бронзово лице.

— Казах ти вече, но ще повторя. Не съм ти враг.

— И аз ти казах вече, но ще повторя. Ти си враг на Тамлин. А това те прави мой враг.

— Така ли?

— Освободи ме от уговорката и ще проверим.

— Не мога.

— Не можеш или не искаш?

Той просто ми подаде ръка.

— Тръгваме ли?

Почти се хвърлих към нея. Пръстите му бяха студени, силни — покрити с мазоли от оръжия, с каквито никога не го бях виждала.

Тъмнината ни погълна и аз се вкопчих инстинктивно в него, докато светът изчезваше изпод краката ни. Ответряне. Вятърът ме брулеше и чувствах ръката му като топъл, непоклатим натиск върху гърба си, докато прелитахме през кралство след кралство. Рис се присмиваше тихо на ужаса ми.

В следващия миг усетих твърда земя под себе си — каменни плочи — и ослепително слънце, греещо отгоре ми. А наоколо — зеленина, песен на птици…

Отблъснах се от него, примигвайки на ярката светлина. Намирахме се под гигантски дъб. Дъбът в края на градината — градината у дома.

Понечих да хукна към имението, но Рис сграбчи китката ми. Погледът му запрескача между мен и къщата.

— Успех — изчурулика.

— Пусни ме.

Той се засмя и ме освободи от хватката си.

— До следващия месец — рече и преди да успея да го наплюя, изчезна.

Намерих Тамлин в кабинета му. Люсиен и още двама воини стояха около покритата с карта работна маса.

Люсиен пръв се обърна към вратата и замлъкна на средата на изречението си. В следващия миг Тамлин вдигна глава и веднага хукна през стаята, толкова бързо, че не можах да си поема дъх, преди да ме притисне към себе си.

Пророних името му с горящо гърло, а той…

Той ме хвана за раменете, откъсна ме от тялото си и ме огледа от глава до пети.

— Добре ли си? Има ли ти нещо?

— Добре съм — отвърнах и усетих момента, в който забеляза одеждите ми от Двора на Нощта, голата кожа на корема ми. — Никой с пръст не ме е докоснал.

Но той продължи да изучава лицето ми, врата ми. После ме завъртя и прегледа гърба ми, сякаш виждаше през дрехите. Аз се изтръгнах от прегръдката му.

— Казах ти, никой не ме е докосвал.

Той ме гледаше задъхан, с изцъклени очи.

— Добре си — съгласи се. После го повтори. И отново.

Сърцето ми се пропука и обгърнах с длан едната му буза.

— Тамлин — пророних.

Люсиен и останалите стражи се досетиха, че е най-разумно да напуснат стаята. На път към вратата приятелят ми ме погледна в очите и по устните му се изписа облекчена усмивка.

— Може да те нарани и по други начини — рече дрезгаво Тамлин, затваряйки очи при допира ми.

— Знам, но съм добре. Наистина — уверих го с възможно най-нежния си глас. В следващия миг забелязах стените на кабинета му: следите от нокти по тях. Бяха навсякъде. И масата… беше чисто нова. — Разбил си кабинета си.

— Разбил съм половината къща — отвърна той и се приведе напред, за да допре чело в моето. — Той те взе под носа ми, отвлече те…

— И ме остави сама.

Тамлин се отдръпна назад с ръмжене.

— Вероятно… за да свалиш гарда си. Нямаш представа какви игрички играе, на какво е способен…

— Знам — отвърнах и думата имаше вкус на пепел върху езика ми. — Следващия път ще внимавам…

— Няма да има следващ път.

Примигнах насреща му.

— Намерил си решение? — А може би Ианта беше измислила нещо.

— Няма да те пусна.

— Той твърди, че имало последствия, ако се отметнеш от магическа сделка като нашата.

— Да върви по дяволите с последствията си.

Но усетих безсилието в гласа му, отчаянието му. Такъв беше: защитник, бранител. Не можех да искам от него да се промени, да престане да се тревожи за мен.

Надигнах се на пръсти и го целунах. Толкова много въпроси имах към него, но щяха да почакат.

— Да се качим горе — промълвих до устните му и той плъзна ръце около кръста ми.

— Липсваше ми — зашепна той между целувките ни. — Направо обезумях.

Само това ми трябваше да чуя. Докато…

— Искам да те попитам няколко неща.

От гърлото ми се изтръгна половинчато съгласие, но се притиснах още повече към него.

— По-късно.

Тялото му беше толкова топло, толкова силно, ароматът му — така познат…

Тамлин ме хвана за кръста и долепи чело до моето.

— Не… сега — настоя той, но простена тихо, като погалих с език зъбите му. — Докато… — Отдръпна се, разделяйки устните ни. — Докато още е прясно в ума ми.

Замръзнах с една ръка в косите му, вкопчила другата в туниката му.

— Какво има?

Тамлин отстъпи назад и разклати глава, сякаш за да прогони желанието, обзело сетивата му. Не се бяхме разделяли толкова дълго още от разгромяването на Амаранта, а той държеше да ме разпитва за Двора на Нощта?!

— Тамлин.

Ала той вдигна ръка и извика Люсиен, без да отлепя очи от моите.

В секундите, докато помощникът му се появи, аз подръпнах надолу блузата, която се беше вдигнала нагоре по тялото ми, и разресах с пръсти косата си. Тамлин отиде до бюрото си, седна в единия стол и ме покани в този срещу него.

— Съжалявам — прошепна, докато стъпките на Люсиен ни наближаваха. — Това е за наше добро. За наша безопасност.

Плъзнах поглед по съсипаните стени, одраните мебели. Какви ли кошмари го бяха измъчвали, наяве и насън, докато ме е нямало? Какво ли му е било да си ме представя в ръцете на врага, след като бе видял какво ми причини Амаранта?

— Знам — пророних накрая. — Знам, Тамлин.

Или поне се опитвах да разбера.

Тъкмо се бях настанила в стола с ниска облегалка, когато Люсиен влезе в кабинета, затваряйки вратата след себе си.

— Радвам се да те видя невредима, Фейра — заяви той и седна в стола до мен. — Но предпочитам да не те бях зървал в такава премяна.

Тамлин изръмжа в знак на съгласие. Аз не отвърнах. Макар и да съзнавах добре защо дрехите ми ги обиждаха.

Двамата се спогледаха, провеждайки безмълвен разговор, на какъвто бяха способни само воини като тях, прекарали цели векове заедно. Люсиен кимна леко и се облегна в стола си — за да слуша и наблюдава.

— Трябва да ни разкажеш всичко — подхвана Тамлин. — Да ни опишеш Двора на Нощта, кого си видяла вътре, с какви оръжия и сили разполагат, какво е направил Рис, с кого е разговарял. Изобщо всичко, което си спомняш.

— Не знаех, че възнамерявате да ме използвате като шпионин.

Люсиен се размърда в стола си, но думата взе Тамлин.

— Колкото и да съм против уговорката ти с Рисанд, тя ти предостави достъп до Двора на Нощта. Там рядко се допускат външни хора; случи ли се, обикновено не си тръгват. А ако се измъкнат живи, спомените им неизменно са… замъглени. Каквото и да крие Рисанд във владенията си, определено не иска да сме наясно с него.

По гръбнака ми пробяга студена тръпка.

— А защо ти е да знаеш? Какво си намислил?

— Важно е да съм информиран за плановете на врага ми, за начина му на живот. Що се отнася до нашите планове… Те не са от значение в момента. — Зелените му очи ме приковаха. — Започни с разположението на двора. Вярно ли е, че се намира под планина?

— Защо ли това ми се струва като кръстосан разпит?

Люсиен си пое дъх, но остана безмълвен.

Тамлин разпери ръце върху бюрото.

— Трябва да сме осведомени, Фейра. А може би… не си спомняш нищо?

Върху кокалчетата на ръцете му проблеснаха върховете на остри нокти.

— Всичко си спомням — уверих го аз. — Не е посягал на паметта ми.

И преди да е продължил с въпросите, му разказах за всичко видяно.

„Защото ти вярвам“, беше казал Рисанд. Но дали… дали независимо от напътствията как да пазя съзнанието си, не го беше замъглил, защото, докато описвах палата му, двора му, планините около него, имах чувството, че газя в дълбока кал. Рисанд ми беше враг, принуждаваше ме да изпълнявам уговорка, която бях сключила с него в момент на пълно отчаяние…

Продължих да говоря и им описах стаята в онази кула.

Тамлин ме разпита за картите, накара ме да повторя и потретя всяка дума, изречена от Рисанд, докато не споменах онова, което ми тежеше най-много през изминалата седмица: силата, която Рис вярваше, че притежавам… и плановете на Хиберн. Разказах му за разговора им с Мор — за нападението над храма (Сезере, обясни ми Тамлин, бил най-северният аванпост на Двора на Нощта и един от малкото известни градове на територията му) и за двете имена, които бяха споменали — Касиан и Азриел. Като ги чуха, Тамлин и Люсиен видимо се напрегнаха, но не казаха дали ги познават, или знаят нещо за тях. Разказах им и за илирианците, както и за това! Как Рис бил изтребил предателите сред тях. Щом приключих, Тамлин не пророни и дума, а Люсиен направо кипеше заради всичко неизречено, което сдържаше в себе си.

— Дали е възможно да имам такива способности? — попитах Тамлин, вперила очи в неговите.

— Да — отвърна тихо той. — И ако е вярно…

— Това е сила, за която останалите Велики господари са готови да убият — не се стърпя накрая Люсиен. Трудно ми беше да остана неподвижна, докато металното му око ме обхождаше с тихо бръмчене, сякаш издирваше следи от нещо неестествено в кръвта ми. — За баща ми мога да гарантирам, че няма да е доволен, ако научи, че дори капка от силата му липсва и че е прескочила в бъдещата съпруга на Тамлин. Ще направи всичко по силите си да ти я отнеме. Сигурен съм, че би посегнал на живота ти дори. Някои от другите Велики господари също.

Нещото под кожата ми забушува.

— Никога не бих я използвала срещу тях…

— Не там е въпросът; става дума за предимство, с което не биха искали да разполагаш — обясни Тамлин. — И разчуе ли се, ще е все едно да имаш мишена на гърба си.

— Ти знаеше ли? — попитах го. Люсиен не смееше да ме погледне в очите. — Подозираше ли нещо?

— Надявах се да не е истина — отвърна предпазливо Тамлин. — А щом и Рис има такива подозрения, не ми се мисли какво е способен да стори с тази информация…

— Иска да се упражнявам.

Не бях толкова глупава, че да му спомена за щита — не и точно сега.

— Упражненията биха привлекли твърде много внимание — отбеляза Тамлин. — А и не са необходими. Аз ще те пазя.

Защото преди време не беше успял да ме защити. Беше му се наложило да гледа как ме изтезават до смърт. И не попречи на Амаранта да…

Щях да направя всичко по силите си да възпра следващия тиранин като нея. Нямаше да позволя на краля на Хиберн да насъска зверовете си срещу още невинни хора. Да нарани мен и близките ми. И да разруши стената, за да осакати още безброй други отвъд нея.

— Мога да използвам силите си срещу Хиберн.

— Изключено — отсече Тамлин. — Особено като се има предвид, че война срещу Хиберн няма да има.

— Рис твърди, че войната е неизбежна и ударът ще е жесток.

— И Рис знае всичко? — обади се сухо Люсиен.

— Не, но… Очаква най-лошото. И смята, че силите ми могат да са решаващи за предстоящия конфликт.

Тамлин сви пръсти в юмрук. Държеше ноктите си прибрани.

— Нямаш опит на бойното поле, нито някога си боравила с оръжия. И дори да започна да те обучавам още днес, ще минат години, преди да станеш достоен противник за когото и да било от безсмъртните. — Той си пое напрегната глътка въздух. — Така че за колкото и способна да те смята, Фейра, няма да ти позволя да пристъпиш до бойното поле. Особено око така ще разкриеш уменията си пред враговете ни. Ще се бориш с Хиберн, а зад гърба ти ще се трупат още зложелатели с приятелски лица.

— Не ме е грижа…

— Мен ме е грижа — избухна Тамлин. Люсиен въздъхна шумно. — Грижа ме е дали си в смъртна опасност, дали някой иска да те рани, дали ще си под заплаха до края на дните ни. Затова обучение няма да има и всичко това ще си остане помежду ни.

— Но Хиберн…

— Вече съм изпратил мои хора да проучат въпроса — намеси се спокойно Люсиен.

Погледнах го умолително.

Люсиен въздъхна тихо и се обърна към Тамлин.

— Ако я обучаваме тайно…

— Твърде много рискове, твърде много неизвестни — отвърна Тамлин. — А и няма да има конфликт с Хиберн, не сме пред война.

— Самозалъгваш се.

Люсиен прошепна нещо, което ми прозвуча като зов към Котела.

Тамлин се скова.

— Опиши ми стаята с картите отново — беше единственият му отговор.

Край на разговора. Нямаше място за спорове.

Вперихме погледи един в друг и коремът ми се преобърна.

Той беше Великият господар — моят Велик господар. Бранителят на народа. На мен самата. И ако моята безопасност можеше да запази надеждата на поданиците му, да позволи нов живот както за тях, така и за него самия… Щях да му се подчиня.

Нищо не ме спираше.

Не си ничия поданица.

Може би Рисанд наистина бе променил съзнанието ми… независимо от щитовете, тази мисъл ме накара да проговоря пред Тамлин отново.

ГЛАВА 8

След седмица дойде време за Десятъка.

Тамлин ми беше отделил цял ден — ден, в който се разхождахме из градината, правихме любов сред високите треви на една слънчева поляна и вечеряхме сами — преди да го извикат на границата. Не ми каза защо, нито къде точно. Само спомена, че трябва да стоя в имението под неотлъчната закрила на стражите.

И така прекарах седмицата сама, а кошмарите ме будеха нощем обляна в сълзи и ме караха да повръщам отново и отново. Ианта, ако изобщо беше научила за клането на сестрите си на север, не каза нито дума по въпроса при малкото ни срещи. А тъй като и аз самата не обичах да говоря за нещата, които ме измъчваха, предпочетох да не повдигам темата, докато ми помагаше с тоалетите, прическата и бижутата за Десятъка.

Когато я помолих да ми обясни какво да очаквам, тя отвърна просто, че Тамлин ще се погрижи за всичко. Аз трябвало единствено да стоя до него и да наблюдавам.

Звучеше лесно, а и се радвах, че не изискват от мен да говоря и да правя каквото и да било.

Но често поглеждах към окото върху дланта ми и си спомнях гневните думи на Рисанд.

Тамлин се върна в нощта преди Десятъка, за да участва в подготовката. Опитах да не приемам този факт лично, съзнавайки какво бреме носи на плещите си. Макар и единствената ми информация по въпроса да идваше от Ианта.

В деня на събитието седях до Тамлин на подиума в огромната зала от мрамор и злато и търпеливо понасях безкрайния поток от очи, сълзи, благодарност и хвалебствия заради делата ми.

Ианта стоеше до вратите в обичайната си бледосиня роба и благославяше онези, които си тръгваха, утешаваше онези, които рухваха в присъствието ми, прославяше възродения свят и се кълнеше, че доброто е надвило злото.

След двайсет минути вече не можех да си намеря място. След четири часа ушите ми изцяло спряха да чуват.

Пратениците на всички градове и народи от Двора на Пролетта се нижеха пред нас със злато, скъпоценности, пилета, зърно или дрехи. Нямаше значение с какво плащат, а само да се равнява на дължимото. Люсиен стоеше до подиума и изчисляваше всеки принос, въоръжен до зъби като останалите десет стражи, разположени на различни места из залата. Приемната зала — така я беше нарекъл Люсиен, но на мен ми приличаше по-скоро на тронна. Запитах се дали не й викаше така, защото другото…

Бях прекарала твърде много време от живота си в една тронна зала. Същото важеше и за Тамлин.

Но тогава не седях на подиума, а коленичех пред него — точно като слабичката жена елф с посивяла кожа в безкрайната колона от Върховни и по-нисши елфи.

Тя не носеше дрехи. Дългата й тъмна коса висеше пред стегнатите й гърди и големите й очи бяха съвършено черни. Като водата на застояло езеро. А докато се примъкваше към подиума, следобедната светлина проблясваше по седефената й кожа.

Люсиен я изгледа неодобрително, но не пророни нито дума. Нисшият женски елф сведе финото си, изопнато лице и сключи вретеновидните си пръсти с ципи между тях върху гърдите си.

— Поздравявам те, Велики господарю, от името на водните сенки — рече тя със странен, съскащ глас и изпод плътните й устни просветнаха остри, нащърбени зъби като на щука. Изсечените черти на лицето й подчертаваха въгленочерните й очи.

Бях виждала водни сенки и преди. В езерото отвъд границите на имението. Сред тръстиките и водните лилии живееха пет от тях. Но над гладката водна повърхност се мярнаха само лъскавите им глави — не бях предполагала колко ужасяващо изглеждат отблизо. Слава на Котела, че никога не бих влизала да плувам в езерото. Навярно някоя от расата им щеше да ме сграбчи с ципестите си пръсти, да впие остри нокти в кожата ми и да ме завлече към дъното, преди да изкрещя.

— Добре дошла — приветства я Тамлин.

Бяха минали цели пет часа, а още изглеждаше свеж като утринта. Явно малко неща го уморяваха, след като си беше възвърнал силата.

Водната сянка пристъпи напред със своите ципести, петнисто-сиви крака с извити нокти. Люсиен се премести небрежно помежду ни.

Ето защо Тамлин го беше разположил от моята страна на подиума.

Стиснах зъби. Нима смятаха, че някой ще ни нападне в собствения ни дом, на наша земя, и то след като не вярваха Хиберн да планира атака срещу нас? Дори Ианта бе спряла тихите си благословии в дъното на стаята, за да наблюдава срещата.

Явно всички очакваха да се случи нещо различно.

— Умоляваме те, Велики господарю, разбери — подхвана женският елф, покланяйки се толкова ниско, че мастиленочерната й коса се провлачи по мрамора. — В езерото не остана риба.

Тамлин я гледаше с лице от гранит.

— Длъжни сте да платите независимо от това.

Короната му — златен венец от пролетни цветя, инкрустиран със смарагди, сапфири и аметисти, една от петте, принадлежащи на рода му — сияеше на следобедната светлина.

Водната сянка разпери длани пред него, но Тамлин й отне думата.

— Без изключения. Имате три дни да внесете дължимото. В противен случай следващия Десятък ще трябва да платите двойно.

Едва сдържах изумлението си от равнодушното му лице, от безмилостните му думи. Ианта кимна одобрително от мястото си до вратите.

Водната сянка нямаше с какво да се изхранва — как очакваха да дава храна на нас?

— Умолявам те — прошепна съществото през нащърбените си зъби. Вече трепереше и сребристата й, петниста кожа блещукаше на слънцето. — В езерото не остана нищо.

Изражението на Тамлин не се промени.

— Разполагате с три дни…

— Но ние нямаме злато!

— Не ме прекъсвай — процеди той.

Извърнах поглед, отвратена от безжалостното му лице.

Тя сведе глава още по-ниско.

— Прости ми, милорд.

— Разполагате с три дни да платите, в противен случай дължите двойно следващия месец — повтори той. — Знаете какви са последиците от неизпълнено задължение.

Тамлин махна с ръка да я отпрати. Разговорът беше приключил.

Тя го погледна безнадеждно и напусна залата. Докато следващият пратеник — сърна с кози крака и кошница с гъби — търпеливо очакваше за покана да пристъпи към подиума, аз обърнах глава към Тамлин.

— Не е нужна рибата им — прошепнах. — Защо я измъчваш така?

Той стрелна очи към вратата, където Ианта отстъпваше встрани, за да направи път на съществото, сложила ръка върху лъскавия си колан. Сякаш водната сянка би й го откраднала, за да плати с него. Тамлин свъси вежди.

— Не бива да правя изключения. Иначе всички ще започнат да настояват за същото отношение.

Стиснах подлакътниците на стола си — малко дъбово кресло до неговия гигантски трон с резбовани рози.

— Но всички тези неща не са ни необходими. Защо са ни притрябвали златно руно или бурканче конфитюр? Ако в езерото вече няма риба, за три дни нищо няма да се промени. Защо да я караме да гладува, вместо да й помогнем да завъди риба в езерото?

Бях прекарала достатъчно години с празен стомах, за да си замълча, за да не се опълча на тази несправедливост.

Смарагдовите очи на Тамлин омекнаха, сякаш беше прочел мислите ми, но въпреки това отвърна:

— Защото така стоят нещата. Така постъпваше баща ми и неговият баща преди това и така ще постъпва синът ми след мен. — Той се усмихна и протегна ръка към мен. — Един ден.

Един ден. Ако някога се оженехме. Ако някога се превърнех в по-малко бреме и двамата се изплъзнехме на сенките, които ни преследваха. Дори не бяхме подхващали темата. За щастие, Ианта също мълчеше по въпроса.

— Въпреки това можем да й помогнем, да намерим начин да захраним езерото й.

— И бездруго си имаме достатъчно работа. Подаянията нима да са й от полза в бъдеще.

Отворих уста да възразя, но бързо я затворих. Сега не му беше времето за спорове.

Измъкнах ръка от неговата, а той покани съществото с кози крака.

— Имам нужда от малко свеж въздух — обявих и станах от стола си.

Дори не му дадох възможност да ме спре, преди да сляза от подиума. Опитах се да не обръщам внимание на тримата стражи, които изпрати след мен, нито на колоната от пратеници, които ме зяпаха и си шушукаха едни на друг, докато прекосявах залата.

Ианта опита да ме спре при вратите, но аз дори не я погледнах.

Изхвърчах в коридора и хукнах покрай опашката от пратеници, която се виеше надолу по стълбището и по чакълестата входна алея. През плетеницата от всевъзможни тела мярнах отдалечаващата се фигура на водната сянка — тъкмо щеше да свърне зад ъгъла на къщата на път към езерото отвъд имението. Тътреше окаяно крака и бършеше очите си.

— Извинете — провикнах се, като я наближих.

Стражите зад мен поддържаха почтително разстояние.

Тя спря до ъгъла на къщата и се обърна с неочаквано плавно движение. Потиснах импулса си да отстъпя назад, когато неземните й черти ме погълнаха. Стражите стояха на няколко крачки от нас, стиснали дръжките на мечовете си.

Носът й представляваше две цепки, а под ушите й имаше фини хриле.

Тя сведе леко глава. Не в истински поклон, все пак не бях важна особа, а просто играчка на Великия господар.

— Да? — изсъска и зъбите й на щука просветнаха.

— Колко е Десятъкът ви?

Сърцето ми биеше ускорено, докато гледах ципестите й пръсти и остри зъби. От Тамлин знаех, че водните сенки ядат всичко. А ако в езерото им вече нямаше риба…

— Колко злато иска от вас… колко струва рибата ви в злато?

— Повече, отколкото имаш в джоба си.

— Тогава ето — отвърнах, разкопчавайки инкрустираната с рубини златна гривна от китката си. Според Ианта ми отиваше повече от сребърната, която аз бях избрала за днес. Подадох й ценното бижу. — Вземи я. — Преди водната сянка да посегне към нея, аз дръпнах златното колие от гърлото си и диамантените обици от ушите си. — Тях също. — Протегнах шепите си към нея, пълни със злато и скъпоценни камъни. — Плати му дължимото и си купи храна.

Очите й се разшириха. В близкото село отваряха пазар всяка седмица — скромна сбирка от новоизлюпени търговци, на които се надявах да помогна един ден. Все някак.

— А ти каква отплата искаш?

— Никаква. Не… не го правя със задна мисъл. Просто вземи бижутата. — Протегнах ръце към нея. — Моля те.

Тя загледа свъсено съкровището в шепите ми.

— Не искаш нищо в замяна?

— Нищо. — Елфите от опашката пред имението вече ни гледаха неприкрито. — Моля те, просто ги вземи.

След един последен мнителен поглед, студените й, влажни пръсти докоснаха моите, събирайки бижутата, които заблестяха като слънчеви лъчи по вода върху ципестите й ръце.

— Благодаря ти — рече водната сянка и ми се поклони. Този път дълбоко. — Няма да забравя добрината ти. — Думите сякаш изпълзяваха от устата й и потреперих, когато черните й ОЧИ заплашиха да ме погълнат цялата. — Сестрите ми също.

После тръгна обратно към имението, а тримата ми пазачи извърнаха неодобрителни погледи към мен.

По-късно, докато вечерях с Тамлин и Люсиен, и двамата мълчаха, но очите на Люсиен прескачаха ту към мен, ту към Тамлин, ту към чинията му.

След десетминутна тишина оставих вилицата си на масата и се обърнах към Тамлин.

— Какво има?

Той не се поколеба с отговора си.

— Много добре знаеш.

Не отвърнах.

— Дала си бижутата си на онази водна сянка. Бижутата, които аз ти подарих.

— Цялата къща е пълна със злато и бижута.

Люсиен си пое дълбока глътка въздух, която прозвуча като „Започва се“.

— Защо да не й ги дам? — попитах аз. — Тези дрънкулки нямат никаква стойност за мен. Всеки ден нося различни! Кого го е грижа за тях?

Тамлин стисна устни.

— По този начин подкопаваш законите на двора ми. Тук си имаме правила. И като даваш пари на онази алчна твар, ме караш да изглеждам слаб.

— Не ми говори така — оголих зъби насреща му. Той тропна с юмрук по масата и ноктите изскочиха от плътта на кокалчетата му, но аз се приведох напред, облягайки ръцете си върху дървото. — Нямаш представа какво съм преживяла, какво е да гладуваш месеци наред. И можеш да я наричаш алчна колкото си искаш, но аз също имам сестри и много добре си спомням какво беше да се прибирам у дома без храна. — Укротих разбунтуваните си гърди, а силата под кожата ми се събуди и плъзна по костите ми. — Не е изключено със сестрите й да хвърлят парите на вятъра, да нямат нито капка самоконтрол. Но няма да рискувам да умрат от глад заради някакво си нелепо правило, измислено от предците ти.

Люсиен се покашля.

— Не е искала да ти навреди, Там.

— Знам, че не е искала — тросна се той.

Люсиен не отмести поглед от него.

— Случвали са се и по-лоши неща, а може да ни чакат и още по-лоши. Просто се успокой.

Смарагдовите очи на Тамлин пламнаха.

— Да съм искал мнението ти? — озъби се той на приятеля си.

Тези думи, свирепият му вид и това, че Люсиен сведе глава, превърнаха кръвта ми в лава. „Вдигни очи — умолявах го наум. — Опълчи му се. Той греши, ние сме прави. — Люсиен стегна челюсти. Онази сила отново забушува из тялото ми, плъзна към него. — Не се предавай…“

В следващия миг изчезнах.

Още бях на мястото си, още виждах през очите си, но ги наблюдавах и от друг ъгъл на стаята, от някак чужда гледна точка…

В съзнанието ми нахлуха мисли, образи и спомени, нечие древно светоусещане, така мъдро, тягостно, безкрайно тъжно и пропито с вина, безнадеждност…

След миг се върнах в себе си и примигнах недоумяващо, очите ми веднага отскочиха към Люсиен.

Бях проникнала в неговото съзнание. Преодоляла бях защитната му стена и…

Станах и хвърлих кърпата си на масата с обезпокоително нетрепващи ръце.

Знаех откъде идваше тази дарба. Храната се надигна в гърлото ми, но успях да я възпра.

— Вечерята не е приключила — изръмжа Тамлин.

— О, престани да важничиш най-сетне — изкрещях му и си тръгнах.

Можех да се закълна, че изпод кърпата ми надничаха два обгорели отпечатъка от ръце върху дървената маса. Молех се никой от двама им да не е забелязал.

И Люсиен да не е усетил неволния ми набег в главата му.

ГЛАВА 9

Кръстосвах из стаята си дълго време. Може би се лъжех, че съм видяла отпечатъците от ръцете ми върху масата — може би ги имаше от преди. Едва ли бях успяла да нагорещя дланите си толкова, че да обгоря дървото. Едва ли бях влязла в съзнанието на Люсиен като през открехната врата.

Както обикновено, Алис дойде да ми помогне с подготовката за лягане. Седнах пред тоалетната масичка, за да разреше косата ми, и изтръпнах, като видях отражението си. Вече имах постоянни сенки под очите си, лицето ми беше изпито. Дори устните ми бледнееха. Въздъхнах и затворих очи.

— Дала си бижутата си на водна сянка — пророни умислено и аз вдигнах поглед към образа й в огледалото. Кафявата й кожа изглеждаше намачкана, а тъмните й очи просветнаха за миг, преди да ги насочи към косата ми. — Те са лукави същества.

— Каза, че гладували, че в езерото нямало храна — прошепнах.

Алис разплете внимателно един възел в косата ми.

— Нито един от елфите в опашката пред имението не би й дал парите си. Никой не би посмял. Твърде много са ставали жертва на глада им. Водните сенки са прокълнати да са неутолимо лакоми. Бижутата ти няма да й стигнат дори за седмица.

Затропах с крак по пода.

— Но — продължи Алис, оставяйки четката, за да сплете косата ми. Дългите й, тънки пръсти драскаха леко скалпа ми. — Никога няма да забрави жеста ти. Ще го помни до края на дните си. Каквото и да си й казала, завинаги ще ти остане длъжница. — Алис довърши плитката и ме потупа по рамото. — Твърде много елфи познаха глада през изминалите петдесет години. Новината ще се разчуе, вярвай ми.

Май това ме плашеше повече от всичко.

Вече минаваше полунощ, когато се отказах да чакам, тръгнах по тъмните, смълчани коридори и го намерих сам в кабинета му.

На масичката между двете кресла седеше дървена кутия, овързана с дебела розова панделка.

— Тъкмо идвах — каза той и вдигна глава да огледа тялото ми, за да се увери, че съм невредима. — Защо не спиш?

Затворих вратата зад себе си. Знаех, че няма начин да заспя — не и докато думите ни още отекваха в ушите ми.

— И аз мога да те попитам същото — отвърнах с глас, по-крехък от примирието помежду ни. — Прекалено много работиш.

Прекосих стаята и се облегнах на едното кресло, оглеждайки подаръка така, както Тамлин беше огледал мен.

— Защо според теб нямах особено желание да ставам Велик господар? — рече той, изправи се и заобиколи бюрото. Целуна ме по челото, по носа, по устата. — Толкова документи ме чакат. — Оплака се до устните ми. Аз се изкисках, а той притисна уста до голата кожа между шията и рамото ми. — Съжалявам. — Пророни и дълбокият му глас погъделичка гръбнака ми. Отново ме целуна по врата. — Съжалявам.

Плъзнах пръсти по ръката му.

— Тамлин — подхванах.

— Не биваше да говоря така — прошепна той върху кожата ми. — Нито на теб, нито на Люсиен. Не исках да ви обидя.

— Знам — отвърнах и тялото му се отпусна до моето. — И аз съжалявам, че ти се развиках.

— Имаше пълно право — увери ме той, макар че всъщност нямах. — Грешах.

Само че бе казал истината, а ако правеше изключения, още мнозина щяха да поискат същото отношение. Моята постъпка в действителност можеше да се възприеме като подривна.

— Вероятно аз…

— Не. Ти беше права. Не разбирам какво е да гладуваш… много неща не проумявам.

Отдръпнах се леко от него и кимнах към подаръка, готова да загърбя темата. Тамлин ми се поусмихна закачливо.

— За теб ли е?

Той гризна леко ухото ми.

— За теб. От мен.

Извинение.

Дръпнах панделката с поолекнала душа и загледах дървената кутия. Беше висока около половин метър и широка около един; върху капака имаше масивна желязна дръжка, но нищо не подсказваше какво се крие вътре. Определено не беше рокля, но…

„Само не и корона, моля те.“

Но едва ли би ми поднесъл корона или диадема в толкова елементарна опаковка.

Разкопчах малката месингова закопчалка и вдигнах широкия капак.

Оказа се по-лошо от корона.

Във вътрешността на кутията бяха оформени отделения, калъфи и гайки, пълни с четки, шишенца с боя, въглени и бели листове. Художнически комплект за пътуване.

Червената боя в едно от стъклените шишенца беше ослепително ярка, а синьото сияеше като очите на жената елф, която бях убила…

— Реших, че ще ти е полезно да го носиш със себе си сред природата. Вместо да мъкнеш онези тежки торби.

Четките бяха нови, лъскави, космите им изглеждаха меки и чисти.

Имах чувството, че гледам опоскан от гарваните труп. Опитах да се усмихна. Да извикам поне малко радост в очите си.

— Не ти харесва — рече Тамлин.

— Напротив — успях да възразя. — Напротив… прекрасен е.

Точно такъв беше. Прекрасен.

— Реших, че ако отново започнеш да рисуваш…

Зачаках да довърши изречението си.

Но той се умълча.

Лицето ми пламна.

— Ами ти? — попитах тихо. — Всички тези документи ще помогнат ли с нещо?

Осмелих се да вдигна очи към неговите. Вътре кипеше гняв.

— Не говорим за мен, а за теб.

Отново огледах кутията и съдържанието й.

— Позволено ли ми е изобщо да се разхождам сред природата? Или през цялото време ще ме преследва охрана?

Мълчание.

Ясно — нещо между „не“ и „да“.

Затреперих, но за свое добро, за наше добро казах:

— Тамлин… Тамлин, не мога… Не мога да живея заобиколена от стражи денем и нощем. Задушавам се. Просто ми позволи да ти помогна, да работя с теб.

— Жертвала си достатъчно, Фейра.

— Знам. Но… — Вдигнах лице към него, към всемогъщия Велик господар на Двора на Пролетта. — Вече не съм толкова уязвима. По-бърза съм, по-силна…

— Семейството ми беше по-бързо и по-силно от теб. А ги убиха съвсем лесно.

— Тогава си намери съпруга, готова да търпи такъв живот.

Той примигна. Бавно. После продължи нежно:

— Не искаш да се омъжиш за мен?

Опитах да не поглеждам пръстена върху ръката си, големия смарагд.

— Разбира се, че искам. Разбира се, че искам. — Гласът ми пресекна. — Но ти… Тамлин… — Стените сякаш ме притискаха. Тишината, стражите, погледите. Видяното в залата днес. — Давя се. — Успях да изрека. — Давя се. И колкото повече го правиш, колкото повече стражи… Все едно буташ главата ми под водата.

В очите му, по лицето му нямаше нищо.

Но в следващия миг…

Силата му избухна в стаята и от гърлото ми се изтръгна инстинктивен вик.

Прозорците се пръснаха.

Мебелите се нацепиха.

А кутията с четки, бои и хартия…

… се превърна в прах, стъкло и трески.

ГЛАВА 10

В единия миг кабинетът беше непокътнат.

В следващия се превърна в развалина, останки от помещение.

Лежах на пода с ръце върху главата, незасегната от хаоса.

Тамлин дишаше учестено и дъхът напускаше гърдите му почти като вопли.

Цялата треперех — толкова силно, че очаквах костите ми да се пръснат на трески като мебелите, — но успях да сваля ръце и да го погледна.

Върху лицето му цареше същинска покруса. И болка. И страх. И мъка.

Около мен нямаше нито един отломък, сякаш Тамлин ме беше защитил.

Той понечи да пристъпи към мен през невидимата граница.

И спря, сякаш се беше блъснал в нещо.

— Фейра — пророни дрезгаво.

Отново опита да ме доближи, но линията не поддаде.

— Фейра, моля те — прошепна.

Тогава осъзнах, че границата, защитният купол…

Бяха мое творение.

Щит. Не просто умствен, а физически.

Нямах представа от кой Велик господар го бях наследила, кой умееше да контролира въздуха или вятъра. Може би някой от Слънчевите дворове. Не ме интересуваше.

— Фейра — простена трети път Тамлин, притискайки с ръка нещото, което наистина приличаше на невидима, извита стена от втвърден въздух. — Моля те. Моля те.

Думите му пропукаха нещо в мен. Намериха процеп.

Навярно пропукаха и щита от твърд вятър, защото ръката му потъна през него.

Той прекрачи линията между хаоса и реда, между опасността и сигурността.

Падна на колене и взе лицето ми между дланите си.

— Съжалявам, съжалявам.

Не можех да спра да треперя.

— Ще опитам — промълви Тамлин. — Ще опитам да се поправя. Понякога… понякога не мога да го контролирам. Гнева. А днес беше… днес беше тежък ден. Заради Десятъка и всичко останало. Днес… да забравим днешния ден, да го оставим в миналото. Моля те.

Не се съпротивлявах, когато ме обгърна с ръце, притискайки ме толкова силно към себе си, че топлината му проникна в мен. Зарови лице в шията ми и сякаш се надяваше тялото ми да погълне думите му, сякаш можеше да го изрече само чрез единствения начин, по който общувахме сполучливо — кожа в кожа…

— Онзи път не можах да те спася. Не съумях да те предпазя от тях. А когато каза, че… че те давя… И аз ли съм същият като тях? — промълви той.

Трябваше да го уверя, че не е така, но… онези думи бяха извирали от сърцето ми. Или поне от остатъка от него.

— Ще опитам да се поправя — повтори той. — Моля те, дай ми още малко време. Позволи ми… позволи ми да се преборя с това. Умолявам те.

„Да се пребориш с какво?“, исках да попитам. Но гласа ми го нямаше. Осъзнах, че още не бях проговорила.

А той чакаше отговор от мен — отговор, какъвто не можех да му дам.

Затова просто го прегърнах. В момента и аз умеех да общувам само чрез тялото си.

Явно и този отговор му стигаше.

— Съжалявам — каза отново. И не спря да го повтаря няколко минути.

„Жертвала си достатъчно, Фейра.“

Може би имаше право. И може би вече нямаше какво да жертвам.

Надникнах през рамото му.

Червената боя беше опръскала стената зад него. И докато гледах как се стича по нацепената дървена ламперия, си мислех колко много прилича на кръв.

Тамлин не спря да ми се извинява дни наред. Правехме любов и сутрин, и вечер. Боготвореше тялото ми с ръцете си, с езика си, със зъбите си. Но това никога не ни бе затруднявало. Трудностите идваха от всичко останало.

И все пак държеше на думата си.

Вече по-малко стражи ме следяха, докато се разхождах из градината. А и не вървяха плътно по петите ми. Дори пояздих в гората без обичайния ескорт.

Макар че конярите несъмнено бяха докладвали на Тамлин кога съм излязла и кога съм се върнала.

Той не говореше за щита от втвърден въздух, с който се бях предпазила от него. И всичко вървеше достатъчно гладко, че и аз самата да не повдигам темата.

Дните се нижеха като в мъгла. Тамлин често отсъстваше от имението, а върнеше ли се, не ми разказваше нищо. Пък и аз отдавна бях престанала да го тормозя за отговори. Защитник — такъв беше и такъв щеше да си остане. Човекът, чиято закрила бях пожелала в най-студените, трудни, безрадостни мигове от живота си; от чиято близост се бях нуждаела, за да стопя леда на горчивите години на мъки и гладуване.

Не дръзвах да си помисля какви бяха желанията и нуждите ми сега. В що за човек се бях превърнала.

И тъй като нямах друг избор, освен да безделнича, прекарвах дните си в библиотеката. Упражнявах се да чета и пиша. Надграждах щита в съзнанието си тухла по тухла, слой по слой. От време на време опитвах да се обградя и с онази стена от втвърден въздух. Любувах се на тишината, въпреки че усещах как се просмуква във вените ми, в главата ми.

Имаше дни, в които не говорех с никого. Дори с Алис.

Всяка нощ се будех разтреперана и задъхана. И се радвах, че Тамлин го няма да ме види, че и аз самата не зървах как се изтръгва от кошмарите си облян в студена пот. Нито как се превръща в онзи звяр и будува до зори, нащрек за опасности. Нима можех да разсея страховете му, при положение че аз самата бях източник на толкова много от тях?

Около две седмици след Десятъка Тамлин се задържа у дома и аз реших да опитам да говоря с него, да задълбоча връзката ни. Дължах му поне да опитам. Дължах го на себе си.

Явно и той беше на моето мнение. И за пръв път от доста време… всичко вървеше нормално. Поне доколкото беше възможно.

Една сутрин ме събудиха тихи, дълбоки гласове от коридора пред стаята ми. Притворих очи, зарових се във възглавницата и издърпах завивките по-нависоко. Макар че сутрин правехме любов, с всеки изминал ден ставах все по-късно, а понякога се излежавах чак до обяд.

През стената долетя приглушено ръмжене и аз отворих очи.

— Изчезвай оттук — заповяда Тамлин.

Чу се тих отговор — твърде тих, за да го разбера.

— Казвам ти за последно…

Гласът го прекъсна и косъмчетата по ръката ми настръхнаха. Загледах татуировката на ръката си, изчислявайки дните. Не — всичкото това време не можеше да е изтекло толкова бързо.

Отметнах завивките и хукнах към вратата, но на половината път осъзнах, че съм гола. Благодарение на Тамлин дрехите ми лежаха на парцали в другия край на стаята, а и нямах халат наблизо. Грабнах одеялото от близкия стол и се увих в него, преди да открехна вратата.

Тамлин и Рисанд стояха в коридора. Щом чу вратата да се отваря, Рис обърна лице към мен. Усмивката му посърна.

— Фейра. — Погледът му попи всичко. — Да не би да не те хранят?

— Какво? — учуди се Тамлин.

Виолетовите очи охладняха. Рис протегна ръка към мен.

— Да вървим.

Тамлин мигновено се изпречи на пътя му и аз изтръпнах.

— Изчезвай. — Той посочи стълбището. — Тя ще дойде, когато е готова.

Рисанд изтупа невидима прашинка от ръкава на Тамлин. Една част от мен се възхити на куража му. Ако зъбите на Тамлин се намираха на сантиметри от моето гърло, вероятно щях да крещя панически.

Рис стрелна поглед към мен.

— Не, нямаше. Ако паметта ти не ме лъже, последния път, когато зъбите на Тамлин бяха до гърлото ти, не изкрещя, а го зашлеви.

Намръщих се и веднага вдигнах забравените щитове.

— Затваряй си устата — предупреди го Тамлин, отказвайки да отстъпи от пътя му. — И изчезвай.

Великият господар благоволи да направи крачки към стълбището и пъхна ръце в джобовете си.

— Съветвам те да избираш по-внимателно стражите си. Само Котелът знае що за измет може да влезе в дома ти също толкова лесно, колкото и аз самият. — Рис отново ме огледа неодобрително. — Обличай се.

Озъбих му се ядно и се върнах в стаята си. Тамлин ме последва и затръшна вратата така силно, че полилеите задрънчаха, обсипвайки стените с треперливи светлинки.

Пуснах завивката на земята и тръгнах към гардероба в другия край на помещението. Леглото простена под тежестта на Тамлин.

— Как е успял да се промъкне тук? — попитах и отворих вратите на гардероба, издирвайки тюркоазените одежди от Двора на Нощта, които бях помолила Алис да запази. Тя искаше да ги изгори, но я уверих, че дори да го стореше, просто щях да се прибера у дома с нов чифт.

— Не знам — отговори Тамлин. Обух панталоните, а като се обърнах към него, той прокарваше ръка през косата си. Усетих лъжата под думите му. — Просто… това е просто част от играта му.

Нахлузих късата блуза през глава.

— Ако наистина се задава война, може би е най-добре да оправите отношенията си.

Не бяхме говорили по въпроса от деня на завръщането ми. Разрових се из долната част на гардероба за копринените пантофи и се обърнах към него, докато ги обувах.

— Ще си оправим отношенията веднага щом те освободи от тази долна сделка.

— Може би не се отказва от нея, за да има възможност да го изслушаш.

Отидох до него, усещайки панталоните си малко по-свободни в талията, отколкото преди месец.

— Фейра — подхвана той и протегна ръка към мен, но аз отстъпих назад. — Защо ме разпитваш толкова? Не е ли по-важно да се възстановяваш на спокойствие? Заслужила си го. Заслужила си го. Намалих охраната; опитвам… опитвам да съм по-съобразителен с теб. Защо настояваш… — Той си пое успокоителна глътка въздух. — Моментът не е подходящ за този разговор.

Моментът никога не беше подходящ за този разговор или онзи разговор. Но не изказах възражението си на глас. Нямах достатъчно енергия и думите просто изсъхнаха в устата ми. Затова скътах лицето на Тамлин в паметта си и не му се опълчих, когато ме придърпа към гърдите си за силна прегръдка.

Някой се изкашля в коридора и Тамлин се скова до мен.

Споровете и караниците вече ми идваха в повече, а онова открито, спокойно място сред планината… Струваше ми се по-примамливо от библиотеката.

Отдръпнах се от него и излязох в коридора.

Рис ме изгледа намръщено. Хрумна ми да го обидя някак, но това изискваше повече сили, отколкото имах. Предполагаше и да взема отношение към евентуалната му реакция — нещо, на което не бях способна.

Рис ми подаде ръка с непроницаемо изражение.

В този момент Тамлин изникна зад мен и я отблъсна.

— Прекрати сделката още сега, още сега, и ще ти дам каквото поискаш. Всичко.

Сърцето ми спря.

— Да не си се побъркал?

Тамлин дори не ме погледна.

Рисанд просто повдигна вежда.

— Вече имам каквото искам.

Заобиколи Тамлин като ненужна мебел и ме хвана за ръка. Преди да кажа и дума повече, двамата се издигнахме на крилете на черен вятър и изчезнахме.

ГЛАВА 11

— Какво ти се е случило, по дяволите? — попита Рисанд още преди Дворът на Нощта да е изникнал напълно около нас.

— Защо просто не надзърнеш в главата ми? — отвърнах без всякаква емоция.

Дори не си направих труда да го отблъсна, а просто отстъпих встрани от ръцете му.

Той ми намигна.

— Какво ще му е забавното на това?

Не се усмихнах.

— Този път няма ли да ме замериш с обувките си?

Почти виждах останалите думи в очите му. „Хайде. Поиграй си с мен.“

Директно се отправих към стълбището, което щеше да ме отведе до стаята ми.

— Ела да закусиш с мен — покани ме той.

Нотката в гласа му ме накара да спра. Нотка на отчаяние. На тревога.

Обърнах се към него и свободните ми дрехи почти се свлякоха от раменете и талията ми. Не предполагах, че съм отслабнала чак толкова. А уж нещата в имението започваха да се нормализират бавно.

— Нямаш ли си други грижи? — попитах.

— Разбира се — сви рамене той. — Имам си толкова много грижи, че понякога се изкушавам да отприщя силите си върху целия свят и да сложа край на всичко. Само и само да си осигуря малко спокойствие. — Той се усмихна широко и се поклони. Дори небрежното споменаване на силите му не успя да ме смрази, да ми вдъхне страхопочитание. — Но за теб винаги ще имам време.

Бях гладна, още не бях закусвала. А и зад самодоволната му, непоносима усмивчица наистина прозираше тревога.

Затова му дадох знак да ме води към познатата стъклена масичка в дъното на залата.

Тръгнахме на премерено разстояние един от друг. Умора. Изпитвах такава умора.

Щом наближихме масата, Рис каза:

— Този месец усетих страх, който достигна до мен по прекрасната ни връзка. Нещо вълнуващо да се е случвало в приказния Двор на Пролетта?

— Нищо особено — отвърнах аз.

Само дето не беше така, но не му влизаше в работата.

Хвърлих му кос поглед и този път във виолетовите му очи просветна гняв, а не тревога.

Можех да се закълна, че планината под нас потрепери в отговор.

— След като знаеш — подхванах студено, — защо изобщо ме питаш?

Свлякох се в стола си, а той се настани грациозно в своя.

— Защото напоследък не чувам нищо по връзката ни — отгърна тихо. — Само тишина. Макар че щитовете ти действат впечатляващо през повечето време, би трябвало поне да те усещам. Но не чувствам нищо. Понякога обтягам връзката, за да се уверя, че си жива. — Мрак превзе лицето му. — А един ден, докато се намирах във важна среща, по моста се изля същински ужас. Видях теб и него за части от секундата, после всичко изчезна. Пак се възцари пълна тишина. Искам да знам какво е причинило такова смущение у теб.

Сложих храна в чинията си без дори да отчитам какво имаше по масата.

— Спор. Друго не те засяга.

— Затова ли изглеждаш така, сякаш тъгата, чувството на вина и гневът те изяждат отвътре?

Не ми се говореше по темата.

— Напусни главата ми.

— Накарай ме. Прогони ме. Тази сутрин спусна щита си. Всеки можеше да проникне в съзнанието ти.

Задържах погледа му. Поредното предизвикателство. Но просто… не ме беше грижа. Не ме интересуваше какво разяжда тялото ми, как успях да вляза в главата на Люсиен също толкова лесно, колкото и Рис влизаше в моята, независимо дали имаше щит, или не.

— Къде е Мор? — смених темата.

Той се напрегна осезаемо и очаквах да отблъсне въпроса ми, да ме провокира някак, но той каза просто:

— Замина. Има си ангажименти. — Около него отново се размърдаха сенки и аз насочих вниманието си към храната. — Да разбирам ли, че сте отложили сватбата?

Спрях да ям, колкото да промърморя:

— Да.

— Очаквах нещо от рода на „Не задавай глупави въпроси, чиито отговори знаеш“ или отколешния ми фаворит „Върви по дяволите“.

Пресегнах се към платото с тарталети. Рис беше разперил ръце върху масата и тънки струйки черен пушек се издигаха от пръстите му. Като нокти на хищна птица.

— Помисли ли върху предложението ми? — поинтересува се той.

Не отговорих, докато не изпразних чинията си и не се заех да я пълня отново.

— Няма да работя с теб.

Почти усетих тъмното спокойствие, което се разля в него.

— И мога ли да попитам защо ми отказваш?

Побутнах с вилица плодовете в чинията ми.

— Нямам намерение да участвам във войната, която твърдиш, че се задава. Казваш, че трябвало да бъда оръжие, а не пешка, но според мен двете неща се припокриват. Единствената разлика е кой управлява парада.

— Помолих те за помощ, не съм искал да те манипулирам — тросна се той.

Яростната му реакция ме накара да вдигна глава най-сетне.

— Молиш ме за помощ, защото това би ядосало Тамлин.

Около раменете му затанцуваха сенки, все едно крилете се опитваха да изскочат от гърба му.

— Хубаво — въздъхна той. — Сам си изкопах този гроб с постъпките ми „В недрата на Планината“. Но наистина имам нужда от помощта ти.

Отново усетих неизречените му думи. „Питай ме защо. Накарай ме да ти обясня.“

Но и този път нямах желание. Нямах сили.

— Бях затворник в двора й почти петдесет години — продължи сдържано Рис. — Биеха ме и ме изтезаваха, единствено мисълта за онова, което трябваше да защитя, ме възпираше да сложа край на всичко. Моля те, помогни ми да го предотвратя. Не искам същата съдба да сполети и Притиан.

Една далечна част от сърцето ми прокърви от думите му, от признанието му.

Но Тамлин направи обещаното изключение — намали стражите, позволи ми да се разхождам по-свободно. Полагаше усилия. И двамата се стараехме. Не исках да застрашавам отношенията ни.

Затова продължих да се храня.

Рис не каза и дума повече.

Не вечерях с него.

Нито станах навреме за закуска на следващия ден.

Но като излязох от стаята си по обяд, той ме чакаше на горния етаж с онази лека, закачлива усмивка на уста. Побутна ме към масата, отрупана с книги, листове и мастило.

— Препиши тези изречения — провлачи от другата страна на масата, подавайки ми лист хартия.

Прочетох ги с лекота: Рисанд е невероятна личност. Рисанд е центърът на света. Рисанд е най-страстният любовник, за когото може да мечтае една жена. Оставих листа на масата, преписах трите изречения и му ги показах.

Познатите нокти ме атакуваха миг след това.

И отскочиха от черната диамантена стена.

Той примигна учудено.

— Упражнявала си се.

Станах от масата и поех към стълбището.

— Нямах си друга работа.

Същата вечер Рис остави купчина книги пред вратата ми. Бележката върху тях гласеше:

Налага се да замина по работа. Домът ми е на твое разположение. Дай знак, ако имаш нужда от мен.

Но минаха дни, а аз не му дадох знак.

Рис се върна в края на седмицата. През това време бях свикнала да седя в един от малките салони с изглед към планината и бях прочела почти цяла книга в мекото кресло, научавайки нови и нови думи. Четенето запълваше времето ми, предлагаше ми спокойна, надеждна компания в лицето на персонажите, които, макар и нереални, някак притъпяваха чувството ми на самота.

А жената, хвърлила костено копие по Амаранта… вече не знаех къде е. Навярно бе изчезнала още в деня, когато вратът й се счупи и елфическо безсмъртие изпълни вените й.

Тъкмо когато приключвах с една особено интересна глава — предпоследната в книгата, а следобедното слънце топлеше краката ми като разтопено масло, Рисанд се пъхна между двете големи кресла с пълни чинии в ръце и ги остави на ниската масичка пред мен.

— Тъй като май си станала привърженичка на заседналия живот — подхвана той, — реших да направя следващата крачка и да донеса храната при теб.

Стомахът ми вече се гърчеше от глад, затова оставих книгата в скута си.

— Благодаря.

Последва кратък смях от негова страна.

Благодаря вместо Велик господарю и мой слуга или…

Каквото и да си си наумил, Рисанд, можеш да си го завреш отзад!

— Колко разочароващо — изцъка с език той.

Посегнах към чинията. Да приказва колкото си иска, аз обаче имах нужда да похапна. Веднага.

Пръстите ми почти бяха докоснали ръба на чинията, когато тя ми се изплъзна.

Посегнах отново. И отново пипало от силата му я издърпа назад.

— Кажи ми какво да направя — настоя той. — Как да ти помогна?

Държеше чинията далеч от ръцете ми. Като проговори пак, думите сякаш разхлабиха контрола върху силата му и от пръстите му изскочиха дълги нокти от черен пушек, а зад гърба му се разгърнаха гигантски криле от сенки.

— Минаха месеци, а още си призрак на онова място. Никой ли не го е грижа какво се случва с теб? Не се ли тревожи Великият ти господар?

Тревожеше се. Дори твърде много.

— Дава ми пространство, за да преодолея трудностите си — отвърнах аз с толкова жлъч, че едва познах собствения си глас.

— Нека ти помогна — призова Рис. — Преживяхме достатъчно „В недрата на Планината“…

Изтръпнах.

— Тя печели — прошепна Рис. — Кучката печели, ако си позволиш да рухнеш.

Чудех се дали не си го повтаряше от месеци, дали понякога и неговите спомени не го задушаваха посред нощ.

Въпреки това грабнах книгата си и изстрелях две думи по онзи невидим мост помежду ни, преди да вдигна щитовете си.

Разговорът приключи.

— Напротив — опълчи се той.

Пулсираща сила погали пръстите ми и книгата се затвори между ръцете ми. Ноктите ми се впиха в кожената подвързия и страниците под нея, но напразно.

Копеле. Арогантно, самонадеяно копеле.

Вдигнах бавно очи към него. И долових… не горещ гняв, а ледено помрачение.

Почти усещах леда по пръстите и дланите си. И можех да се закълна, че книгата замръзна под ръцете ми, преди да я запратя по главата му.

Той реагира достатъчно бързо, мятайки я върху мраморния под зад нас.

— Добре — коментира леко задъхано. — Какво друго умееш, Фейра?

Ледът премина в огън и пръстите ми се свиха в юмруци.

Великият господар на Двора на Нощта изглеждаше искрено облекчен да забележи в мен ярост, която ме караше да пламна.

Да види чувство вместо празна, студена черупка.

Мисълта да се върна в имението при всички онези стражи и войници, и тайни… Отпуснах се назад в стола си. Ледът отново надви.

— Ако ти се прииска да поиграеш с някого — каза Рис, пращайки ми чинията по вихър от блещукащи звезди, — било то по време на приказната ни седмица заедно, или извън нея, само свирни.

Изтощена от изстъплението си не намерих сили да отговоря.

Осъзнах, че от доста време пропадах в бездна без дъно. Още от момента, в който бях пронизала младия елф в сърцето.

Не го погледнах повече, а се захванах да унищожавам храната.

На следващата сутрин Тамлин ме чакаше под сянката на чворестия, великански дъб в градината.

Лицето му бе изкривено от убийствено изражение, насочено към придружителя ми. Когато Рис отстъпи от мен, в усмивката му нямаше нито капка шеговитост — зад нея се криеше безсърдечен, коварен звяр.

— Влез вътре — изръмжа Тамлин срещу мен.

Погледнах двамата Велики господари. И като видях яростта по лицето на Тамлин… разбрах, че повече нямаше да се радвам на езда и разходки без ескорт.

— Бори се — каза ми Рис и изчезна.

— Добре съм — уверих Тамлин, когато най-сетне отпусна рамене и сведе глава.

— Ще намеря начин да сложа край на това — закле се той.

Искаше ми се да му повярвам. Знаех, че ще стори всичко по силите си.

И този път ме накара да му разкажа подробно какво съм видяла в дома на Рис. Да му преразкажа всеки разговор. Предадох му всичко, усещайки как всяка следваща дума излизаше все по-тиха и по-тиха от устата ми.

„Закриляй я, закриляй я, закриляй я“ — тази мантра виждах в очите му, чувствах я при всеки тласък в тялото ми същата нощ. Веднъж вече ме бяха отнели от него по възможно най-категоричния начин, ала той нямаше да го допусне отново.

На сутринта установих, че отново е засилил охраната.

ГЛАВА 12

През първата седмица след завръщането ми не ми беше позволено да се отдалечавам от къщата.

Безименна заплаха бе проникнала в земите ни и Тамлин и Люсиен бяха свикани да се борят с нея. Попитах приятеля ми каква е, но… той придоби онова изражение, което винаги превземаше лицето му, когато искаше да ми отговори, но предаността към Тамлин го спираше. Затова не попитах отново.

Веднага щом двамата напуснаха, Ианта се завърна — да ми прави компания, да ме защитава… кой знае.

Само тя имаше право да влиза в къщата. Шумната групички придворни лордове и дами, почти постоянно присъствие в дома на Тамлин, бяха учтиво отпратени заедно с личните им прислужници. Поне за това се благодарях, вече нямаше опасност да се натъкна на тях из коридорите на имението или в градината и да ми се налага да преравям паметта си за имената им, историите им… и да понасям тайните им погледи, отправени към татуировката ми. Но знаех, че Тамлин харесваше компанията им, някои от тях наистина му бяха стари приятели и той обичаше домът му да ехти от смях и глъч. Въпреки това долавях как някои сред тях си разменяха думи като спаринг-партньори — хубавички слова, прикриващи жлъчни обиди.

Радвах се на тишината, нищо че започваше да ми натежава, да изпълва главата ми, докато в нея не останеше нищо друго, освен… пустош.

Вечност. Такава ли щеше да е моята?

Обграждах се с книги, с истории за хора и места, за които никога не бях чувала. Навярно само те ми пречеха да потъна в пълно отчаяние.

Тамлин се върна след осем дни, целуна ме бегло по челото и ме огледа от глава до пети, после се запъти към кабинета. Където го чакаше Ианта с новини.

Които не ми се полагаше да чуя.

Останала сама в коридора, изпратих с поглед двама им със закачулената жрица до двойната врата в отсрещния му край, а в следващия момент мярнах червено…

Вцепених се за миг, но инстинктът ме накара да се завъртя…

Не беше Амаранта.

Люсиен.

Червената коса беше негова, не нейна. Намирах се в имението, не в онази тъмница…

Очите на приятеля ми — и металното, и другото — гледаха ръцете ми.

Ноктите ми растяха, извиваха се. Не бяха изтъкани от сенки, а съвсем истински, като онези, които бяха раздирали бельото ми стотици пъти…

Спри спри спри спри спри…

Спрях.

Ноктите се разнесоха из въздуха като дим от духната свещ.

Люсиен погледна към Тамлин и Ианта, без да усети какво се беше случило току-що, после кимна безмълвно като знак да го последвам.

Тръгнахме по голямото стълбище към втория етаж, чиито коридори пустееха. Не поглеждах картините по стените им. Нито слънчевата градина отвъд високите прозорци.

Подминахме моята стая, подминахме и неговата, а накрая влязохме в малък кабинет, който видимо бе необитаем.

Той затвори вратата след мен и се облегна на дървото.

— От колко време се появяват ноктите? — попита тихо.

— За пръв път ми се случва. — Гласът ми звучеше глухо в ушите ми.

Люсиен ме огледа — ярката лилаво-червеникава рокля, която Ианта ми беше избрала тази сутрин, лицето, на което не виждах смисъл да придавам ведро изражение…

— Не мога да ти помогна особено — продължи дрезгаво той, — но поне ще говоря с него тази вечер. За обучението. Силите ти ще се проявяват, независимо от това дали ги упражняваш, или не… без значение дали някой те гледа. Ще говоря с него тази вечер — повтори той.

Но аз вече знаех какъв ще е отговорът.

Посегнах да отворя вратата, на която се беше облегнал, и Люсиен не ме спря. Тръгнах си, без да кажа и дума повече. Спах до вечеря и станах, колкото да ям, а като слязох на долния етаж, виковете на Тамлин, Люсиен и Ианта ме изпратиха обратно към стълбището.

— Ще я намерят и ще я убият — изсъска Ианта на Люсиен.

— Рано или късно ще я надушат, така че не виждам разлика — отвърна гръмогласно Люсиен.

— Разликата е там — процеди гневно Ианта, — че поне сега само ние знаем. Да не мислиш, че единствено Фейра ще пострада заради откраднатите от Великите господари сили? Децата ви — обърна се тя към Тамлин — също ще ги наследят. И господарите го знаят. Ако не убият Фейра веднага, може да се досетят колко полезно би било и те самите да се облагодетелстват с потомство от нея.

Стомахът ми се преобърна при мисълта, че може да ме отвлекат и да ме държат за… разплод. Но нима бе възможно един Велик господар да постъпи така?

— Ако някой от Великите господари направи подобно нещо — продължи Люсиен, — останалите няма да застанат зад него. Ще понесе гнева на шест двора. Никой не е толкова глупав.

— Рисанд е толкова глупав — изплю Ианта. — А със силата, която притежава, може да устои на всичко. Представяш ли си — навярно се беше обърнала към Тамлин, защото гласът й поомекна, — че един ден може просто да не ти я върне. Виждаш колко отровни лъжи сипе в ушите й. Има начини да я измъкнем от лапите му. — Добави с тиха ненавист. — Ние самите може и да не сме способни да го надвием, но имам приятели отвъд океана…

— Не сме убийци — прекъсна я Люсиен. — Рис е трън в очите ни, но кой би заел мястото му…

Кръвта ми се смръзна и можех да се закълна, че пръстите ми се вледениха.

— Тамлин. Там — продължи Люсиен с умолителен тон. — Позволи й да се упражнява, да овладее силите си. Нека има шанс, ако останалите Велики господари наистина я погнат…

Двамата оставиха Тамлин да помисли.

Краката ми се задвижиха веднага щом чух първата дума от устата му, тиха като пърлено ръмжене.

— Не.

Докато се изкачвах по стълбището, долових и останалото.

— Не бива да им даваме причина да заподозрат, че има такива способности, а с обучението ще постигнем именно това. Не ме гледай така, Люсиен.

Отново тишина.

След това се чу злобен рев и магическа вълна разтърси къщата.

— Точка по въпроса — процеди Тамлин с нисък, смъртоносен глас.

Не исках да знам какво се случва в онази стая, какво е направил на Люсиен, как го бе погледнал той, за да предизвика подобен изблик.

Заключих вратата на спалнята си и напълно забравих за вечерята.

Тамлин не дойде при мен тази нощ. Питах се дали с Ианта и Люсиен не продължават да обсъждат бъдещето ми и заплахите, отнасящи се до него.

На следващия ден, когато най-сетне станах от леглото, заварих стражи пред стаята ми.

От тях разбрах, че Тамлин и Люсиен вече са се затворили в кабинета. Придворните ги нямаше да сноват по коридорите и имението тънеше в тишина. Тъй като нямах какво друго да правя, реших да се разходя по градинските пътеки, които отъпквах толкова често, че се учудвах как отпечатъците от обувките ми не се бяха отбелязали неизличимо в светлата пръст.

Единствено моите стъпки отекваха по лъснатите коридори, докато подминавах страж след страж, всичките въоръжени до зъби и усърдно извърнали очи от мен. Никой не ми говореше. Напоследък дори слугите се придържаха към своето крило, освен ако не се наложеше да излязат по някоя задача.

Може би бях станала твърде ленива, може би целодневното ми мързелуване ме предразполагаше към онези изблици. Всеки можеше да ме види вчера.

И макар да не бяхме говорили за способностите ми… Ианта знаеше за тях. Откога ли? Мисълта, че Тамлин й е казал…

Копринените ми пантофи шумоляха по мраморните стъпала, а шифоненият шлейф на зелената ми рокля пълзеше зад мен.

Каква тишина. Прекомерна тишина.

Трябваше да изляза от къщата. Да направя нещо значимо. Щом селяните не искаха помощта ми, хубаво. Все някакво внимание щях да си намеря.

Тъкмо се канех да свърна по коридора към кабинета на Тамлин, за да го принудя да ми възложи някаква задача, да му се примоля, ако трябваше, когато вратите се отвориха и двамата с Люсиен излязоха тежковъоръжени. Ианта не беше с тях.

— Заминавате толкова скоро? — попитах, като достигнаха фоайето.

Лицето на Тамлин представляваше мрачна маска.

— Нещо се случва по западната морска граница. Налага се да отида.

Най-близката до Хиберн граница.

— Може ли да дойда с вас? — Не бих попитала направо, но…

Тамлин спря. Люсиен продължи сковано напред и излезе през отворената входна врата.

— Съжалявам — отвърна Тамлин и посегна към мен. Аз отстъпих назад. — Прекалено опасно е.

— Знам как да се крия. Просто… вземи ме с вас.

— Няма да рискувам враговете ни да те докопат.

„Какви врагове? Кажи ми… кажи ми поне нещо.“

Надникнах през рамото му към входната алея, където го чакаше Люсиен. Не видях коне. Явно този път нямаше нужда от тях, все пак собствените им крака бяха по-бързи. Но не се и съмнявах, че мога да поддържам темпото им. Щях да изчакам да тръгнат и после…

— Дори не си го помисляй — предупреди ме Тамлин.

Обърнах лице към него.

— Не си помисляй да тръгваш след нас — изръмжа той.

— Мога да се бия — опитах отново. Половин истина. Инстинктът за самосъхранение не беше същото като бойно умение. — Моля те.

Едва ли мразех други две думи повече от тези.

Той поклати глава и пое през фоайето към входната врата. Последвах го, нареждайки:

— Винаги ще има някаква заплаха. Винаги ще има конфликт или враг, или нещо друго, което да ме държи заточена тук.

Той спря пред грамадните дъбови врати, поправени с такава преданост, след като тварите на Амаранта ги бяха разрушили.

— Та ти дори не можеш да спиш нощем — отвърна внимателно той.

— Нито пък ти — парирах го аз.

Тамлин обаче продължи невъзмутимо:

— Едва понасяш присъствието на други хора…

— Обеща ми. — Гласът ми пресекна. И вече не ме беше срам да се моля. — Имам нужда да изляза от тази къща.

— Помоли Брон да ви изведе на езда с Ианта…

— Не искам да излизам на езда! — Разперих ръце. — Не искам да излизам на езда, нито на пикник, нито да бера диви цветя. Искам да правя нещо смислено. Вземи ме с вас.

Момичето, което се бе нуждаело от закрила, безопасност и спокойствие… беше умряло „В недрата на Планината“. Аз бях умряла и нямаше кой да ме защити от всичкия ужас, преди вратът ми да се счупи. Затова се бях защитила сама. И отказвах да предам онази част от себе си, която се бе възродила и трансформирала „В недрата на Планината“. Тамлин си беше възвърнал силите, беше станал закрилникът, който копнееше да бъде.

Аз пък вече не бях човешкото момиче, нуждаещо се от глезене и угаждане, от удобства и лесен живот. Не знаех как да ги пожелая отново. Как да стана смирена.

Ноктите на Тамлин изскочиха.

— Дори да поема този риск, неовладените ти способности ще са ни по-скоро в тежест.

Все едно ме замеряше с камъни толкова силно, че усещах как се пропуквам. Въпреки това вдигнах брадичка и заявих:

— Идвам с вас, независимо дали ти харесва, или не.

— Никъде няма да ходиш — отсече и излезе през вратите с извадени нокти. Вече слизаше по стълбището, когато достигнах прага.

Където се блъснах в невидима стена.

Залитнах назад и умът ми заиздирва логично обяснение на случилото се. Бях построила същата стена онзи ден в кабинета, затова се разтършувах из отломките от душата и сърцето ми за някаква връзка с онзи щит — може би аз самата се бях блокирала. Но тялото ми не излъчваше никаква сила.

Протегнах ръка към откритото пространство между двете врати. И пръстите ми се опряха в нещо твърдо.

— Тамлин — пророних.

Но той вече вървеше по чакълестия път към желязната порта. Люсиен още стоеше в дъното на стълбището и ме гледаше с бледо, бледо лице.

— Тамлин — извиках, бутайки стената.

Той не се обърна.

Блъснах юмрук в невидимата преграда. Тя не помръдна — солиден, втвърден въздух. А още не познавах собствените си способности достатъчно добре, че да опитам да мина през нея, да я разбия… Бях се съгласила да не упражнявам уменията си заради него…

— Не си прави труда — посъветва ме Люсиен. Тамлин излезе през портата и изчезна с ответряне. — Затворил те е в къщата. Всички останали могат да влизат и излизат… с изключение на теб. Ще си свободна чак когато вдигне щита.

Беше ме затворил в къщата.

Ударих щита отново. И отново.

Нищо.

— Просто… бъди търпелива, Фейра — рече плахо Люсиен и закрачи след Тамлин. — Моля те. Ще видя какво мога да направя. Ще пробвам отново.

Почти не го чувах заради бученето в ушите ми. Не изчаках да го видя как минава през портата, изчезвайки отвъд нея.

Бях затворник в къщата на Тамлин.

Спуснах се към най-близкия прозорец във фоайето и го отворих със замах. Свеж пролетен полъх влетя през него и аз посегнах да бръкна в отвора, но пръстите ми отскочиха от невидимата стена. Гладък, твърд въздух отвърна на допира ми.

Стана ми трудно да дишам.

Бях в капан.

Заклещена бях в тази проклета къща. Все едно се връщах „В недрата на Планината“, в онази килия…

Заотстъпвах назад с леки, бързи крачки и се блъснах в дъбовата маса в центъра на фоайето. Никой от близките стражи не дойде да види какво е станало.

Беше ме впримчил тук; беше ме заключил.

Спрях да виждам мраморния под и картините по стените… и внушителното стълбище зад мен. Спрях да чувам чуруликането на птиците и ветреца отвъд завесите.

В следващия момент разтърсваща чернота изникна изпод краката ми и ме погълна с грохот.

Едва сдържах писъка си, едва не рухнах на десет хиляди парчета. Вместо това се свлякох на мраморния под, превих се над коленете си и обгърнах разтрепераното си тяло с ръце.

Беше ме затворил тук, затворил, затворил…

Трябваше да намеря изход; с толкова мъки бях успяла да избягам от един затвор, а сега, сега…

Ответряне. Можех да изчезна и да се появя някъде другаде, на някое открито, свободно място. Потърсих силата си, потърсих нещо, което да ми покаже изхода. Но не намерих нищо. Нямах нищо и се бях превърнала в нищо и не можех да се измъкна…

Някой викаше името ми отдалече.

Алис… Алис.

Но аз се бях скътала в пашкул от тъмнина и огън, и лед, и вятър, пашкул, който стопи пръстена върху ръката ми и златото прокапа в празното пространство под мен, а смарагдът се катурна след него. Обвих се в стихийната си сила, сякаш можеше да ме предпази от приближаващите се стени, да ми спечели поне малка глътка въздух…

Нямаше изход; нямаше изход; нямаше изход…

Слаби жилави ръце ме хванаха под мишниците.

Нямах енергия да им се съпротивлявам.

Едната се премести под коленете ми, другата подпря гърба ми и ме вдигнаха във въздуха, притискайки ме към здраво женско тяло.

Не я виждах, не исках да я виждам.

Амаранта.

Беше дошла да ме отведе отново; да ме убие след всичкото това време.

Чувах гласове. Два женски гласа.

Нито един от тях… не принадлежеше на Амаранта.

— Моля те… моля те, погрижи се за нея.

Алис.

Другата отвърна до ухото ми:

— Трябва да си много, много благодарна, че Великия господар го нямаше, когато пристигнахме. Стражите ви ще имат страхотно главоболие, като се свестят, но поне са живи. Радвай се.

Мор.

Мор ме държеше на ръце — носеше ме.

Тъмнината се поразсея достатъчно, че да си поема дъх и да видя, че минава през вратата към градината. Отворих уста, но тя ме погледна и каза:

— Да не смяташ, че щитът му е способен да ни удържи? Рис го срути за нула време.

Ала не забелязвах Рис никъде, а и тъмнината отново ме погълна. Вкопчих се в Мор и опитах да дишам, да мисля.

— Свободна си — заяви Мор. — Свободна си.

Не в безопасност. Не спасена.

Свободна.

Понесе ме през градината, през полята отвъд нея, през хълма отвъд тях и влезе в… пещера…

Явно бях започнала да се мятам в ръцете й, защото заповтаря:

— Излязохме, свободна си — отново и отново, и отново, докато ни поглъщаше същинският мрак.

След част от секундата ме изнесе на светло под ярката, ухаеща на ягоди и трева слънчева светлина. Хрумна ми, че сме попаднали в Двора на Лятото, докато…

Докато дълбоко, злобно ръмжене не разсече въздуха пред нас, прорязвайки дори моята тъмнина.

— Направих всичко по учебник — обясни Мор на източника му.

После ме подаде в нечии чужди ръце и аз се помъчих да дишам, да пусна поне струйка въздух в дробовете си, докато не чух гласа на Рисанд:

— Значи, работата ни тук е свършена.

Забрули ме вятър, преплетен с древна тъмнина.

Но след миг по-сладка, по-нежна нощ погали тялото ми, замилва нервите ми, дробовете ми и ме изпълни с въздух, унесе ме в сън.

ГЛАВА 13

Събудих се на слънчево, открито място — обграждаха ме само ясно небе и заснежени планини.

Рисанд седеше в креслото пред дивана, на който лежах, и съзерцаваше планинския пейзаж с нетипично сериозно изражение.

Преглътнах и главата му се извърна рязко към мен.

В очите му нямаше нежност. Единствено необятен, леден гняв.

Ала само като примигна, гневът се изпари и отстъпи място на нещо като облекчение. Умора може би.

Бледа слънчева светлина топлеше пода от лунен камък… зората. Беше се зазорило. Не ми се мислеше от колко време лежах в несвяст.

— Какво стана? — попитах дрезгаво. Сякаш доскоро бях крещяла.

— Наистина крещя — потвърди той. Не ме интересуваше дали щитът ми е свален, или вдигнат, или пръснат на парчета. — Освен това успя да уплашиш до смърт всички слуги и стражи в имението на Тамлин, когато се обгърна в тъмнина, скривайки се от погледите им.

Стомахът ми като че ли хлътна.

— Нараних ли някого?

— Не. Каквото и да се е случило, случило се е само на теб.

— И ти не…

— По закон и протокол — подхвана той, опъвайки дългите си крака, — нещата сериозно щяха да се усложнят, ако аз бях влязъл в къщата да те взема. Затова само разбих невидимата стена, но изпратих Мор да обезвреди стражите със собствената си сила и да те пренесе отвъд границата на съседния двор, откъдето вече можех да те доведа тук. В противен случай Тамлин щеше да има пълното право да нахлуе в земите ми с армията си, за да те вземе. А тъй като не е желателно да се оплитаме в междудворна война, трябваше да действаме по учебник.

Точно така се беше изразила и Мор, каза, че е направила всичко по учебник.

Но…

— Като се върна…

— Понеже това ти посещение в палата не е част от ежемесечната ни уговорка, не си длъжна да се връщаш. — Той потри слепоочието си. — Освен ако ти самата не изявиш желание.

Мисълта потъна в съзнанието ми като камък в езеро. Вътре цареше такъв покой, такава… пустота.

— Той ме затвори в онази къща — смогнах да изрека накрая.

Сянка на могъщи криле се разгърна зад стола на Рисанд, но лицето му остана спокойно, когато отвърна:

— Знам. Почувствах го. Макар и щитовете ти да бяха вдигнати… поне този път.

Вперих очи в неговите.

— Нямам къде другаде да отида.

Изречението прозвуча като въпрос и молба едновременно.

Той махна с ръка и крилете се разсеяха.

— Добре дошла си да останеш колкото желаеш. Завинаги, ако така решиш.

— Ще… ще трябва да се върна рано или късно.

— Само кажи, и е сторено.

Говореше сериозно. Макар и пламъкът в очите му да ми подсказваше, че идеята не му харесва, щеше да ме върне в Двора на Пролетта веднага щом поисках.

Да ме върне в убийствената тишина и гъмжащите от стражи коридори, и летаргичния живот, състоящ се само от рокли, вечери и приеми.

Рисанд преметна глезена на единия си крак върху коляното на другия.

— Когато дойде тук за пръв път, ти отправих предложение: помогни ми и ще имаш храна, подслон, дрехи… Всичко.

Някога бях живяла като просякиня. Мисълта да се върна към този живот…

— Ще работиш за мен — поправи ме Рисанд. — А и бездруго съм ти длъжник. Останалото ще измислим в движение.

Отправих поглед на юг, сякаш виждах Двора на Пролетта отвъд планината. Тамлин щеше да е бесен. Щеше да направи имението на пух и прах.

Но той ме беше… беше ме затворил. Дали защото изобщо не ме разбираше, или защото престоят „В недрата на Планината“ беше прекършил съзнанието му… но ме беше затворил в онази къща.

— Няма да се върна. — Думите прокънтяха в мен като погребален звън. — Не и докато… докато не измисля как да постъпя.

Ударих с юмрук по стената от гняв и тъга… и пълно отчаяние, а палецът ми докосна голата кожа, където доскоро бе лежал пръстенът.

Не биваше да насилвам нещата. Може би… може би един ден Тамлин щеше да проумее грешката си. Да излекува дълбоката си рана от покваряващия душата страх. Може би и аз самата щях да се възстановя. Кой знаеше.

Съзнавах само, че върнех ли се в имението, заключеше ли ме там още веднъж… можеше да довърши започнатото от Амаранта.

Рисанд ми подаде чаша горещ чай.

— Изпий го.

Взех я и позволих на топлината да проникне в скованите ми пръсти. Той ме погледа, докато не отпих глътка, после отново отправи взора си към планината. Отпих още една глътка — мента и… женско биле и някаква друга билка.

Нямаше да се върна. Кой знае… може би така и не се бях върнала. Не и от „В недрата на Планината“.

Като изпих половината чай, реших, че трябва да кажа нещо, каквото и да било, за да разсея смазващата тишина.

— Онзи мрак… от теб ли съм го наследила?

— Не е изключено.

Пресуших чашата.

— Но не и крилете ти?

— Ако си получила хамелеонската дарба на Тамлин, вероятно можеш и сама да си направиш криле.

При мисълта за това, за ноктите, които ми бяха пораснали онзи ден пред Люсиен, по гръбнака ми пробяга тръпка.

— А останалите Велики господари? Ледът е от Двора на Зимата, това поне е ясно. Но онзи щит, който направих от втвърден вятър… той откъде е? Какво може да съм получила от останалите? Ответрянето свързано ли е с точно определен господар?

Той се замисли.

— Вятър? Вероятно е от Двора на Деня. А ответрянето не е ограничено само до някой от дворовете. Зависи изцяло от собствения ти запас от сили… и владеенето им. — Не ми се говореше за това, че не бях напреднала ни най-малко. — А що се отнася до дарбите, наследени от всички останали… В твои ръце е да откриеш какви са.

— Трябваше да се досетя, че добрата ти воля ще се изпари скоропостижно.

Рис се засмя тихо и стана на крака. Протегна мускулестите си ръце и раздвижи врата си, сякаш седеше в онова кресло от много, много време. Цяла нощ.

— Почини си ден-два, Фейра — посъветва ме после. — После започни да търсиш отговори. Мен ме чака работа в друга част от земите ми, ще се върна до края на седмицата.

Въпреки че бях спала дълго, чувствах ужасна умора — в костите ми, в потъпканото ми сърце. Като не отвърнах, Рис тръгна между колоните от лунен камък.

Представих си как ще прекарам следващите няколко дни: в самота, в безделие и в компанията единствено на собствените ми ужасяващи мисли. Затова се обадих, без дори да се замислям.

— Вземи ме със себе си.

Рис спря между две лилави тюлени завеси. И се обърна бавно към мен.

— Трябва да си починеш.

— Достатъчно почивах — отвърнах аз, оставих празната чаша и се изправих. Главата ми се въртеше леко. Кога бях яла за последно? — Където и да отиваш, каквато и работа да те чака, вземи ме със себе си. Няма да се забърквам в неприятности. Просто… моля те.

Толкова ненавиждах последните думи, че почти заседнаха в гърлото ми. Не бях успели да убедят и Тамлин.

Рис не каза нищо дълго време. После тръгна с каменно лице към мен и широките му крачки погълнаха бързо разстоянието помежду ни.

— Ако дойдеш с мен, няма връщане назад. Ще ти е забранено да описваш видяното пред когото и да било извън двора ми. Сториш ли го, ще има жертви… мои жертви. Затова, ако дойдеш с мен, ще трябва да криеш истината до края на дните си; и ако се върнеш в Двора на Пролетта, в никакъв случай не бива да разказваш какво си видяла и кого си срещнала. Ако предпочиташ да не пазиш тайни от… приятелите си, просто остани тук.

Да остана тук, да остана затворена в Двора на Пролетта… Гърдите ми бяха като зейнала рана. Чудех се дали всичката ми кръв нямаше да изтече през нея, дали духът можеше да кърви и умира. Може би вече ми се беше случило.

— Вземи ме със себе си — пророних. — Няма да кажа нито дума. Дори на тях.

Не бях в състояние дори да изрека името му.

Рис ме погледа няколко секунди. Накрая ми се усмихна ояло.

— Тръгваме след десет минути. Ако искаш да се освежиш, сега е моментът.

Необичайно любезен намек, че изглеждам потресаващо. Така и се чувствах. Въпреки това попитах:

— Къде отиваме?

Усмивката на Рис се разтегли в гримаса.

— Във Веларис, Града на Звездната светлина.

Веднага щом влязох в стаята ми, кухата тишина се завърна и помете всичките ми въпроси за… за онзи град.

Амаранта бе унищожила всичко. Ако в Притиан беше останал град, несъмнено щеше да е в руини.

Скочих във ваната и се изтърках с гъбата колкото можах по-бързо, после намъкнах одеждите, които ме чакаха на леглото. Действията ми бяха трескави, сякаш с тях се надявах да забравя за случилото се, за постъпката на Тамлин, за моята постъпка…

Щом се качих във вестибюла, Рис ме чакаше облегнат на една колона от лунен камък и чоплеше ноктите си.

— Това бяха петнайсет минути — отчете той и протегна ръка към мен.

Дори не ми хрумна да отвърна на коментара му, преди грохотната тъмнина да ни погълне.

Вятър, нощ и звезди фучаха край нас, докато той ни пренасяше през света и мазолите по ръката му дращеха следите от моите, а в следващия миг…

В следващия миг ме посрещна слънчева, а не звездна светлина. Примижах срещу яркостта й, а като отворих вече се намирах във фоайето на нечия къща.

Изящният червен килим заглуши единствената стъпка, с която се отдалечих от него, оглеждайки топлите, облицовани в дърво стени, картините, правото, широко дъбово стълбище пред нас.

От двете ни страни имаше по една стая: отляво — гостна, камина от черен мрамор, множество удобни, изтънчени, картини и леко поизносени мебели и библиотеки, вградени всяка от стените; отдясно — трапезария с дълга маса от черешово дърво, побираща поне десетима. Стори ми се малка в сравнение с тази в имението. По тесния коридор пред нас се виждаха още няколко врати; онази в дъното му вероятно водеше към кухнята. Градска къща.

Като малка, баща ми ме беше вземал със себе си в такава, разположена в най-големия град в земите ни, беше собственост на извънредно богат негов клиент и миришеше на кафе и нафталин. Красива сграда, но скучна, неприветлива.

Но тази къща… това беше дом, обичан и обгрижван.

И се намираше в град.

ВТОРА ЧАСТ

ДОМЪТ НА ВЕТРОВЕТЕ

ГЛАВА 14

— Добре дошла в дома ми — каза Рисанд.

Град — един нов свят се простираше отвъд стените на къщата.

Утринната светлина се изливаше през прозорците в предната й част. Изящно резбованата дървена врата пред мен имаше матирано стъкло, отвъд което надничаше малко антре и масивна входна врата, зад която се простираше непознатият град.

При мисълта да пристъпя в него, сред злобните погледи на жителите му, да видя с очите си следите от опустошението на Амаранта, огромна тежест се стовари върху гърдите ми.

Досега не се бях замисляла истински, не ми беше хрумвало, че това може да е грешка, но…

— Какво е това място?

Рис облегна широкото си рамо на резбованата дъбова каса, отвъд която се забелязваше гостната, и скръсти ръце.

— Това е моята къща. Е, една от двете ми в града. Другата е за по-… официални срещи, но тази е само за мен и семейството ми.

Ослушах се за прислужници, но не чух нито звук. И май така беше по-добре, отколкото разни непознати да ме зяпат втренчено.

— Нуала и Серидуен са тук — обясни той, разтълкувал погледа ми, устремен към коридора зад нас. — Но като изключим тях, двамата с теб сме сами.

Напрегнах се. Не че положението в Двора на Нощта беше различно, но… тази къща ми се струваше много, много по-малка. Тук нямаше как да му се измъкна. Освен ако не излезех в града.

На територията на простосмъртните не бяха останали градове. Макар че на континента вече изникваха нови и нови, пълни с изкуство, академии и занаяти. Някога Илейн искаше двете да заминем за някой от тях заедно. Ала май тази възможност се беше изпарила.

Рисанд отвори уста, но в този момент силуетите на две високи, здрави тела се появиха от другата страна на вратата с матово стъкло. Единият почука по нея с юмрук.

— Размърдай се, лентяй такъв — провлачи дълбок мъжки глас от антрето.

Бях толкова упоена от умората, че крилата над двете тъмни фигури не ми направиха особено впечатление.

Рис дори не погледна към вратата.

— Запомни две неща, скъпа ми Фейра.

Блъскането продължи и вторият непознат каза на спътника си:

— Ако ще се караш с него, поне изчакай да закусим. — Глас като оживяла сянка, тъмен, гладък и… студен.

— Извинявай, ама кой ме измъкна от леглото толкова рано? — оплака се първият. После добави: — Все да си пъхнеш носа в чуждите работи.

По устните на Рис като че ли се появи усмивка, но той продължи:

— Първо, никой — никой — освен двама ни с Мор не може да нахлува с ответряне в тази къща. Защитена е със заклинания, щитове и още заклинания. Допускат се само хора по моя — и твоя — покана. Тук си в безопасност; както и навсякъде из града. Стените на Веларис са добре охранявани и врагове не са прониквали през тях цели пет хиляди години. Зложелатели влизат в града само с мое разрешение. Затова можеш спокойно да се разхождаш из него, да правиш каквото си поискаш и да се срещаш с когото си поискаш. Онези двамата в антрето — добави той с блеснал поглед — вероятно ще отпаднат от списъка ти с потенциални приятели, ако продължават да тропат по вратата като разглезени хлапета.

Още един удар, подчертан от гласа на първия посетител.

— Много добре знаеш, че те чуваме, дръвник такъв.

— Второ — продължи Рис, — що се отнася до двамата идиоти пред вратата ми, ти решаваш дали искаш да се запознаеш с тях още сега, или като една умна жена да се качиш на горния етаж, да поспиш и да облечеш подходящи за града дрехи, докато аз пребивам единия от тях заради обидно отношение към Великия му господар.

Очите му искряха толкова силно, че изглеждаше… подмладен. По-близо до простосмъртните. Изражението му се отличаваше безкрайно от ледения гняв, който бях видяла по лицето му, събуждайки се на онзи диван…

Когато бях решила, че няма да се върна у дома.

… че Дворът на Пролетта навярно не ми е дом.

Давех се в онова познато блато, борех се да стигна до повърхност, която не знаех дали съществува. Бях спала толкова време, а се чувствах…

— Просто ела да ме извикаш, като си тръгнат.

Радостта в очите му угасна и тъкмо щеше да каже нещо, когато женски глас — отривист и нахакан — се обади иззад драмата мъже в антрето.

— Вие, илирианците, сте по-нетърпими от котки, мяучещи да ги пуснат през задната врата. — Валчестата дръжка се завъртя наляво-надясно. Жената шумно въздъхна. — Ама ти сериозно ли, Рисанд? Заключил си ни навън?

Опитах да отблъсна непоносимата тежест още поне за миг и се отправих към стълбището, на чийто връх сега стояха Нуала и Серидуен, вперили стреснати погледи към входната врата. Можех да се закълна, че Серидуен ми махна да побързам. А на мен ми се прииска да ги разцелувам и двете за късчето нормалност, което внасяха в откачения ми ден.

Дощя ми се да разцелувам и Рис, задето изчака да свърна по небесносиния коридор на втория етаж, преди да отвори вратата.

Чух единствено как първият от двамата непознати казва:

— Добре дошъл у дома, дръвник.

А вторият добави:

— Усетих, че си се върнал. Мор ми разказа какво се е случило, но…

Странният женски глас го прекъсна.

— Изгони кучетата да си играят на двора, Рисанд. Двамата с теб трябва да обсъдим нещо.

— И аз трябва да говоря с теб — обяви дълбокият глас с притаена студенина, от която косата ми настръхна.

Нахаканият се обърна към жената.

— Ние дойдохме първи. Изчакай си реда, древна дребосъчке.

Усетих, че Нуала и Серидуен сдържаха или смеха си, или някаква следа от страх, а може би и двете. Определено и двете, когато жената изръмжа, макар и не особено злобно.

Коридорът беше украсен с полилеи от виещо се в различни форми цветно стъкло, които осветяваха няколкото полирани врати от двете му страни. Стана ми чудно коя ли бе стаята на Рис и коя на Мор.

Сред крамолата на долния етаж се разнесе прозявка.

— Защо трябваше да идваме толкова рано? Нали уж срещата е чак довечера в къщата.

Рисанд измърмори, наистина измърмори:

— Повярвай ми, не е за веселба. Най-много за една хубава касапница, ако Касиан не си затвори устата.

— Гладни сме — оплака се първият, Касиан. — Нахрани ни. Някой ми каза, че щяло да има закуска.

— Колко сте жалки — рече странният женски глас. — Жалки кретени.

— Знаем — отвърна Мор. — Но има ли храна в крайна сметка?

Чух думите — чух ги и опитах да ги осмисля, но те просто кръжаха безцелно в мрака на съзнанието ми.

Нуала и Серидуен отвориха врата, водеща към стоплена от огън и слънчеви лъчи стая. Огромните й прозорци предлагаха изглед към обградената от зидове, леко заснежена градина зад къщата и спящото каменно фонтанче в средата й, чиято вода бе източена заради зимата. Стаята бе обзаведена и тъмно дърво и бели платове с леки сивкавозелени акценти. За моя изненада, в нея цареше почти човешка атмосфера.

А леглото — грамадно, меко, украсено с пухени юргани и завивки в кремав цвят — изглеждаше най-приветливо от всичко.

Въпреки това не бях толкова безсилна, че да не задам няколко основни въпроса, поне колкото да заблудя себе си, че ме е грижа за собственото ми благополучие.

— Кои бяха тези? — попитах, когато близначките затвориха вратата след нас.

Нуала тръгна към малката баня — бял мрамор, порцеланова вана на крака, още слънчеви прозорци с изглед към градинската стена и живия плет от кипариси отвъд нея. Серидуен, която се беше отправила към гардероба, потрепери леко, преди да отвърне през рамо:

— Вътрешният кръг на Рисанд.

Помощниците, за които бяха говорили с Мор онази вечер в Двора на Нощта, онези, с които често се срещаше.

— Не знаех, че Великите господари се държат толкова свободно с хората си — признах аз.

— Не всички — поясни Нуала, излизайки от банята с четка за коса. — Само Рисанд.

Явно косата ми беше много рошава, защото Нуала се зае да я разресва, докато Серидуен ми приготвяше спално облекло в цвят слонова кост — топла, мека пижама с дантелена украса.

Плъзнах поглед по дрехите, стаята, зимната градина и спящото фонтанче и одевешните думи на Рисанд изникнаха в паметта ми.

„Врагове не са прониквали през стените на Веларис цели пет хиляди години.“

Включително Амаранта…

— Как е възможно да съществува такъв град? — Погледнах Нуала в огледалото. — Как… как е оцелял?

Нуала стисна устни и тъмните й очи отскочиха към сестра й, която бавно затвори най-долното чекмедже на скрина с меки вълнени пантофи в ръка и преглътна сухо.

— Великият господар владее изключителна сила — отговори предпазливо тя. — И беше отдаден на народа ни дълго преди да наследи поста на баща си.

— Но как е оцелял градът? — настоях аз.

Намирах се в непокътнат град, и то прекрасен, ако съдех по звуците, прииждащи откъм прозорците ми, по красивата градина отвън. Цял, невредим. Безопасен. Докато останалата част от света тънеше в руини.

Близначките се спогледаха отново, използвайки връзката, която си бяха изградили още в утробата. Нуала остави четката върху тоалетната масичка.

— Нямаме право да ти казваме.

— Накарал ви е да си мълчите…

— Не — спря ме Серидуен и отметна кувертюрата на леглото. — Великият господар не ни е заповядвал нищо подобно. Но историята за отбраната на града е негово достояние, не наше. Ще сме по-спокойни, ако той ти я разкаже, ние може да объркаме нещо.

Погледнах ги изпитателно. Добре тогава. Така да бъде.

Серидуен отиде да дръпне завесите и стаята потъна в тъмнина.

Сърцето ми прескочи, събуждайки гнева ми, и аз изстрелях:

— Остави ги отворени.

Не можех да понеса тъмнината, не и толкова скоро.

Серидуен кимна и остави завесите дръпнати встрани. После двете ми казаха да ги извикам, ако имам нужда от тях, и си тръгнаха.

Щом най-сетне се озовах сама, влязох под завивките и почти не усетих колко меки и гладки бяха чаршафите.

Заслушах се в пукането на огъня, в песента на птиците по засадените в саксии вечнозелени храсти — така различна от пролетните мелодии, с които бях свикнала и които не се знаеше дали ще чуя вече… дали ще понеса.

Може би Амаранта наистина беше победила.

И една странна нова част от мен се запита дали бягството ми не е подходящо наказание за него. За онова, което ми беше причинил.

После сънят ме грабна, внезапен, свиреп и дълбок.

ГЛАВА 15

Събудих се след четири часа.

Бяха ми нужни няколко минути да осъзная къде се намирах, какво се беше случило. Усещах всяко тиктакане на малкия часовник върху писалището от палисандрово дърво като тласък обратно-обратно-обратно в гъстия мрак. Но поне се чувствах отпочинала. Все още изтощена, но не и на прага на вечния сън.

Щях да размишлявам върху станалото в Двора на Пролетта по-късно. Утре. Никога.

За щастие, Вътрешният кръг на Рисанд си тръгна още преди да съм свършила с обличането.

Рис стоеше до входната врата, която бе отворена към малкото антре от дърво и мрамор и към улицата отвъд него. Той ме огледа бавно — от тъмносините ми велурени обувки, практични и удобни, през дългото до коленете ми небесносиньо палто, до плитката, която започваше от едната страна на главата ми, извиваше се през тила ми и падаше над другото ми рамо. Под палтото носех плътни, топли кафяви панталони и красив кремав пуловер, толкова мек, че можех да спя в него. В дълбоките си джобове имах плетени ръкавици с цвета на обувките ми.

— На онези двечките определено им харесва да се суетят край някого — коментира Рисанд, макар и да усещах леко напрежение в гласа му.

Имах чувството, че всяка стъпка към яркия ден отвъд през на входната врата продължаваше цяла вечност. Но нещо ме теглеше натам.

Щом градът се разкри пред очите ми, тежестта, което носех в себе си, като че ли изчезна.

Ласкава слънчева светлина, стопляща и бездруго приятния зимен ден, малка, добре поддържана ливада с побеляла изсъхнала трева, висока до кръста ограда от ковано желязо И празни цветни лехи, отвъд които се ширеше чиста улица със светъл калдъръм. По нея се разхождаха Върховни елфи във всевъзможни облекла: едни — с палта като моето, други — пременени в бухнали поли и дантели, трети — с кожени дрехи за езда; всички крачеха спокойно и се любуваха на полъха с аромат на сол и лимонова върбинка, който дори зимата не можеше да прогони. Никой не поглеждаше към къщата. Сякаш не ги интересуваше, че Великият им господар живее в една от многото мраморни градски къщи с позеленели медни покриви от двете страни на улицата, чиито комини пускаха струи дим в ясното небе.

В далечината се долавяше детски смях.

Стигнах колебливо до вратата, вдигнах резето й с разтреперани пръсти, които почти не усетиха леденостудения метал, и направих три стъпки навън, преди да ме спре гледката пред очите ми.

Улицата се спускаше надолу, разкривайки още красиви къщи и димящи комини, още здрави, безгрижни хора. А в дъното й се виеше широка река, чието блещукащо сапфирено тяло пълзеше към необятна водна шир. Морето.

Градът сякаш образуваше кора върху хълмистите брегове на реката, а сградите му бяха построени от бял мрамор или глинест пясъчник. Кораби с разнородни платна се носеха лениво по течението на реката и белите крила на птици просветваха ярко над тях, озарени от обедното слънце.

Нямаше чудовища. Нямаше мрак. Нито следа от страх и отчаяние.

Непокътнат.

„Врагове не са прониквали през стените на Веларис цели пет хиляди години.“

Каквото и да беше направил Рис, каквото и да беше продал или изтъргувал, Амаранта наистина не беше докоснала града дори в разгара на господството си над Притиан.

Всички останали притиански земи беше превърнала в пепелище, оставяйки ги да кървят бавно в продължение на половин век, но Веларис… Пръстите ми се свиха в юмруци.

Усетих нещо голямо зад себе си и погледнах към другия край на улицата.

Там, като всевечен пазител на града, се издигаше стена от плосковърхи планини, с чийто червен камък бяха построени много от сградите в него. Исполинската верига се извиваше около северния край на Веларис, където реката я посрещаше и се губеше в сянката й. До най-северната точка различен вид планини ограждаха града отвъд реката — острите им върхове, щръкнали като рибешки зъби, отделяха приказните хълмове на града от морската шир. Но планините зад мен… Те приличаха на спящи великани. Чувствах ги някак живи.

Сякаш в отговор пулсиращата, пълзяща сила, превзела тялото ми, се отърка в костите ми като котка, търсеща внимание. Направих се, че не я усещам.

— Средният връх — обади се Рис зад гърба ми и аз се завъртях рязко, забравила за присъствието му. Той посочи към най-голямото плато. Пролуки и… прозорци се редяха в най-горната му част. И към него летяха две фигури с огромни, тъмни крила. — Там е другият ми дом в града. Домът на Ветровете.

В този момент летящите фигури кривнаха към скалното здание, понесени от свирепо, стремглаво въздушно течение.

— Днес ще вечеряме там — добави Рис с едновременно раздразнен и смирен тон.

Само че мен не ме интересуваше. Отново се обърнах към града и попитах:

— Как?

Той веднага разбра какво имах предвид.

— Чист късмет.

— Късмет? Да, голям късмет си извадил — пророних тихо, но с достатъчно сила, — че само твоят град е останал незасегнат, докато из цял Притиан е бушувала същинска напаст.

Вятърът разроши тъмната коса на Рис. Върху лицето му цареше неразгадаемо изражение.

— Замислял ли си се дори — продължих с хриплив глас — да отстъпиш малко от късмета си на други народи?

— Всички останали градове — подхвана спокойно той — са известни на света. Веларис обаче е скрит от него хилядолетия наред. Амаранта не го нападна, защото не знаеше за съществуването му. Нито тя, нито зверовете й. До ден-днешен останалите дворове не знаят за него.

— Но как е възможно?

— С магически заклинания и безмилостни, безскрупулни предци, които са били готови на всичко, за да запазят поне един откъслек от рая в окаяния ни свят.

— И когато Амаранта се развихри — изплюх името й като отрова, — не ти ли хрумна да отвориш вратите му за бежанци?

— Когато Амаранта се развихри — отвърна той с яростна искра в погледа, — трябваше да взема някои много трудни решения за много кратко време.

Врътнах очи и ги плъзнах към стръмните хълмове и морето отвъд тях.

— Явно нямаш намерение да ме осветлиш по въпроса.

Но трябваше да знам как е успял да съхрани това кътче покой и красота.

— Сега не му е времето за подобни разговори.

Хубаво. И бездруго се бях наслушала на такива оправдания в Двора на Пролетта. Не си струваше да напрягам сили.

Но нямаше просто да седя в стаята си, не можех да си позволя да страдам и да плача, да спя по цял ден. Щях да излизам навън, дори да ме болеше, дори размерите на това място… Свещени Котеле, беше огромно. Посочих с брадичка към града, чиито улици се спускаха към реката.

— Е, какво толкова си е струвало да спасиш на цената на всичко останало?

Когато се обърнах към него, сините му очи бяха безпощадни като бурното зимно море в далечината.

— Всичко — отвърна той.

Рисанд не преувеличаваше.

Веларис имаше всичко: чайни с красиви масички и столове, разпръснати пред приветливите им витрини, навярно затоплени с магия, защото бяха пълни с весели, усмихнати Върховни елфи и няколко странни приказни същества. Имаше четири големи търговски площада, наречени Палати: два от тях, разположени от южната страна на реката Сидра, и два от северната.

По време на разходката ни успяхме да посетим само два от Палатите: просторни площади от бял камък, обградени от колоните на изящните, изрисувани сгради, които сякаш ги пазеха и подсигуряваха пасажи, сред които се разполагаха част от магазините.

Първият пазар, Палатата на шивачите и бижутерите, предлагаше дрехи, обувки, материали за изработката им и бижута — купища лъскави бижута. Но нищо в мен не потрепна при вида на грейналите под яркото слънце редки тъкани, развявани от хладния речен бриз — дрехите, изложени по широките витрини, златото, рубините, смарагдите и перлите, загнездени в кадифени възглавнички. Не смеех да погледна към празния пръст на лявата ми ръка.

Рис влезе в няколко от бижутериите да търси подарък за незнайно кого. Аз предпочетох да го чакам отвън, скрита в сенките на Палатата. Днес ми стигаше просто да се разходя. Но запознанствата, втренчените погледи, сълзите, укорите… Ако трябваше и с тях да се справям, май щях просто да се заровя в леглото и да не изляза от него.

Ала по тези улици никой не ми обръщаше внимание, макар че вървях до Рисанд. Може би жителите на града не знаеха коя съм — или просто не ги интересуваше кой броди сред тях.

Вторият пазар, Палатата на костите и солта, беше един от така наречените Близнаци: единият се намираше от тази страна на реката, а другият, Палатата на добитъка и подправките — отвъд нея. И двата гъмжаха от търговци, продаващи меса, плодове и зеленчуци, готвени храни, добитък, сладкиши, подправки… Толкова много подправки, чиито познати и забравени аромати ме връщаха към онези безценни години, когато живеех под опеката на недосегаем баща и несметно богатство.

Рисанд вървеше на няколко стъпки от мен с ръце в джобовете и от време на време ми подаваше по малко информация. Да, обясни ми той, много магазини и домове се топлели с магия, особено често посещаваните открити пространства. Не го разпитвах повече по въпроса.

Никой не го избягваше, никой не шушукаше зад гърба му. Не плюеха по него и не го нападаха като „В недрата на Планината“.

Вместо това хората, които го забелязваха, му пращаха широки, топли усмивки. Някои го доближаваха и го приветствано в града с ръкуване. Той познаваше всичките по име и те също го наричаха с неговото.

Но с напредването на деня Рис се умълчаваше все повече и повече. Спряхме на входа на пъстро изрисувана част от града, кацнала върху хълм, чиито склонове се спускаха право към речното корито. Само един поглед към първата витрина беше достатъчен да смрази костите ми.

Шарената врата беше открехната и разкриваше всевъзможни картини, бои, четки и дребни скулптури.

— С това е известен Веларис: с Художническия квартал — обясни Рис. — Тук ще намериш стотици галерии, магазини с материали за рисуване, грънчарници, градини със статуи и още какво ли не. Наричат го Дъгата на Веларис. Артистите — музиканти, танцьори, актьори — обитават онзи хълм отвъд Сидра. Виждаш ли златната точка на върха? Това е един от главните театри. Градът разполага с пет големи, но онзи е най-прочутият. Има и доста по-малки сцени, както и един амфитеатър върху крайморските скали… — Гласът му заглъхна, щом видя, че погледът ми се връща към ярко изрисуваните сгради пред нас.

Улиците гъмжаха от Върховни елфи и разнородни същества, каквито за пръв път срещах. Именно те ми направиха най-голямо впечатление: едни бяха дългокраки, неокосмени и сияеха, сякаш под тъмната им като нощта кожа светеше тяхна собствена луна; други бяха покрити с опалови люспи, менящи цвета си при всяка грациозна стъпка на ципестите им крака; трети пък приличаха на изящни, безумни пъзели от рога, копита и райета. Някои се бяха навлекли с дебели палта, шалове и ръкавици, докато други се разхождаха най-спокойно по люспи, козина и нокти, без да привличат ничие внимание. Но всички до един оглеждаха с жив интерес забележителностите — някои пазаруваха, а други бяха оцапани с глина и прах… и боя.

Художници. Аз самата никога не се бях наричала художник, не възприемах дарбата си толкова сериозно, но…

На мястото, на което изведнъж се преплитаха цветовете, светлината и разнообразието от форми, сега се простираше само една мръсна килия.

— Уморена съм — скалъпих.

Усетих погледа на Рис върху себе си, но не ме интересуваше дали щитът ми е вдигнат, дали можеше да прочете мислите ми.

— Ще се върнем някой друг ден — отвърна той. — И бездруго вече е време за вечеря.

И наистина, слънцето се спускаше към точката, където реката се вливаше в морето отвъд хълмовете, обагряйки града в розово и златисто.

И тази гледка обаче не събуди у мен желание да грабна четката. Жителите на града спираха да се любуват на залеза, сякаш никога не се бяха опасявали за сигурността и свободата си.

Прииска ми се да им се развикам, да грабна някое паве и да строша най-близкия прозорец, да отвържа силата, която отново кипеше под кожата ми, и да им кажа, да им покажа какво съм преживяла, какво е преживял останалият свят, докато те са съзерцавали залези, рисували са и са пили чай край реката.

— Успокой се — пророни Рис до мен.

Врътнах задъхано глава към него.

По лицето му отново се беше появило онова неразгадаемо изражение.

— Народът ми няма вина.

Гневът ми моментално стихна, сякаш се беше подхлъзнал на стълбата, по която се изкачваше в мен, и се беше сгромолясал върху светлия калдъръм.

Да, да, разбира се, че хората нямаха вина. Но не ми се мислеше за това. И за каквото и да било друго.

— Уморена съм — повторих.

Той преглътна сухо, но просто кимна и обърна гръб на Дъгата.

— Утре вечер ще се поразходим отново. Веларис е прекрасен през деня, но по тъмно е направо неописуем.

Все пак говорехме за Града на Звездната светлина, но не намерих сили да се съглася с него.

За вечерята обаче… Вечеря с него в Дома на Ветровете…

Събрах достатъчно сили да попитам:

— И кой точно ще присъства на тази вечеря?

Рис ме поведе нагоре по една стръмна улица и бедрата ми пламнаха от натоварването. Толкова ли бях загубила форма?

— Вътрешният ми кръг — отговори той. — Искам да се запознаеш с тях, преди да решиш дали искаш да останеш тук. Да работиш с мен, съответно и с тях. Вече познаваш Мор, но останалите трима…

— Онези, които ти гостуваха днес.

Той кимна.

— Касиан, Азриел и Амрен.

— Кои са те?

Беше споменал нещо за илирианци, но Амрен — притежателката на женския глас — нямаше криле. Поне не бях зърнала такива през матовото стъкло на вратата.

— В кръга ни съществува йерархия — обясни равнодушно той. — Амрен е моят помощник-командир.

Жена? Явно изненадата се беше изписала върху лицето ми, защото Рис добави:

— Да. А Мор се нарежда след нея в йерархията ни. Само глупак би помислил, че илирианските ми воини са алфа хищниците в скромния ни кръг. — Непокорната, темпераментна Мор беше дясната ръка на Великия господар на Двора на Нощта. Рис продължи: — Ще разбереш какво имам предвид, като се запознаеш с Амрен. Прилича на всеки друг Върховен елф, но под кожата й се крие нещо различно. — Той кимна на една двойка, която му отвърна с радушен поздрав. — Може да е по-стара от града, но е суетна и обича да се обгражда с трофеите и притежанията си като дракон в пещера. Затова бъди нащрек покрай нея. И двете сте доста избухливи, а не искам да се стряскаш още през първата си вечер тук.

Една част от мен не желаеше да научава за какво същество ставаше дума.

— Значи, ако се сдърпаме и скъсам колието й, ще ме опече на бавен огън и ще ме изяде?

Той се засмя.

— Не. Амрен ще ти отмъсти много, много по-жестоко. Последния път, когато двете с Мор се скараха, любимата ми планинска вила се превърна в пепелище. — Той вдигна вежда. — За твое сведение, аз съм най-могъщият Велик господар в историята на Притиан, но дори аз съм дръзвал да я прекъсна само веднъж през последния век.

Най-могъщият Велик господар в историята.

За безбройните хилядолетия, в които Върховните елфи населяваха земите на Притиан, Рис — Рис… с подигравките, сарказма и прелъстителните си погледи…

А Амрен беше още по-тежък случай. И на повече от пет хиляди години.

Зачаках страхът да ме връхлети, тялото ми да закрещи в търсене на начини да се измъкне от вечерята, но… не усетих нищо. Може би щеше да е за добро, ако някой просто сложеше край на всичко…

Здрава ръка сграбчи лицето ми, но достатъчно внимателно, че да не ме нарани, както и достатъчно силно, че да привлече вниманието ми.

— Да не си си помислила такова нещо — изсъска Рисанд с бесен поглед. — Нито за една проклета секунда.

Връзката помежду ни се обтегна и изнемощелите ми щитове грохнаха. И за един-единствен миг, както се беше случило „В недрата на Планината“, прескочих от собственото си тяло в неговото — от моите очи в неговите.

Нямах представа… че изглеждам така…

Лицето ми беше изпито, скулите ми изпъкваха, сивкавосините ми очи бяха помътнели и обградени от лилави сенки. Плътните ми устни — наследени от баща ми — бледнееха, а ключиците ми стърчаха над дебелото вълнено деколте на пуловера ми. Изглеждах сякаш… сякаш гневът и скръбта, и отчаянието ме изяждаха жива, сякаш отново изпитвах тежък глад. Но не за храна, а… за радост, за живот…

В следващия момент се върнах в тялото си и вперих свиреп поглед в Рис.

— Номер ли беше това?

Той свали ръце от лицето ми и отвърна с дрезгав глас:

— Не. — Килна глава настрани. — Как успя да проникнеш през щита ми?

Нямах представа за какво говори. Не бях направила нищо. Просто… се промъкнах в тялото му. И не ми се говореше за това, не точно тук, не точно с него. Закрачих ядосано напред, а краката ми, толкова измършавели и безполезни, горяха при всяка стъпка по стръмния хълм.

Той ме стисна за лакътя — този път с грижовна нежност, но и достатъчно настойчиво, за да ме накара да спра.

— В колко други съзнания си се промъквала неволно?

Люсиен…

— Люсиен? — Рис се изсмя. — На колко неприятно място си попаднала.

От гърдите ми се надигна дълбоко ръмжене.

— Не си позволявай да влизаш в главата ми.

— Щитът ти е свален. — Веднага го вдигнах. — Все едно изкрещя името му в лицето ми. — Отново килна глава с онова умислено изражение. — Може би си наследила моята сила… — Той прехапа долната си устна, после изсумтя. — Разбира се. Съвсем логично е да си я наследила именно от мен, щом собственият ми щит понякога те пропуска. Изумително.

Хрумна ми да се изплюя върху ботушите му.

— Вземи си силата. Не я искам.

Коварна усмивчица.

— Не става така. Вече е част от живота ти. Единственият начин да си я върна, е да те убия. Но тъй като компанията ти ми е приятна, ще се въздържа. — Извървяхме няколко крачки, преди да добави: — Важно е да държиш щитовете си вдигнати. Особено сега, когато вече си виждала Веларис. Ако някога напуснеш земите ни и някой се прокрадне в съзнанието ти… — Той стегна челюсти. — Хора като нас, способни да влизат в чужди съзнания като от стая в стая, се наричат даемати. Рядко срещано явление сме и дарбата се проявява по неведомата воля на Майката, но сме достатъчно по света, че да съществуват и такива — главно влиятелни личности, — които старателно упражняват умението да ни възпират. Ако срещнеш даемат, без да си вдигнала щитовете си, Фейра, той ще може да вземе каквото си пожелае от ума ти. По-могъщите са способни да те превърнат в своя робиня, да те подчиняват на волята си… без дори да го съзнаваш. Земите ми до ден-днешен са такава мистерия, че някой би те намерил за изключително ценен източник на информация.

Даемати — и аз ли вече бях една от тях, щом можех да правя подобни неща? Поредното проклето название, с което да ме наричат хората зад гърба ми.

— Да разбирам ли, че при евентуална война с Хиберн армиите на краля няма да атакуват града, тъй като дори не знаят за съществуването му? — Махнах с ръка около нас. — И какво, глезените ти поданици… онези, които не умеят да защитават мислите си, имат закрилата ти и не им се налага да се бият, докато всички ние леем кръвта си?

Не му дадох възможност да отговори, а просто ускорих ход. Детински удар под кръста, но… Отвътре бях станала като далечното, буйно море, раздирано от бури, които те караха да загубиш всякаква представа къде е повърхността.

Рис вървя на крачка зад мен чак до дома му.

Една малка част от мен шепнеше, че мога да преодолея черния спомен за Амаранта, раздялата с Тамлин, прехода към това странно ново тяло… Но онази празна, студена дупка в гърдите ми… постоянно напяваше, че не съм способна.

Дори в годините, когато висях на косъм от гладната смърт, тази моя част преливаше от цвят, от светлина. Може би трансформацията в елф я бе прекършила. А може би Амаранта.

Или пък аз самата, когато забих кинжала си в сърцата на две невинни същества и кръвта им стопли ръцете им.

— В никакъв случай — отсякох.

Намирах се в малката градинка на покрива на градската къща. Бях пъхнала ръце в джобовете на палтото си, за да ги предпазя от студения нощен въздух. Тясното пространство побираше само няколко окастрени в четвъртита форма храсти и обла маса с два стола, на които седяхме двамата с Рисанд.

Градът около нас блещукаше, а звездите сякаш висяха по-ниско от обичайното и просветваха в рубинено, аметистово и перлено. Пълната луна над нас караше мраморните сгради и мостове да сияят, като че ли излъчваха своя собствена светлина. Отнякъде свиреше музика — приглушени струнни и ударни инструменти, а по крайречните улици от двете страни на Сидра трептяха лампите на кафенета и магазини, всичките отворени дори късно вечерта и пълни с клиенти.

Живот — градът кипеше от живот. Почти вкусвах заряда му върху езика си.

Рисанд скръсти ръце върху черния си тоалет със сребърни шевове и размърда грамадните си криле, когато натъртих:

— Не.

— В Дома на Ветровете не може да се влезе с ответряне, също както в тази къща. Защитен е дори от Великите господари. Не ме питай защо или кой го е направил. Но вариантът е или да изкачим десетте хиляди стъпала, което изобщо не ми се нрави, Фейра, или да долетим дотам. — Двата нокътя по върховете на всяко от крилата му отразяваха лунната светлина. По устните му плъзна онази бавна усмивка, която не бях виждала цял следобед. — Обещавам, че няма да те изпусна.

Сведох намръщен поглед към тъмносинята ми рокля. Въпреки че разкошната й материя беше достатъчно плътна, дълбокото деколте далеч не беше подходящо за нощния студ. Хрумна ми отново да облека пуловера и дебелите панталони, но в крайна сметка избрах елегантния вид пред удобството. Вече съжалявах, независимо че имах и палто. Но тъй като очаквах Вътрешният кръг да е нещо като свитата на Тамлин… предпочитах да се явя на вечерята с официално облекло. Премерих с уплашен поглед черното пространство между покрива и планинската къща.

— Този вятър ще разкъса роклята ми.

Усмивката му се разшири.

— Ще дойда по стълбите — кипнах аз, доволна да почувствам дори гняв след няколкото часа на пълно вцепенение, и тръгнах към вратата в отсрещния край на покрива.

Рис разгърна едното си крило и заприщи пътя ми.

Гладка ципа с леки цветни отблясъци. Отдръпнах се от него.

— Нуала прави прическата ми цял час.

Е, преувеличавах, но наистина се бе суетила прекалено дълго, докато аз седях безмълвно пред тоалетната масичка, позволявайки й да извие краищата на косата ми в меки къдрици и да вдигне част от тях с красиви златни шноли. Струваше ми се по-примамливо тази вечер да остана сама в тихата си стая… вместо да се изправя пред онези хора. Вместо да общувам с когото и да било.

Крилото на Рис ме обви и ме побутна толкова близо до мощното му тяло, че почти усещах топлината му.

— Обещавам, че няма да позволя вятърът да съсипе прическата ти.

Вдигна ръка така, сякаш се канеше да подръпне някоя от свободните ми къдрици, но после я свали.

— Щом трябва да реша дали искам да помогна на теб и Вътрешния ти кръг в борбата ви срещу Хиберн, не може ли просто… да се срещнем тук?

— Всички вече ни чакат в другата къща. Пък и Домът на Ветровете е достатъчно просторен, че да устоя на изкушението да ги хвърля от ръба на планината.

Преглътнах. Внушителното здание, лъснало в нощта, обгръщаше върха на средната планина като същинска златна корона. А между мен и тази корона от светлина се простираше дълго, дълго въздушно пространство.

— Искаш да кажеш — подхванах аз, защото не намерих друго подходящо оръжие в арсенала си, — че тази къща е прекалено малка за буйните им темпераменти и се боиш, че може отново да подивея?

Крилото му ме побутна още по-близо до него — лек топъл допир по рамото ми.

— Да, и какво от това?

— Не съм крехка порцеланова кукла.

Макар че онова, което бях видяла през очите му този следобед, говореше друго.

— Знам, че не си. Но все пак нямам намерение да те хвърля на вълците. Ако наистина си съгласна да ми помогнеш с Хиберн, да запазя крепостната стена, трябва първо да се запознаеш с приятелите ми. Сама реши дали имаш сили за това. Държа тази среща да се проведе по моя начин, а не когато те си наумят да ми се натрапят.

— Не предполагах, че имаш приятели.

Да! Яд, разпаленост… Добре ми се отразяваше. По-добре, отколкото да се чувствам куха отвътре.

Студена усмивка.

— Не си ме питала.

Вече се намирах достатъчно близо до него, че да преметне ръка през кръста ми, обгръщайки ме и с двете си крила. Гръбнакът ми се скова. Клетка…

Крилете се разгърнаха.

Ръката му се стегна около кръста ми. Приготвяше се за излитане. Свещена Майко, пази ме!

— Само казваш, и веднага се връщаме, и то без всякакви въпроси. Няма да те съдя и ако прецениш, че не можеш да понесеш работата с мен, с тях. Ще намерим друг начин да живееш пълноценно тук, независимо от собствените ми нужди. Изборът е лично твой, Фейра.

Замислих се дали да не изискам да остана. Но защо? За да спя? За да избегна среща, която несъмнено трябваше да проведа, преди да взема решението си? А и мисълта да полетя…

Огледах крилете над себе си, силната ръка около кръста ми.

— Моля те, не ме изпускай. И недей да…

Изстреляхме се във въздуха като комета.

Преди писъкът ми да е отшумял, градът се разгърна под нас. Едната ръка на Рис се плъзна под коленете ми, а другата се уви около гърба и ребрата ми и се заиздигахме нагоре и все по-нагоре в звездното небе, сред втечнения мрак и пеещия вятър.

Светлинните на града потънаха под краката ни и Веларис се превърна в развято кадифено одеяло, осеяно с бижута. Музиката вече не достигаше дори нашите заострени уши. Въздухът беше студен, но не свиреп вятър, а нежен полъх галеше лицето ми, макар и да летяхме стремглаво към Дома на Ветровете.

Чувствах тялото на Рис мощно и топло до своето, несломима природна стихия, изваяна за полет. Дори уханието му наситено с нотки на дъжд и сол, и нещо цитрусово, ми напомняше на вятъра.

Попаднахме във възходящо течение и се издигнахме толкова бързо, че инстинктивно вкопчих ръце в черната му туника, а стомахът ми се сви на топка. Тих смях погъделичка ухото ми.

— Очаквах да пищиш повече. Явно не те впечатлявам достатъчно.

— Да не си посмял — изсъсках, насочвайки вниманието си към приближаващата тиара от светлина във вечната стена на планината.

Небето преливаше над нас, а светлините на града под нас и имах чувството, че съм попаднала между две огледала, докато не се понесохме през море от звезди. Една стегната на кълбо част от сърцето ми се поотпусна леко.

— Като момче — подхвана Рис до ухото ми — се измъквах от Дома на Ветровете с един голям скок през прозореца, а после политах в нощта и просто кръжах над града, реката и морето. Още го правя понякога.

— Родителите ти сигурно са били много доволни.

— Баща ми така и не разбра, а майка ми… — Рис се умълча за миг. — Тя беше илирианка. Като ме хванеше да скачам през прозореца, ме овикваше едно хубаво, а после литваше след мен и двамата се реехме в небето до зори.

— Явно е била прекрасна жена — предположих аз.

— Беше — съгласи се той. И тази единствена дума ми каза достатъчно за миналото му, че да не разпитвам повече.

Рис ни издигна още по-нависоко с една отмерена маневра, докато не се изравнихме с широката тераса, осветена от златни фенери. В далечния й край се виждаха две отворени стъклени врати, вградени в червената скала, зад които се разкриваше огромна, но изненадващо обикновена трапезария, издълбана в тялото на планината и украсена с лъскаво тъмно дърво. Веднага ми направи впечатление, че всички столове бяха пригодени за криле.

Рис кацна също толкова плавно, колкото и излетя; въпреки това задържа ръката си под мишниците ми, тъй като коленете ми се подвиха. Аз се отдръпнах от него и отправих поглед към града зад нас.

Толкова време бях прекарала в короните на дърветата, че височините отдавна не ми въздействаха по онзи първичен начин. Но разгърналият се под краката ни град… и по-лошо — необятната черна шир на морето отвъд него… Явно наивната човешка мисъл никога нямаше да ме напусне, защото чак сега осъзнавах колко голям беше светът. Колко голям беше Притиан, щом град като този оставаше скрит от Амаранта и от другите дворове.

Рисанд мълчеше до мен. След известно време обаче каза:

— Да чуем.

Вдигнах вежда.

— Изплюй камъчето. И аз ще изплюя моето.

Поклатих глава и върнах погледа си към града.

Рис обаче не се отказа.

— Аз си мисля, че цели петдесет години бях затворник „В недрата на Планината“ и макар от време на време да сънувах това място, не вярвах, че ще го видя отново с очите си. Мисля си и че ми се ще аз да я бях убил. Мисля си, че ако пламне война, вероятно доста време няма да се наслаждавам на нощ като тази.

Той плъзна очи към мен и зачака.

Не виждах смисъл да питам за пореден път как е успял да опази това място от нея, понеже не очаквах отговор. Затова попитах:

— Смяташ ли, че войната ще настъпи толкова скоро?

— В поканата ми беше регламентирано, че тази вечер няма да се задават въпроси. Е, аз ти признах… три неща. Ти ми дай едно.

Отправих поглед към ширналия се свят, града, буйното море и сухата зимна нощ.

Дали от прилив на смелост и безразсъдство, или просто защото се намирах толкова високо над всичко, че щяха да ме чуят само Рис и вятърът, но казах:

— Мисля си, че явно съм била влюбена глупачка да се примиря с толкова малко от Двора на Пролетта. Мисля си, че прекалено дълго са ме държали в нищожно кътче от земите ни и че вероятно завинаги щях да живея в неведение като някой домашен любимец. Мисля си… — Думите се заклещиха в гърлото ми. Разтърсих глава, сякаш така можех да изгоня останалите от нея. Въпреки това ги изрекох: — Мисля си, че досега водех самотен, безнадежден живот и навярно съм се влюбила в първия човек, който ме взе под крилото си. Мисля си, че и той го е знаел… едва ли осъзнато, но може би той самият е искал да вземе някого под крилото си. И може би предишната Фейра е била идеална за целта. Но не и… сегашната.

Край.

Колко злоба, себичност и неблагодарност се беше изляла от мен. А колко много беше направил Тамлин…

Името му прокънтя из цялото ми тяло. Едва преди ден бях с него. Не — не, нямаше да мисля за това. Още не.

— Цели пет — коментира Рисанд. — Май ти дължа две мисли. — Той надникна зад нас. — Но да ги оставим за по-късно.

Двамата крилати стояха между отворените врати.

Ухилени до уши.

ГЛАВА 16

Рис закрачи към двамата мъже, до вратите на трапезарията, предлагайки ми възможността да остана на терасата или да тръгна с него.

Само една моя дума, беше ми обещал, и си отивахме.

И двамата мъже бяха високи, крилете им бяха плътно прибрани до яките им, мускулестите им тела бяха покрити с кожени облекла с твърди пластини, които ми напомняха на люспите на някой змиеподобен звяр. По протежението на гръбнаците им бяха прикрепени еднакви дълги мечове, красиви в простотата си. Май в крайна сметка не трябваше да се обличам с официални дрехи.

Малко по-едрият от двамата, чието лице се криеше в сянка, рече с тих смях:

— Ела, Фейра. Не хапем. Освен ако не поискаш.

Изненадващата покана стрелна искра през тялото ми и задвижи краката ми.

Рис пъхна ръце в джобовете си.

— Доколкото знам, Касиан, никой никога не е приемал предложението ти.

Вторият изсумтя, а когато двамата се обърнаха към трапезарията, златистата светлина най-сетне озари лицата им и аз най-откровено се зачудих дали наистина никой не беше пожелавал зъбите им върху кожата си. Щом майката на Рисанд също беше илирианка, то явно целият им народ беше надарен с неестествена красота.

Подобно на Великия им господар, двамата воини бяха тъмнокоси и смугли. Очите им, за разлика от тези на Рис, бяха лешникови и сега се взираха в мен, докато пристъпвах към отворените врати на Дома на Ветровете зад тях.

С това се изчерпваха приликите между трима им.

Касиан огледа Рис от глава до пети, а дългата му до раменете черна коса се полюшваше около лицето му.

— Много си изискан тази вечер, братко. Накарал си и клетата Фейра да се премени.

Той ми намигна. Чертите му бяха някак груби, сякаш бе изваян от вятър, пръст и огън, а представителните му одежди бяха просто нужното за случая неудобство.

Вторият воин обаче, онзи с по-класическата красота от двамата… Дори светлината бягаше от елегантните очертания на лицето му. И то с право. Беше красиво, но почти неразгадаемо. От него трябваше да се пазя той беше ножът в тъмнината. И наистина, до бедрото му висеше ловджийска кама с дръжка от обсидиан, чиято тъмна ножница беше гравирана с низ от сребристи руни, каквито не бях виждала преди.

— Това е Азриел, майсторът ми шпионин — представи го Рис.

Не се изненадах. Инстинктът ми ме накара да проверя дали щитовете на съзнанието ми са вдигнати. За всеки случай.

— Добре дошла — приветства ме сдържано Азриел с нисък;, почти равен глас и протегна осеяната си с жестоки белези ръка към мен. Формата й не се отличаваше с нищо, но кожата… Изглеждаше усукана, намачкана и раздрана. Изгаряния. И то навярно много тежки, щом дори безсмъртната му кръв не бе успяла да ги изцери.

Кожените пластини на леката му броня покриваха по-голямата част от ръката му, придържани с гайка през средния му пръст. Ала те не служеха, за да крият белезите, осъзнах, когато ръката му проряза студения нощен въздух помежду ни. Не, бяха там, за да държат големия, бездънен кобалт, украсяващ задната част на ръкавицата му. Имаше същия и върху лявата си ръка. Касиан пък носеше червени камъни, чийто цвят наподобяваше спящото сърце на пламък.

Поех ръката на Азриел и грубите му пръсти стиснаха моите. Кожата му беше също толкова студена, колкото лицето му.

Като се здрависахме и отстъпих деликатно към Рис, думата, която Касиан беше използвал преди малко, изскочи в съзнанието ми.

— Да не би да сте братя?

Илирианците си приличаха, но само по онзи начин, по който си приличаха едноземците.

— Всички копелета сме братя — обясни Рисанд.

Не се бях замисляла.

— Ами… ти? — попитах Касиан.

Той сви рамене изпод плътно прибраните си крила.

— Аз командвам армиите на Рис.

Сякаш подобна позиция можеше да се обяви с небрежно свиване на рамене. И… армии. Рис имаше армии. Пристъпих от крак на крак. Лешниковите очи на Касиан проследиха движението, устата ми се кривна на една страна и най-сериозно очаквах да ми даде експертното си мнение за това колко нестабилна ме правеше подобен нервен тик срещу евентуален опонент, когато Азриел поясни:

— Касиан е и майстор на вбесяването. Особено ако става дума за приятелите ни. А тъй като ти си приятелка на Риск… успех.

Приятелка на Рисанд — не спасителка на земята им, не убийца, не кръстоска между човек и елф. А може би не знаеха…

Но Касиан избута своя злощастен събрат настрани и Азриел разпери леко мощните си криле, за да запази равновесие.

— Как, по дяволите, си успяла да направиш онази стълба от кости в леговището на Миденгарда, при положение че собствените ти кости изглеждат на път да се скършат всеки момент?

Е, явно знаеха. Наясно бяха, че съм била „В недрата на Планината“. А те къде са бяха подвизавали през това време? Поредната мистерия. Може би тук — с народа си. В безопасност.

Посрещнах погледа на Касиан най-малкото защото, ако позволях на Рисанд да ме защити, сигурно още една част от мен щеше да рухне. И вероятно постъпвах като коварна змия, което по една случайност ми носеше удоволствие, но казах:

— А как, по дяволите, вие сте успели да оцелеете толкова дълго време?

Касиан отметна глава назад и се разсмя — плътен, дълбок звук, който отекна между червените каменни стени на къщата. Азриел вдигна одобрително вежди и сенките като че ли го обгърнаха още повече. Сякаш той беше тъмният кошер, откъдето излитаха и където се завръщаха.

Потиснах ледената си тръпка и погледнах към Рис с надеждата да ме просветли относно странната дарба на шпионина му.

Той стоеше с празно изражение, макар че от очите му надничаше предпазливост. Бдителност. Тъкмо се канех да го попитам в какво е зяпнал, когато Мор се появи на терасата с думите:

— Силно се надявам, че Касиан се хили, защото Фейра му е казала да си затваря проклетата уста.

И двамата илирианци се обърнаха към нея, а Касиан дори зае леко разкрачена бойна позиция.

Реакцията му почти ми попречи да забележа как сенките около Азриел се разсейват и очите му плъзват по тялото на Мор: беше облякла разкошна рокля от червен шифон със златисти маншети, а в разпуснатата й вълниста коса проблясваха златни гребенчета с форма на листа.

Тънка сянка се изви около ухото на Азриел и той стрелна поглед към мен. Веднага си придадох невинно изражение.

— Не знам защо все забравям, че двамата сте роднини — отвърна Касиан на Мор, кимвайки към Рис, който врътна очи. — Такива сте контета.

Мор направи ироничен реверанс. А аз едва не въздъхнах от облекчение при вида на елегантната й премяна. Поне в нейно присъствие нямаше да изглеждам прекалено натруфена.

— Исках да впечатля Фейра. А ти можеше поне да си вчешеш косата.

— За разлика от някои хора — натърти Касиан, потвърждавайки подозренията ми за бойната му стойка, — аз си имам по-важни ангажименти от това да вися с часове пред огледалото.

— Да. — Мор отметна дългата си коса през рамо. — Понеже перченето из Веларис е…

— Имаме си компания — предупреди деликатно Азриел и разгърна леко криле, за да насочи приятелите си към отворените врати на трапезарията. Можех да се закълна, че около тях витаеха струйки тъмнина.

Мор потупа Азриел по рамото, изплъзвайки се от протегнатото му крило.

— Успокой се, Аз. Тази вечер няма да се караме. Нали обещахме на Рис.

Сенките изчезнаха напълно и той сведе леко глава, а гарвановочерната му коса се люшна пред красивото му лице, сякаш за да го предпази от безпощадно красивата й усмивка.

Мор като че ли не забеляза реакцията му и ме привика с ръка.

— Ела при мен, докато те пият. — Достойнството не ми позволи да надникна към Рис за одобрение. Затова директно тръгнах след нея, докато двамата илирианци останаха да изчакат Великия си господар. — Освен ако не предпочиташ да пиеш с тях. — Подхвърли Мор, като влязохме в топлото пространство между червените каменни стени на трапезарията. — Но те искам за себе си, преди Амрен да те е обсебила…

Шепнещ полъх на вятъра отвори двукрилата вътрешна врата на трапезарията, разкривайки притъмнелия пурпурен коридор, водещ към вътрешността на планината.

И вероятно една част от мен си оставаше простосмъртна, защото, макар че ниската слаба жена на прага й изглеждаше като една от Върховните елфи и Рис ме беше предупредил за нея, всеки инстинкт в тялото ми крещеше да побягна. Да се скрия.

Беше с петнайсетина сантиметра по-ниска от мен, дългата й до брадичката права черна коса лъщеше на светлината, гладката й кожа имаше бронзов загар, а лицето й — красиво, но на границата на обикновеното — се бе сдобило с отегчено, ако не и леко подразнено изражение. Очите й обаче…

Сребърните й очи бяха нещо невиждано; блясъкът в тях потвърждаваше убеждението ми, че не е от расата на Върховните елфи. Или поне не е била родена такава.

Среброто в очите на Амрен се виеше спираловидно като пушек в стъкленица.

Беше облечена в панталони и блуза като онези, които носех в другия планински палат, и двете в цветове на олово и буреносни облаци, а ушите, пръстите и китките й бяха окичени с перли — бели, сиви и черни. Дори Великият господар до мен бледнееше като сянка пред силата, струяща от нея.

Мор простена, тръсна се в стола до единия край на масата и си наля чаша вино. Касиан седна срещу нея и размаха нетърпеливо пръсти към бутилката. Рисанд и Азриел обаче останаха по местата си — явно за да следят събитията отблизо. Амрен ме доближи и спря на около метър от мен.

— Вкусът ти си остава безупречен, Велики господарю. Благодаря ти.

Гласът й звучеше мило, но и по-остро от всеки нож, който някога бях виждала. Тънките й, малки пръсти погалиха изящната брошка от сребро и перли, забодена над дясната й гърда.

Значи за нея беше купил бижуто. Онова, което в никакъв, ама в никакъв случай не биваше да открадвам.

Погледът ми прескочи между Рис и Амрен в опит да разтълкува връзката помежду им, но Рисанд просто махна с ръка и сведе глава в поклон.

— Стои ти прекрасно, Амрен.

— На мен всичко ми стои прекрасно — обяви тя и ужасяващите й, омагьосващи очи отново се стрелнаха към моите като обяздена светкавица.

Тя пристъпи към мен, душейки въздуха, и въпреки че стърчах с цяла глава над нея, коленете ми омекнаха. Все пак вирнах брадичка. Незнайно защо.

— Значи, вече сме две — рече Амрен.

Сбърчих вежди.

Устните й бяха като червен прорез върху лицето й.

— Родени като нещо друго, но попаднали в нови, непознати тела.

Реших окончателно, че не желая да научавам какво е била преди това.

Амрен посочи с брадичка към празния стол до Мор и косата й се раздвижи като бликнала нощ. Покани ме да седна. Тя самата зае мястото пред мен, Азриел — това до нея, а Рис се настани до мен.

Никой не заемаше челните позиции на масата.

— Макар че има и трета — продължи Амрен, обръщайки поглед към Рисанд. — Май не си общувал с Мириам от… векове. Интересно.

Касиан врътна очи.

— Моля те, говори направо, Амрен. Гладен съм.

Мор се задави с виното си. Амрен плъзна поглед към воина от дясната си страна. Азриел наблюдаваше и двама им много, много внимателно.

— Никой ли не топли леглото ти в момента, Касиан? Сигурно е безкрайно трудно да си илирианец и да мислиш само за любимата част от тялото си.

— Знаеш, че винаги съм готов да попалувам с теб, Амрен — отвърна Касиан, без изобщо да се смущава от сребърните й очи и силата, струяща от всяка нейна пора. — Наясно съм колко обичаш илириански…

— Мириам — взе думата Рисанд, забелязал змийската усмивка на Амрен — и Дракон са добре, доколкото знам. И кое по-точно ти се струва толкова интересно?

Амрен килна глава настрани и ме заоглежда. Аз опитах да не се свлека под погледа й.

— Освен нея само един друг е превръщан от човек в безсмъртен. Интересно, че се случва отново, тъкмо когато всички древни играчи се завръщат в играта. Но Мириам получи дълъг живот, не ново тяло. А ти, девойче… — Тя пак подуши въздуха и аз се почувствах съвършено гола пред очите й. По лицето й се изписа откровена изненада. Рис просто кимна. Каквото и да значеше това. Вече започваше да ми омръзва. До гуша ми идваше от преценяващи погледи. — Кръвта ти, вените ти, костите ти са претърпели Метаморфозата. Простосмъртна душа в безсмъртно тяло.

— Гладна съм — заяви Мор, побутвайки ме с бедрото си. Щракна с пръсти и масата се отрупа с печени пилета, зеленчуци и хлябове. Елементарно, макар и изтънчено меню. Но нищо официално. Май пуловерът и панталоните нямаше да са в несъответствие с подобна вечеря. — Амрен и Рис могат да плямпат цяла нощ и да ни отегчат до смърт, затова не чакай тях, а започвай. — Тя взе вилицата си, цъкайки с език. — Попитах Рис дали може аз да те водя на вечеря, да сме си само двечките, но той каза, че нямало да се съгласиш. Но честно — с тези древни досадници ли предпочиташ да прекарваш времето си, или с мен?

— Като се има предвид, че си моя връстница — подхвана Рис, — май забравяш…

— Само приказки, приказки, приказки — прекъсна го Мор и стрелна предупредителен поглед към Касиан, който наистина беше отворил уста да каже нещо. — Не може ли първо капване, хапване, хапване, а раздумките после?

Получаваше се интересен баланс между страховитата Втора на Рис и неустоимо жизнерадостната му Трета в йерархията. Ако Мор превъзхождаше по ранг двамата воини на масата, явно имаше друга причина, освен бунтарския й чар. Някаква сила, благодарение на която бе оцеляла след сбиването си с Амрен.

Азриел се засмя сдържано и взе вилицата си. Аз последвах примера му, но изчаках да сложи първата хапка в устата си, преди да опитам храната. За всеки случай.

И колко вкусно беше само. А виното…

Дори не осъзнавах, че Мор ми е наляла от него, преди да отпия първата глътка. Тя чукна чашата си с моята и каза:

— Не позволявай на тези стари интриганти да те командорят.

— Присмял се… хърбел на щърбел — каза Касиан. После погледна свъсено към Амрен, която не беше докоснала чинията си. — Все забравям колко си странна.

Най-безцеремонно взе чинията й и изсипа половината й съдържание в своята, а останалото подаде на Азриел.

— Постоянно му повтарям първо да пита — обясни й Азриел докато пресилваше храната в чинията.

Амрен махна с пръсти и празната чиния изчезна от белязаните ръце на Азриел.

— Ако не си успял да го обучиш след толкова векове, момчето ми, едва ли някога ще се получи.

Тя подреди сребърните прибори на празната маса пред себе си.

— Ти не… ядеш? — обърнах се към нея. Обаждах се за пръв път откакто бяхме седнали.

Зъбите на Амрен ми се сториха обезпокоително бели.

— Не и такава храна.

— Да се сваря в Котела дано! — изхленчи Мор, отпивайки щедра глътка вино. — Може ли да не подхващаме тази тема?

Реших, че не искам да знам с какво се храни Амрен.

Рис се изкиска от другата ми страна.

— Напомнете ми да организирам семейни вечери по-често.

Семейни вечери — не официални дворцови сбирки. А тази вечер… или не подозираха, че съм дошла, за да реша дали искам да работя с Рис, или просто не искаха да се преструват на такива, каквито не бяха. Очевидно се бяха облекли както им харесваше — имах все по-натрапчивото чувство, че дори по нощница да се бях явила, нямаше да забележат. Наистина необикновена шайка. А срещу Хиберн… какви ли тайни заложби щяха да разкрият, какво ли умееха?

Срещу мен Азриел като че ли се беше затворил в пулсиращ пашкул от тишина. Като взе чашата си, за да пийне вино, отново зърнах овалния син камък върху ръкавицата му. Той забеляза беглия ми поглед, както забелязваше и анализираше всичките ми движения, думи и глътки въздух. Вдигна ръцете си към мен, така че да огледам добре и двете бижута.

— Наричат се Сифони. Те събират и съсредоточават силата ни по време на битка.

Само двамата с Касиан носеха такива.

Рис остави вилицата си и поясни:

— Силата на по-жилавите илирианци обикновено е от рода на „първо опожарявай, после задавай въпроси“. Нямат много други магически дарби, освен унищожителната си мощ.

— Талантът на един свиреп, войнствен народ — добави Амрен.

Азриел кимна и около шията и китките му започнаха да усукват сенки. Касиан го изгледа предупредително, но Азриел не му обърна внимание.

Макар и да улавяше всеки поглед между майстора му шпионин и командира на армиите му, Рис продължи:

— Да, илирианците прилагат силата си в битки. Сифоните обуздават първичната им мощ и я правят по-гъвкава в ръцете на Касиан и Азриел, така че да я преобразуват в щитове, мечове, стрели и копия. Представи си разликата между това да лиснеш кофа с боя по стената и да използваш четка. Сифоните трансформират магията в по-лесно управляема и прецизна по време на сражения, когато естествената й форма би постигнала масово унищожение, излагайки на опасност собствените им съюзници.

Стана ми чудно колко ли пъти я бяха използвали в суровия й вид? Дали белезите по ръцете на Азриел не бяха резултат от това?

Касиан сви пръсти, любувайки се на прозрачните червени камъни по собствените си ръце.

— Пък и изглеждат страхотно.

— Илирианци — измърмори Амрен.

Касиан оголи зъби с престорено озлобление и отпи от виното си.

Трябваше да ги опозная, да си ги представя като свои другари, на които можех да разчитам, ако конфликтът с Хиберн наистина избухнеше… Затърсих подходящи въпроси и обърнах очи към Азриел, чиито сенки пак бяха изчезнали.

— Как… интересно ми е как двамата с лорд Касиан…

Касиан изплю глътката вино по цялата маса и Мор скочи с бясна ругатня, бършейки роклята си със салфетка.

Но той вече виеше от смях и дори по лицето на Азриел играеше бледа, предпазлива усмивка. Мор просто махна с ръка към роклята си и пръските вино се появиха върху бронята на Касиан. Бузите ми пламтяха. Явно бях нарушила някое правило на двора им и…

— Касиан — провлачи Рис — далеч не е лорд. Макар че несъмнено се радва на грешката ти. — Той огледа Вътрешния си кръг. — И като стана дума, същото важи за Азриел. И за Амрен. Мор, ако щеш вярвай, е единствената чистокръвна носителка на истинска титла около тази маса. — Ами той самият? Рис явно прочете въпроса по лицето ми, защото обясни: — Аз съм наполовина илирианец. Чистокръвните Върховни елфи приемат такива като нас за копелета.

— Значи… значи, вие тримата не сте Върховни елфи? — Погледнах към него и двамата воини.

Смехът на Касиан най-сетне утихна.

— Илирианците определено не сме Върховни елфи. За наше огромно щастие. — Той пъхна кичур черна коса зад едното си ухо. То беше обло като моето едно време. — И не сме от по-нисшите им раси, към които някои опитват да ни причислят. Ние сме просто илирианци. В най-добрия случай ни имат за лесно заменима въздушна кавалерия на Двора на Нощта, а в най-лошия — за малоумни главорези.

— Второто е по-често срещано — поясни Азриел.

Не посмях да попитам дали сенките бяха част от илирианския му произход.

— Не ви забелязах „В недрата на Планината“ — отбелязах вместо това.

Трябваше да знам със сигурност дали са били там, дали са ме видели, дали това щеше да повлияе на работата ни с…

В трапезарията се спусна тишина. Никой от тях, дори Амрен, не погледна към Рисанд.

Накрая Мор наруши мълчанието.

— Защото не бяхме там.

Лицето на Рис се превърна в студена маска.

— Амаранта не подозираше, че съществуват. А когато някой опиташе да й каже за тях, обикновено губеше разсъдъка си.

По гръбнака ми се спусна тръпка. Не при мисълта за студенокръвната убийца, а…

— Наистина сте опазили града и обитателите му в тайна от нея цели петдесет години?

Касиан се взираше толкова втренчено в чинията си, че очаквах всеки момент да излезе от кожата си.

— И ще продължим да ги крием от враговете ни още дълги години — обади се Амрен.

Отговорът й не ме устройваше.

Рис дори не се бе надявал да ги види отново, когато го бяха затворили „В недрата на Планината“. Въпреки това някак бе успял да ги защити.

И четиримата души около масата, дори Амрен, трепереха при мисълта.

Навярно не само заради факта че Рис бе търпял тормоза на Амаранта, докато те бяха живели тук на свобода. Вероятно и заради всички, останали извън стените на града.

Но дали опазването на един град наистина не беше по-добре от нищо? Не беше ли хубаво, че поне едно кътче на Притиан оставаше непокътнато? Непокварено?

— Нито един от обитателите на града не живее в неведение за ужасите извън границите му — обясни дрезгаво Мор. Златните й гребени проблясваха на светлината. — И за цената, която мнозина платиха.

Не дръзнах да попитам каква цена. Болката, пропила тежкото им мълчание, ми казваше достатъчно.

Но щом всички бяха надживели мъката и още можеха да се смеят… Покашлях се, изпънах гръб и отново обърнах поглед към Азриел, който, макар и обграден от сенки, изглеждаше най-безобиден.

— Как се срещнахте? — Невинен въпрос за опознаване на събеседниците ми. Но дали бе достатъчно невинен?

Азриел просто извърна очи към Касиан, който гледаше Рис с обожание и чувство за вина, толкова дълбоки и болезнени, че един позаглъхнал инстинкт в мен едва не ме накара да протегна ръка през масата и да хвана неговата.

Касиан обаче осмисли въпроса ми, както и безмълвната молба на приятеля му да разкаже историята вместо него, и на лицето му изплува бледа усмивка.

— В началото всички се мразехме един друг.

Очите на Рис тъмнееха. Спомените за Амаранта и всички онези ужаси…

Изповед за изповед — мислех, че го прави заради мен. Ала сигурно искаше да си излее душата пред някого, а не можеше пред тях, не и без да им причини още болка и гузна съвест.

Касиан продължи, отнемайки вниманието ми от мълчаливия Велик господар.

— Двамата с Аз наистина сме копелета. Ние, илирианците… обичаме народа си, традициите си, но клановете ни живеят в лагери дълбоко в северните планини и не понасят външни хора. Особено Върховни елфи, които опитват да им налагат волята си. Но и те са не по-малко обсебени от идеята за потеклото и си имат свои принцове и лордове. Азриел — той посочи с палец приятеля си и червеният му Сифон лъсна на светлината — е незаконният син на един от местните лордове. И ако мислиш, че илирианците гледат с омраза на копелетата на лордовете, то едва ли можеш да си представиш колко ненавиждат копелето на перачка от военните лагери и воин, чието име тя дори не си спомня. — Той сви небрежно рамене, но в лешниковите му очи гореше ярост. — Бащата на Аз го изпрати в нашия лагер за обучение веднага щом с очарователната му съпруга открили, че е сенкопоец.

Сенкопоец. Да — названието му подхождаше, каквото и да значеше.

— Подобно на даематите — обясни ми Рис, — сенкопойците са рядкост. Дворове и кралства по цял свят ламтят за шпионските им умения и способности да чуват и усещат неща, които не са доловими за другите.

Значи, сенките наистина му шепнеха. Студеното лице на Азриел не издаваше нищо.

— Лордът на лагера направо се напика от вълнение, когато му тропнаха Аз — продължи Касиан. — А какво направиха с мен? Веднага щом майка ми ме отби и се научих да ходя, ме хвърлиха в калта на един далечен лагер, за да проверят дали ще оцелея.

— Трябвало е да те хвърлят от някоя скала — изсумтя Мор.

— О, спор няма — отвърна Касиан и усмивката му стана остра като бръснач. — Най-вече защото, като пораснах и заякнах достатъчно, за да се върна в родния ми лагер, научих, че онези гадове са уморили майка ми от работа.

Отново се спусна тежка тишина, но малко по-различна този път. Отразяваше напрежението и кипящия гняв на отряд, преживял много заедно, оцелял толкова дълго… всеки чувстваше болката на другия като своя.

— Илирианците — намеси се в правилния момент Рис, най-сетне възвърнал светлината в очите си — са неповторими воини и народът им има много легенди и обичаи. Но могат да бъдат и особено жестоки и назадничави, особено по отношение на жените си.

Погледът на Азриел беше станал почти празен, вперен в стъклената стена зад мен.

— Те са варвари — вметна Амрен, но никой от двамата илирианци не възрази. Мор кимна състрадателно и прехапа устна, като видя стойката на Азриел. — Осакатяват жените си, за да им раждат още и още непобедими воини.

Рис настръхна.

— Моята майка беше от скромен произход — обясни ми той — и работеше като шивачка в един от многото им военни лагери из планините. Съзрее ли някое момиче в лагера, получи ли първото си кървене, повреждат крилата й. Само кръцване на точното място, оставят раната да зарасне неправилно и готово — осакатен си за цял живот. Майка ми била нежна, дива душа и обичала да лети. Затова направила всичко по силите си да възпре природата. Гладувала, беряла забранени билки, само и само да не съзрее тялото й. Навършила осемнайсет, а още не била прокървила, което посрамвало родителите й. Но когато природата най-сетне надвила, един от мъжете надушил промяната в тялото й и я издал на лорда. Тя веднага отлетяла нанякъде, но още била млада и свирепите воини бързо я настигнали. Тъкмо се канели да я завържат за стълба в центъра на лагера, когато баща ми се появил с ответряне в лагера, за да обсъди с лорда предстоящата война. Видял майка ми да се мята и бунтува като дива котка и… — Рис преглътна. — Връзката помежду им веднага се сътворила. Само един поглед му бил нужен, за да разбере коя е жената пред него. Затова превърнал воините, които я държали, в мъгла.

Сбърчих вежди.

— Как така в мъгла?

Касиан се изкикоти злокобно, а Рис накара един лимонов резен от пилешкото си да литне във въздуха над масата. После само завъртя пръст и парчето се превърна в мъгла с цитрусов аромат.

— Майка ми го погледнала през кървавия дъжд — продължи Рис, а аз се опитах да не мисля какво можеше да причини такава магия на едно тяло. — И веднага усетила връзката. Баща ми я отвел в Двора на Нощта още същата вечер и я направил своя съпруга. Тя обичаше народа си и страдаше по него, но никога не забрави какво бе опитал да й стори, какво причиняваше на всички жени. Десетилетия наред убеждаваше баща ми да забрани жестокия обичай, но Войната наближаваше със страшна сила и той не искаше да отблъсква илирианците, при положение че именно те щяха да управляват армиите му. И да умират за него.

— Страхотен човек, няма що — коментира Мор.

— Поне те харесваше — отвърна Рис, после поясни за мен: — Майка ми и баща ми, макар и събрани чрез свещената връзка, не си пасваха. Баща ми беше студенокръвен, пресметлив човек, способен на ужасни зверства, както го бяха учили още от детинство. Майка ми беше добросърдечна, пламенна жена и с лекота печелеше любовта на всички около себе си. След време го намрази, но никога не забрави, че е спасил крилата й, че благодарение на него може да лети, когато и накъдето си поиска. А щом и аз се научих да призовавам илирианските си криле… Тя искаше да опозная културата на нейния народ.

— Искаше да те опази от ноктите на баща ти — обади се Мор, въртейки виното в чашата си. В следващия момент видя, че Азриел се отърсва от вцепенилия го спомен, и раменете й се отпуснаха от облекчение.

— Да, и това — потвърди сухо Рис. — Когато навърших осем, майка ми ме заведе в един от илирианските военни лагери, където щяха да ме обучават като техен воин. Разбира се, спази традицията на илирианските майки да ме бутне на тренировъчната площадка още на първия ми ден и си тръгна без дори да погледне назад.

— Изоставила те е? — попитах неволно.

— Не, не ме е изоставяла — отвърна Рис с ярост, каквато бях чувала от него само няколко пъти. Единият беше този следобед. — Тя също остана в лагера. Но при илирианците се възприема за срамно майката да глези сина си, когато дойде време той да се обучава.

Вдигнах вежди и Касиан се засмя.

— Той сам го каза: назадничави — обърна се към мен воинът.

— Бях уплашен до смърт — призна си Рис без нито капка смущение. — Вече се учех да управлявам силите си, но илирианската магия беше само част от всичко. Тя е рядкост дори сред тях; обикновено я притежават само най-могъщите им, чистокръвни воини. — Отново погледнах към Сифоните по ръцете на двамата илирианци. — Опитах да използвам Сифон — обясни Рис. — И пръснах поне десетина на парчета, преди да осъзная, че камъните не са способни да удържат магията ми. Тя се овладява по съвсем други начини.

— Колко е трудно да си всемогъщ Велик господар — захапа го Мор.

Рис врътна очи.

— Лордът на лагера ми забрани да използвам магията си. За доброто на всички. Но онзи ден, когато майка ми ме захвърли на бойната площадка, нямах представа как да се бия. Връстниците ми веднага го усетиха. Особено един от тях, който само ме погледна и ме направи на кайма.

— Беше толкова чистичък — оправда се Касиан, клатейки глава. — Хубавичкият нечистокръвен син на Великия господар, пременен в новите си тренировъчни дрехи.

— С годините Касиан започна да се сдобива с нови дрехи, като предизвикваше другите момчета на бой и взимаше облеклото им като трофей за победата — заразказва ми Азриел с глас, наподобяващ разтопена нощ.

Но в думите му нямаше гордост, не и по отношение на жестокостите на народа му. Не можех да го виня. Да се отнасяш с когото и да било по този начин…

Касиан обаче се изкикоти. Аз огледах широките му, силни рамене, светлината в очите му.

Май нито един от другите жители на Притиан не беше изпитвал истински глад, истинско отчаяние — не и като мен.

Касиан примигна и погледът му се промени, стана по-дълбок, по-… откровен. Можех да се закълна, че прочетох думите в очите му: „Знаеш какво е. Знаеш какъв белег оставя в душата ти“.

— Вече бях пребил по два пъти всичките ми връстници — продължи Касиан. — Но тогава се появи Рис в чистите си парцалки. Миришеше някак… различно. Като достоен опонент. Затова го нападнах. И двамата получихме по три камшика заради сбиването.

Настръхнах. Бичували са деца…

— И по-лоши неща правят в онези лагери, девойче — намеси се Амрен. — Три камшика са си направо поощрение да се сбият отново. При тежки провинения трошат кости. Многократно. Седмици наред.

— Но майка ти все пак те е изпратила там? — попитах Рис. Добродушна женица.

— Майка ми не искаше да разчитам на магическите си сили — обясни Рисанд. — Още от мига на зачатието ми е знаела, че цял живот ще ме преследват. Ето защо държеше да придобия и други умения. Образованието беше едно от тях. Затова и дойде с мен: за да ме обучава след края на уроците за деня. Когато за пръв път ме заведе в новата ни къща в покрайнините на лагера, ме накара да чета до прозореца. Откъдето видях Касиан да се тътри през калта към шепата мизерни шатри извън границите на лагера. Попитах я къде отива и тя ми обясни, че незаконните деца не получавали нищо: сами трябвало да си намерят подслон и храна. Ако оцелеели и ги вземели в някоя войска, завинаги си оставали нисши войници, но поне получавали собствени палатки и провизии. Дотогава обаче Касиан щял да си остане на студа.

— Онези планини — вметна Азриел с ледено изражение — предлагат едни от най-суровите условия за живот, които можеш да си представиш.

Бях прекарала достатъчно време в мразовити гори, за да си представя.

— Като приключих с четенето — продължи Рис, — майка ми почисти раните от камшика и тогава за пръв път оцених живота си на топло и сигурно. Мисълта не ми понесе.

— Очевидно — потвърди Касиан. — Защото малкото копеленце се появи посред нощ в скапаната ми палатка и ми нареди да тръгна с него, без да си отварям устата. Явно студът ми беше подействал оглупяващо, но му се подчиних. Майка му направо беше побесняла от тревога. Но никога няма да забравя изражението по красивото й лице, когато ме видя и каза: „Има вана с топла вода. Влизай вътре, иначе ще те изгоня на студа“. Понеже си бях умно момче, изпълних заповедта й. Като приключих, тя ми връчи чиста пижама и ме прати в леглото. Цял живот бях спал на земята, затова й се опънах, но тя каза, че ме разбирала, защото и тя живяла така някога, и че първо щяло да ми бъде странно, но леглото било мое за колкото време искам.

— И след това сте станали приятели?

— Не, нищо подобно — отвърна Рисанд. — Мразехме се един друг и се понасяхме единствено защото, сбиехме ли се, оставахме без вечеря. Майка ми започна да учи и Касиан, но чак година по-късно, когато и Азриел се присъедини към нас, решихме да станем съюзници.

Касиан се усмихна още по-широко и протегна ръка през Амрен, за да потупа приятеля си по рамото. Азриел въздъхна… звукът на дълго продължилото страдание. По-топло изражение не бях виждала по лицето му.

— Новото копеле в лагера. А отгоре на всичкото и неошлайфан сенкопоец. Да не говорим, че дори не можеше да лети благодарение на…

— Не се отклонявай от темата, Касиан — прекъсна го лениво Мор.

И наистина, всяка капка топлина бе напуснала лицето на Азриел. Аз потиснах любопитството си, а Касиан отново сви рамене без дори да отчете тишината, която сенкопоецът бълваше. Мор обаче я усети — въпреки че Азриел не обърна внимание на тревожния й поглед и на начина, по който постоянно надничаше към ръката му, сякаш се канеше да я хване, но размисляше в последния момент.

— Сенкопоец или не, двамата с Рис превърнахме живота му в същински ад — продължи Касиан. — Но майката на Рис бе познавала покойната майка на Аз, затова го прие в къщата ни. С годините осъзнахме, че всичките ни сълагерници ни мразеха и имахме по-голям шанс да оцелеем, ако пазехме гърбовете си един на друг.

— Ти имаш ли някакви дарби? — попитах го. — Като техните?

Посочих с брадичка Азриел и Рис.

— Избухливият характер не се брои — вметна Мор, когато Касиан отвори уста да отговори.

Той й се усмихна по онзи начин, който навярно предвещаваше буря, но все пак се обърна към мен.

— Не. Нямам. Ако не броим купищата убийствена сила, която притежавам. Нищо и никакъв копелдак до мозъка на костите — това съм аз. — Рис явно се канеше да възрази, но Касиан не му даде думата. — Въпреки това останалите илирианци усещаха, че сме различни. И то не защото бяхме две копелета и един нечистокръвен. Бяхме по-силни, по-бързи, сякаш Котелът знаеше, че ще ни отритнат, и ни тласкаше един към друг. Майката на Рис също усещаше. Особено след като достигнахме възрастта на съзряването и започнахме да мислим само за фусти и бой.

— Мъжете са ужасни същества, не смятате ли? — подхвърли Амрен.

— Отвратителни — съгласи се Мор, цъкайки с език.

На една малка, оцеляла част от сърцето ми й стана смешно.

Касиан сви рамене.

— Силата на Рис нарастваше с всеки изминал ден. И всички, дори лордовете, знаеха, че може да превърне целия лагер в мъгла, ако му скимнеше. А и ние двамцата не се давахме лесно. — Той потупа с пръст единия ален Сифон. — Никое друго илирианско копеле си нямаше такъв. Никое. Фактът, че лордовете ни връчиха Сифони, макар и с видима неохота, привлече вниманието на всички воини във всички лагери в планината. Само чистокръвните кретени, онези, които са родени, за да наследят убийствената сила, имат право на Сифони. Затова дълго си блъскаха главите да разберат как така и ние сме я придобили.

— После настъпи Войната — пое разказа Азриел. Тонът на гласа му ме накара да се поизправя в стола си, да се заслушам. — И бащата на Рис посети лагера ни, за да види как се е справил синът му през изминалите двайсет години.

— Тогава баща ми разбра, че вече не само му съпернича по сила — обади се Рис, завъртайки виното в чашата си веднъж, два пъти, — но и че съм се съюзил с двама от най-смъртоносните илирианци в историята. И си науми, че ако ни предостави цял легион за Войната, не е изключено да го атакуваме със собствените му войски, като се върнем.

Касиан се подсмихна.

— Затова кучият му син ни раздели. Направи Рис командир на един илириански легион, който го ненавиждаше заради смесената му кръв, а мен ме прати в друг като най-обикновен пехотинец, независимо че по сила превъзхождах водачите му. Аз остави при себе си, за да му служи като личен сенкопоец и да го използва за шпионство и мръсна работа. През седемте години на Войната се срещахме само по бойните полета. Редовно разпространяваха сред илирианците списъци с военните жертви и аз ги четях неизменно, чудейки се дали някой ден няма да видя и техните имена там. После обаче плениха Рис…

— Да оставим тази история за друг път — настоя остро Рис и Касиан вдигна вежди учудено, но все пак кимна. Виолетовите очи на Рис срещнаха моите и се запитах дали в дълбините им не сияеше истинска звездна светлина. — Като стана Велик господар, назначих тези четиримата за свой Вътрешен кръг и обявих на някогашната свита на баща ми, че ако не одобряват приятелите ми, са свободни да си вървят. Така и сториха. Явно, освен че не им допадаше да ги управлява нечистокръвен Велик господар, не можеха да понесат назначението на две жени и две илириански копелета в личната му свита.

Значи, и тук се повтаряше същата история като при човеците.

— Какво… какво стана с тях тогава?

Рис сви рамене и гигантските му крила помръднаха с него.

— Благородниците от Двора на Нощта спадат към три категории: онези, които ме мразеха достатъчно, че когато Амаранта се развилия в земите ни, се присъединиха към нея и не след дълго се сбогуваха с живота; онези, които ме мразеха достатъчно, че да направят опит за преврат, след което си понесоха последствията; и онези, които ме мразеха, но не достатъчно, че да постъпят глупаво, затова се примириха с управлението на един нечистокръвен господар, който и бездруго рядко се меси в окаяния им животец.

— Те ли… те ли живеят под планината?

Рис кимна.

— Да, в Изсечения град. Отстъпих им го като отплата, задето взеха правилното решение. Там им харесва, рядко напускат границите му, сами се управляват и в общи линии живеят в слободия.

Явно този двор беше показал на Амаранта при първото й посещение — и явно покварата му я беше впечатлила толкова, че беше изградила собствения си по негов модел.

— Дворът на Кошмарите — обяви Мор и изцъка през зъби.

— А кой е този двор тук? — попитах аз. Най-важният въпрос.

— Дворът на Мечтите — отговори ми Касиан с бистри, ярки очи.

Дворът на Мечтите — мечтите на един нечистокръвен Велик господар, двама воини копелета и… две жени.

— Ами вие? — обърнах се към Мор и Амрен.

— Рис предложи да ме направи свой помощник-командир — отвърна просто Амрен. — Никога дотогава не бях получавала такава покана, ето защо приех, поне колкото да видя дали ще ми допадне. Оказа се, че доста ми харесва.

Мор се облегна в стола си. Азриел наблюдаваше всяко нейно движение с бдителни, приковани в нея очи.

— Аз бях свободна душа, родена в Двора на Кошмарите — отговори Мор накрая. Заусуква една къдрица около показалеца си, а аз се запитах дали нейната история не беше по-тежка от всички останали, но тя добави простичко: — Затова избягах оттам.

— А ти какво ще ни разкажеш за себе си? — кимна към мен Касиан.

Предполагах, че Рисанд им е разказал всичко. Погледнах към него, а той просто сви рамене.

Затова изпънах гръб и започнах:

— Родена съм в семейството на богат търговец. Имам две по-големи сестри и родители, които ги беше грижа само за парите и общественото им положение. Майка ми почина, когато бях на осем; баща ми загуби състоянието си три години по-късно. Продаде всичко, за да изплати дълговете си, пренесе ни в един коптор и дори не пожела да си намери работа, а ни остави да гладуваме години наред. Бях на четиринайсет, когато и последните ни пари свършиха… заедно с храната ни. Той вече не можеше да работи, защото хората, на които беше задлъжнял, дойдоха у дома и счупиха краката му пред нас. Така че по неволя се научих да ловувам. И в продължение на пет години успявах да изхранвам семейството ни, макар и на ръба на гладната смърт. Докато… не се случи най-лошото.

Около масата отново се спусна мълчание. Азриел изглеждаше умислен. Само той не беше споделил историята си още. Дали някога говореха за нея? Или избягваха да обсъждат ужасните изгаряния по ръцете му? И какво му шепнеха сенките — имаха ли глас?

— Научила си се да ловуваш — обади се Касиан. — А да се биеш? — Аз поклатих глава. Касиан опря ръце на масата. — За твое щастие, току-що си намери учител.

Отворих уста да възразя, но… Майката на Рисанд го беше подсигурила с цял арсенал от оръжия, в случай че магията му откажеше. Какво допълнително нещо умеех аз, освен стрелба с лък и магарешки инат? И ако наистина владеех такава сила — и всички други сили…

Повече никога нямаше да бъда слаба. Да разчитам на нечия закрила. Да се чувствам беззащитна, както когато Аторът ме влачеше нанякъде, а аз не знаех как да му се изплъзна.

Никога повече.

Но Ианта и Тамлин се опасяваха, че…

— Не смятате ли, че ще е лошо, ако народът ме види да се уча на бой, да боравя с оръжия?

Веднага щом думите напуснаха устата ми, осъзнах колко глупаво звучат. Колко нелепа мисъл бяха насаждали в главата ми през последните няколко месеца.

Мълчание. Накрая Мор взе думата, а гласът й бе напоен с тиха отрова, която ми подсказа, че Третата в йерархията на Великия господар също бе получила своето обучение в Двора на Кошмарите.

— Нека ти кажа две неща като човек, изпаднал в подобна на твоята ситуация преди време. — Споделеният гняв отново запулсира помежду им с Рис и двамата илирианци; само Амрен остана незасегната от него, докато впиваше укорителен поглед в мен. — Първо — продължи Мор, — ти напусна Двора на Пролетта. — Опитах да не се прекърша под тежестта на тази мисъл. — А това несъмнено е по-драстична стъпка от обучението. — И второ — каза Мор, опирайки ръка върху масата, — самата аз някога живеех на място, където хорското мнение беше важно. И така ме задушаваше, че едва не ме сломи. Затова, дано ми повярваш, Фейра, че разбирам какво те мъчи и какво са опитали да ти причинят и че с малко смелост можеш да се изсмееш в лицето им. — Гласът й омекна и напрежението между тях се разсея. — Прави каквото ти обичаш, каквото ти желаеш.

Мор нямаше да ми казва какви дрехи да нося и какви — не. Нямаше да говори вместо мен. Изобщо нямаше да върши всички онези неща, които доброволно, отчаяно бях отстъпила на Ианта.

Никога досега не бях имала приятелка. Ианта… нея определено не можех да нарека така. Не и в истинския смисъл на думата. В малкото седмици, които бях прекарала у дома, преди нападението на Амаранта, Неста и Илейн бяха започнали да изпълняват тази роля, но… като гледах Мор, не можех да си го обясня, но… чувствах го. Чувствах, че бих могла да отида на вечеря с нея. Да разговарям с нея.

Не че имах какво да й предложа в замяна.

Но думите й… думите на всички им… Да, Рис бе постъпил мъдро, довеждайки ме тук. Позволяваше ми сама да реша дали съм способна да ги понеса — подигравките им, проникновените им коментари, силата им. Дали искам да стана част от група хора, които вероятно щяха да ме командват, да ми стъпват на врата и дори да ме плашат, но… Ако те бяха готови да се изправят срещу Хиберн, след като вече бяха водили тази война преди петстотин години…

Погледнах Касиан в очите. И макар и в тях да танцуваше искра, бяха напълно сериозни.

— Ще си помисля.

Можех да се закълна, че усетих трепет на приятна изненада през връзката в ръката ми. Проверих щитовете си — още бяха вдигнати. А спокойното изражение на Рисанд не разкриваше нищо.

Затова му казах ясно и спокойно:

— Приемам предложението ти — да работя с теб. Да заслужа мястото си в двора ти. И да ти помогна в борбата срещу Хиберн.

— Радвам се — отвърна просто Рис. Останалите вдигнаха учудено вежди. Явно не ги беше уведомил за целта на срещата ни. — Защото започваме утре.

— Къде? И как? — изстрелях смаяно аз.

Рис сплете ръце и ги отпусна на масата. Ясно — в плана за вечерта влизаше и още нещо.

— Кралят на Хиберн в действителност се готви за война я е решил да възкреси Юриан.

Юриан — древният воин, чиято душа Амаранта бе пленила в онзи ужасяващ пръстен като наказание за убийството на сестра й. Пръстенът с окото му…

— Глупости — изплю Касиан. — Това е невъзможно.

Амрен беше застинала на място и Азриел я наблюдаваше внимателно.

„Амаранта е само началото“, беше ми казал веднъж Рис. Още оттогава ли знаеше за плановете на Хиберн? Всички онези месеци „В недрата на Планината“ само прелюдия към върховния хаос ли бяха? Възкресяване на мъртвец. Що за нечиста сила…

Мор простена.

— Защо му е на краля да възкресява точно Юриан? Той беше толкова противен. Постоянно се превъзнасяше.

Възрастта на събеседниците ми изведнъж изпъкна в съзнанието ми, независимо от това, че преди малко я бяхме обсъждали, макар и косвено. Войната — всички те… всички те се бяха сражавали във Войната от преди пет века.

— Точно това се опитвам да разбера — отговори Рисанд. — И как точно възнамерява да го стори.

— Вече несъмнено е чул за Метаморфозата на Фейра — обади се Амрен. — Знае, че е възможно да вдъхне нов живот на мъртвите.

Размърдах се нервно в стола си. Бях очаквала свирепи армии, кървава касапница. Но това…

— За целта е нужно и седемте Велики господари да са съгласни — изтъкна Мор. — Което е изключено. Ще намери друг начин. — Тя присви очи към Рис. — Всички скорошни убийства, кланетата на жрици… Дали имат нещо общо с плановете му?

— Несъмнено. Не исках да ти казвам, докато не се уверя. Но Азриел потвърди, че преди три дни са нападнали паметника в Санграва. Издирват нещо… или са го намерили.

Азриел кимна в отговор на изненадания й поглед и сви извинително рамене.

— Затова… — подхванах аз — затова пръстенът и костта от пръст са изчезнали след смъртта на Амаранта. Но кой… — Устата ми пресъхна. — Така и не хванаха Атора, нали?

— Не — потвърди тихо Рис. — Не го хванаха. — Храната в стомаха ми натежа като олово. Той се обърна към Амрен: — Как е възможно някой да намери око и кост от пръст и да възроди собственика им? И как да го спрем?

Амрен свъси вежди към недокоснатото си вино.

— Вече знаеш къде е отговорът. Отиди в Затвора. Говори с Резбаря.

— Проклятие — обадиха се Мор и Касиан в един глас.

— Дали ти няма да свършиш по-добра работа, Амрен? — подхвърли спокойно Рис.

Бях благодарна, че ни разделя цяла маса, когато Амрен изсъска:

— Няма да стъпя в онзи затвор, Рисанд, и много добре схващаш защо. Така че върви ти или изпрати някое от кучетата си.

Касиан се ухили, разкривайки белите си, прави зъби — идеални за хапане. Амрен изтрака с нейните в отговор.

Азриел просто поклати глава.

— Аз ще отида. Надзирателите ме познават, знаят на какво съм способен.

Зачудих се дали сенкопоецът винаги се хвърля пръв в опасността. Пръстите на Мор застинаха върху столчето на винената й чаша и тя присви очи към Амрен. Бижутата, червената рокля — явно бяха параван, зад който прикриваше тъмната сила, бушуваща из вените й…

— Ако някой ще ходи в Затвора — обади се Рис, преди Мор да е отворила уста, — това ще съм аз. Заедно с Фейра.

— Какво? — смая се Мор и разпери пръсти върху масата.

— Той няма да говори с Рис — обясни Амрен. — Нито пък с Азриел. Нито с когото и да било от нас. Нямаме какво да му предложим. Но една безсмъртна с простосмъртна душа… — Тя впери поглед в гърдите ми, сякаш можеше да види сърцето под тях… А аз отново се замислих с какво ли се храни. — Резбарят може да се съгласи да говори с нея.

Всички обърнаха очи към мен… като че ли очакваха да започна да им се моля, да се свия на кълбо и да затреперя от страх. Бързото им, брутално изпитание, с което проверяваха дали те искат да работят с мен.

Но Резбарят, нагите, Аторът, сюриелите, Боге, Миденгардът… Явно бяха задушили онази част от мен, която бе способна на страх. А може би вече го изпитвах само в сънищата си.

— Решението е твое, Фейра — каза небрежно Рис.

Да се крия и да страдам или да се изправя пред неизвестен ужас — лесен избор.

— Колко страшно може да е? — попитах.

— Доста — увери ме Касиан.

Никой от останалите не възрази.

ГЛАВА 17

Юриан.

Името кънтеше в главата ми дори след като вечерята приключи и Мор, Касиан, Азриел и Амрен спряха да се препират кой какво ще прави през утрешния ден, докато ние двамата с Рис посещавахме Затвора.

Рис отново ме пренесе над града, през морето от светлини и тъмнина. Бързо установих, че преживявах доста по-лесно издигането, но дори не можех да гледам дълго, докато ме спускаше, без да усетя как храната се надига в стомаха ми. Не от страх — просто реакция на тялото ми.

Летяхме в мълчание и шепнещият зимен вятър беше единственият звук около нас, независимо от топлия пашкул, който ме бранеше от студа. Чак когато уличната музика ни посрещна в града, се престраших да надникна към лицето му, съсредоточено в полета и неразгадаемо.

— Тази вечер… отново те почувствах. През връзката. Пак ли съм преодоляла щитовете ти?

— Не — отвърна той, оглеждайки калдъръмените улици под нас. — Връзката ни е… живо нещо. Отворен канал помежду ни, изграден от силите ми и… нуждите ти в онзи ден, когато сключихме сделката.

— Тогава имах нужда само да не умра.

— Имаше нужда да не си сама.

Погледите ни се срещнаха, но мракът ми попречи да разчета неговия. Затова първа извърнах очи.

— Все още разучавам как и защо понякога надзъртаме в най-съкровените тайни на отсрещния — призна той. — Затова не мога да дам обяснение за онова, което си почувствала тази вечер.

„Имаше нужда да не си сама.“

Ами той? Беше прекарал цели петдесет години далеч от приятели и семейство…

— Заблуди Амаранта и целия свят, че с радост управляваш Двора на Кошмарите. Но всичко е било просто фасада… за да защитиш най-важното.

Градските светлини позлатиха лицето му.

— Обичам народа и семейството си. Винаги бих се превърнал в чудовище, за да ги защитя.

— Вече го направи „В недрата на Планината“. — Думите излетяха от устата ми, преди да успея да ги възпра.

Вятърът разроши косата му.

— И подозирам, че съвсем скоро ще ми се наложи да го сторя отново.

— Каква беше цената? — дръзнах да попитам най-сетне. — За това да запазиш града в тайна, да спасиш свободата му?

Той се устреми право надолу, размаха криле и ни приземи плавно върху покрива на градската си къща. Понечих да се отдръпна от него, но той хвана с пръсти брадичката ми.

— Вече знаеш.

Курвата на Амаранта.

Рис кимна и се зачудих дали не бях произнесла двете ужасяващи думи на глас.

— Дори като ми отне силите, жалките им останки в тялото ми бяха напълно достатъчно да проникна в съзнанието на всеки жител на Двора на Нощта, живеещ в неин плен, и изобщо всеки, запознат с истината. Сътворих мрежа помежду им и контролирах мислите им всяка една секунда на всеки ден, всяко десетилетие, така че да забравят за Веларис, за Мор, Амрен, Касиан и Азриел. Амаранта искаше да разбере кои са близките ми, кого да изтезава и убие. Но дори не подозираше, че те са тук и управляват града и народа ми. С остатъка от силата си реших да скрия колкото мога от очите й. Стигаше ми само за един град. Затова избрах този, който, така или иначе, бе останал скрит от историята. Аз го избрах и сега трябва да живея с горчивата мисъл за всички извън него, които страдаха толкова. А Веларис… всеки, който прелиташе над него или минаваше покрай границите му, не виждаше нищо друго, освен голи скали, а опиташе ли да мине през него, внезапно губеше желание. Спрях мореплаването и търговията по вода: моряците станаха земеделци. А тъй като силите ми бяха съсредоточени в закрилата на града, Фейра, нямаше как да се боря с Амаранта. И за да я накарам да спре да издирва близките ми, реших да се превърна в нейна курва.

Беше сторил всичко онова, всички онези ужасии… за да предпази народа си, приятелите си. И единствената част от себе си, която бе успял да защити от покварата й, макар и на цената на петдесетгодишен плен в скален затвор…

Той разгърна широко крилете си. Навярно малцина извън Веларис и илирианските военни лагери знаеха за тях. А може би дълго преди появата на Амаранта беше изтрил всеки спомен за тях от съзнанието на Притиан.

Рис пусна брадичката ми. Но докато отместваше ръка, аз сграбчих китката му, усещайки силата в нея.

— Жалко, че притианци не знаят нищо. — Музиката от улиците почти заглуши думите ми. — Че си им позволил да мислят най-лошото за теб.

Той отстъпи назад. Крилете му шибаха въздуха като гигантски барабани.

— Щом най-скъпите ми същества знаят истината, останалите не ме интересуват. Отиди да поспиш.

После излетя в небето и потъна в мрака между звездите.

Пропаднах в дълбок сън, който ме повлече като подводно течение — надолу, надолу и все надолу, докато вече не можех да му се измъкна.

Лежах гола върху познатия червен мрамор, докато Амаранта плъзваше острието на ножа си по ребрата ми и стоманата дращеше кожата ми.

— Измамно, предателско човешко същество — нареждаше те — с мръсно, лъжовно сърце.

Ножът хладно обхождаше плътта ми. Мъчех се да стана, но тялото ми не откликваше.

Амаранта притисна устни към хлътнатината на гърлото ми.

— И ти си чудовище като мен. — Тя плъзна острието по хълма на лявата ми гърда, към настръхналото ми зърно, сякаш виждаше сърцето под нея. Заридах. — Не пилей сълзите си.

Някой крещеше името ми отдалече; умоляваше ме.

— Ще превърна вечността в ад за теб — обеща тя, притисна пърха на кинжала в чувствителната плът под гърдата ми и устните й закръжаха над моите, преди да натисне…

Ръце — нечии ръце на раменете ми; разклащаха ме, стискаха ме. Опитвах да им се изтръгна и през цялото време крещях, крещях…

— Фейра!

Гласът беше едновременно нощта и зората, и звездите, и земята… и първичното му могъщество укроти всяко кътче от тялото ми.

— Отвори очи! — нареди ми гласът.

Подчиних се.

Гърлото ме болеше, устата ми беше пълна с пепел, лицето ми — потно и лепкаво. А Рисанд… Рисанд кръжеше над мен с тревожен поглед.

— Просто кошмар — увери ме той, дишайки учестено като мен.

Лунната светлина, процеждаща се през прозореца, озаряваше усуканите татуировки по ръцете, раменете и мускулестите му гърди. Същите като моята. Той огледа лицето ми.

— Кошмар — повтори.

Веларис. Намирах се във Веларис, в неговия дом. И сънувах… онзи кошмар…

Чаршафите и завивките ми бяха съдрани. Разцепени. Но не с нож. А пепеливият, пушечен вкус в устата ми…

Вдигнах смайващо нетрепващата си ръка и открих, че пръстите й завършват с димящи живи въглени. Хищни огнени нокти, които бяха раздрали чаршафите ми, сякаш обгаряха кървящи рани…

Отблъснах Рисанд с рамо, строполих се на земята и хукнах към банята, прекатурвайки един малък сандък. Паднах на колене пред тоалетната и повърнах. Отново. И отново. Пръстите ми съскаха върху хладния порцелан.

След миг големи, топли ръце прибраха косата ми назад.

— Дишай — прошепна Рис. — Представи си как угасват като свещи един по един.

Повърнах отново и потреперих, когато светлината и горещината достигнаха зенита си, после се изляха от мен, оставяйки успокояващо празна, хладна тъмнина след себе си.

— Е, и така става — каза Рис.

Щом се осмелих да погледна ръцете си, стиснали тоалетната чиния, живите въглени бяха угаснали. Дори разбушувалата се сила във вените ми и в костите ми вече спеше.

— Преследва ме един кошмар — подхвана Рис, държейки косата ми, докато повръщах отново, — в който не аз съм под нея, а Касиан или Азриел. Приковала е крилете им за леглото с гвоздеи и не мога да спра. Наредила ми е да гледам и знам, че съм ги предал жестоко.

Изплюх се в тоалетната и пуснах водата. Изчаках водовъртежът да спре и чак тогава обърнах глава към него.

Той продължаваше да държи косата ми с нежни, но непоколебими пръсти.

— Не си ги предал — казах дрезгаво.

— Направих… ужасни неща, за да го предотвратя.

Виолетовите му очи почти сияеха в смътната светлина.

— И аз съм вършила ужасни неща.

Чувствах потта си лепкава като кръв — кръвта на онези двама елфи…

Завъртях се рязко и едва успях да се надвеся над тоалетната навреме. Другата му ръка зачерта дълги, утешителни линии по гърба ми, докато продължавах да бълвам вечерята си. Когато и последната вълна отшумя, пророних:

— Огньовете?

— Дворът на Есента.

Нямах сили за отговор. Накрая просто се облегнах на хладната вана и затворих очи.

Като се събудих, през прозорците се изливаше слънчева светлина, а аз лежах в леглото си — загърната със свежи, чисти чаршафи.

Вдигнах поглед към стръмния тревист склон на малката планина, потрепервайки от допира на плаващите наоколо мъгли. Земята зад нас се спускаше към отвесните скали и буйното оловно море отвъд тях. Пред нас се ширеше плосковърха планина от сиви скали и зелени мъхове.

Рис стоеше до мен с двуостър меч на гърба си, кинжали в ножниците на бедрата си и илирианско бойно облекло, ако съдех по това на Касиан и Азриел от предишната вечер. Тъмните му панталони, покрити с изтъркани кожени пластини като люспи, бяха толкова впити, че за пръв път забелязвах колко мускулести са краката му. Тесният му жакет имаше отвори за крилата, които беше разгърнал докрай, а по раменете и предмишниците си носеше тъмна, изподрана броня.

Ако облеклото му не ми подсказваше какво ни очаква днес, ако и моето собствено не ми говореше достатъчно, то трябваше само да погледна скалата пред нас, за да се уверя, че изживяването няма да е приятно. Преди час, докато Рис пишеше молбата за посещение на Двора на Лятото в кабинета си, дори не ми беше хрумнало да попитам какво ни предстои тук. А и Рис не беше сметнал за нужно да ми обясни каква работа има в Двора на Лятото, освен да „скрепи дипломатическите отношения помежду им“.

— Къде сме? — проговорих за пръв път, откакто бяхме пристигнали на това място с ответряне.

Във Веларис беше ясен, слънчев ден. Тук, където и да се намирахме, ни посрещаше мразовита пустош. Само скали, суха трева, мъгли и морето.

— На един от Западните острови — отговори Рисанд, отправил поглед към внушителната планина пред нас. — А това — посочи той — е Затворът.

Наоколо не се виждаше нищо — никой.

— Не забелязвам нищо.

— Затворът е онази скала. Вътре са затворени най-гнусните и опасни същества и престъпници, които можеш да си представиш.

Значи, искаше да влезем там — в скалата, под още една ужасяваща планина…

— Това място — продължи той — съществува още от времето, преди да се появят Великите господари. Преди Притиан да стане Притиан. Някои от затворниците помнят тези дни. Помнят времената, когато не моето семейство, а това на Мор владееше Севера.

— Защо Амрен отказва да влезе вътре?

— Защото някога е била затворничка там.

— Не в това си тяло… предполагам.

Жестока усмивка.

— Не. Не в него.

Изтръпнах.

— Ще се стоплиш от прехода — отбеляза Рис. — Не е позволено да се влиза с ответряне, нито по въздух. Посетителите трябва да стигнат до входа пеша. По дългия път.

Гледах го застинала.

— Но… — Думата заседна в гърлото ми.

Мисълта, че трябваше да вляза под още една планина…

— За да се успокоя — продължи той, — си напомням, че съм се измъкнал от онова място. Всички сме се измъкнали.

— Но едва.

Опитах да си поема дъх. Не можех, не можех…

— Измъкнахме се. А ако не влезем в тази планина, може отново да ни сполети същата участ.

Мразовитата мъгла хапеше лицето ми. Опитах, наистина опитах да направя крачка напред.

Но тялото ми отказваше да се подчини.

Отново опитах; заради Илейн и Неста, и така уязвимия човешки свят, но… просто не можех.

— Моля те — прошепнах.

Не ме интересуваше дали се излагах още на първия си ден.

Рисанд, както ми беше обещал, просто ме хвана за ръката и ме върна под зимното слънце, сред ярките цветове на Веларис.

ГЛАВА 18

Амрен стоеше до леглото ми.

Подскочих и се блъснах в таблата му, заслепена от утринната светлина, а ръцете ми заиздирваха трескаво оръжие, нещо подходящо…

— Нищо чудно, че си толкова слаба, щом всяка нощ повръщаш. — Тя подуши въздуха и сбърчи горната си устна. — Смърдиш.

Вратата на спалнята беше затворена. Рис ме беше уверил, че никой няма да влиза без мое разрешение, но…

Тя хвърли нещо върху леглото ми. Малък златен амулет с перли и мътен син камък.

— С това излязох от Затвора. Ако го носиш, не могат да те задържат вътре.

Не го докоснах дори.

— Нека ти изясня едно нещо — продължи Амрен, хващайки с ръце резбованата долна рамка на леглото. — Не го отстъпвам на този и онзи. Но ще ти го дам назаем, докато изпълниш мисията си, след което очаквам да ми го върнеш. Ако го откраднеш, ще те намеря и последиците няма да са приятни. Имаш разрешението ми да го използваш в Затвора.

Докато се престраша да докосна студеното злато на амулета, нея вече я нямаше в стаята ми.

Рис с право я беше сравнил с дракон, бранещ съкровищата си.

Рис постоянно надничаше към амулета, докато изкачвахме хълма към Затвора, толкова стръмен, че понякога се налагаше да пълзим на четири крака. Издигахме се все по-нависоко и все по-нависоко. Пиехме вода от безбройните поточета, бълбукащи покрай щръкналите скали и малките долчинки по обгърнатите с треви и мъх скатове. Мъглата се носеше лениво наоколо, брулена от вятъра, чийто еклив стон заглушаваше хрущящите ни стъпки.

Като го хванах да поглежда към колието ми за десети път, не се сдържах и попитах:

— Какво?

— Дала ти го е.

Не беше въпрос.

— Значи, положението е сериозно — коментирах аз. — Рискът при…

— Не казвай нищо, което не искаш да бъде чуто и от други уши. — Той посочи скалата под краката ни. — Затворниците си нямат друга работа, освен да се ослушват за клюки през скалата и пръстта. После продават сведенията за храна, секс и дори глътка въздух.

Можех да се справя, да преодолея страха си.

Амрен се беше измъкнала. Без всякакви последици. А и амулетът също щеше да ми помогне.

— Съжалявам — пророних. — За вчера.

Бях прекарала цели часове в леглото, неспособна да помръдна, да събудя мислите си.

Рис ми подаде ръка и с лекота ме издърпа върху една особено стръмна скала. От толкова дълго — прекалено дълго — не бях излизала навън, не бях използвала тялото си. Дишах измъчено, безсмъртна или не.

— Няма за какво да съжаляваш — отвърна той. — Нали сега си тук. — Но и бях достатъчно голяма страхливка, че да не тръгна с него, ако не носех амулета. — Няма да ти отрежа заплатата. — Намигна ми той.

Бях прекалено задъхана дори да се намръщя. Катерихме се, докато най-горният скат на планината не се изпречи като стена насреща ни. Зад нас се ширеха само тревисти склонове, спускащи се към бурното сиво море. Рис извади меча от ножницата на гърба си с едно бързо движение.

— Не ме гледай толкова изненадано — каза той.

— Просто… никога не съм те виждала с оръжие.

Като изключим кинжала, с който беше прерязал гърлото на Амаранта, за да ме спаси от агонията.

— Касиан ще се пръсне от смях, ако те чуе. А после ще ме изнуди за един спаринг.

— Може ли да те победи?

— В ръкопашен бой — да. Ще му се наложи да се потруди, но в крайна сметка ще ме победи. — Каза го без всякаква надменност. — Касиан е най-добрият воин, когото някога съм срещал. Затова и му поверих армиите си.

Не се съмнявах в думите му. А другият илирианец…

— Забелязах белезите по ръцете на Азриел — престраших се накрая. — Откъде са?

Рис се умълча за момент. После подхвана тихо:

— Баща му имаше двама законни синове, по-големи от Азриел. Жестоки и разглезени, благодарение на майка им, съпругата на лорда. През единайсетте години, които Азриел прекарал в крепостта на баща си, тя се погрижила да живее в клетка без прозорци и светлина. Пускали го навън за по един час всеки ден, както и да вижда майка си за час веднъж седмично. Не му било позволено да се обучава на бой и да лети… изобщо никое от нещата, към които го подтиквали илирианските му инстинкти. Когато бил на осем, братята му решили, че ще е забавно да проверят дали способността му да се изцерява сам може да се справи с малко катран и огън. Воините чули писъците на Азриел, но не се притекли достатъчно бързо, че да спасят ръцете му.

Прилоша ми при мисълта, че след това бе прекарал още три години с тях. Какви ли други ужаси беше преживял, преди да го изпратят в планинския лагер?

— А братята му… получили ли са заслуженото?

Лицето на Рис беше непрогледно като скалата и вятъра, и морето около нас.

— В крайна сметка, да — отвърна с пагубно спокойствие.

В думите му имаше толкова горчилка, че реших да сменя темата.

— Ами Мор… тя каква роля изпълнява?

— Нея ще извикам, ако армиите ми се провалят и Касиан и Азриел загинат.

Кръвта ми се смрази.

— Значи, трябва да чака дотогава?

— Не. Като моя Трета в командването, Мор е… надзирател на двора. Следи отношенията между Двора на Кошмарите и Двора на Мечтите и управлява както Веларис, така и Изсечения град. Вероятно в света на простосмъртните биха я нарекли кралица.

— Ами Амрен?

— Позицията й на помощник-командир я прави мой политически съветник, самоходна библиотека и изпълнителка на мръсната ми работа. Назначих я веднага щом наследих трона. Но ми е съюзничка и дори приятелка от дълго време преди това.

— Тоест… ако някой ден армиите ти се провалят, Касиан и Азриел загинат и дори Мор я няма вече… — Чувствах думите като лед върху езика си.

Ръката на Рис застина малко преди да достигнем голата скала пред нас.

— Ако този ден настъпи, ще намеря начин да я освободя от заклинанието и ще отприщя силите й, насочвайки ги върху света. Ала ще я помоля първо да унищожи мен.

В името на Майката!

— Какво точно е Амрен? — Вероятно глупав въпрос след тазсутрешния ни разговор.

— Нещо различно. Нещо по-жестоко от нас. И ако някога успее да се измъкне от затвора си от плът и кост… Котелът да ни е на помощ!

Изтръпнах отново и вперих поглед в скалната стена.

— Не мога да се катеря по толкова отвесна скала.

— Не е нужно — каза Рис, опирайки длан в камъка.

И стената изчезна като мираж.

На нейно място вече се издигаше светла, резбована порта, толкова висока, че върхът й се губеше в мъгла.

Порта от кост.

Крилата на портата се отвориха тихо, разкривайки пещера, толкова черна, че дори „В недрата на Планината“ не бях виждала такава.

Стиснах топлия метал на амулета около врата ми. Амрен се беше измъкнала. И аз щях да успея.

Рис опря топла длан в гърба ми и ме побутна навътре. Три сфери от лунна светлина подскачаха пред нас.

Не… не, не, не, не…

— Дишай — прошепна той в ухото ми. — Една глътка въздух.

— Къде са стражите?

Успях да разхлабя напрежението в дробовете си.

— Живеят в скалата — отвърна той. Ръката му намери моята и ме поведе към безсмъртния мрак. — Излизат оттам само за да се хранят или да усмирят някой разбунтувал се затворник. Не са същества от плът и кръв, а сенки, създадени с древна магия.

Постарах се да не се заглеждам в сивите стени, осветени от малките лунни кълбета пред нас. Бяха изсечени толкова грубо в скалата, че назъбената им повърхност тук-там наподобяваше нос или сбърчено чело, или злобно ухилени устни.

Сухата земя беше застлана с чакъл. И отвсякъде ни обгръщаше тишина. Абсолютна тишина, дори след като свърнахме зад ъгъла и светлината откъм замъгления външен свят отстъпи място на съвършена тъмнина.

Съсредоточих се върху дишането си. Не биваше да оставам затворена тук, в капана на това ужасяващо, мъртво място.

Пътеката се спускаше надълбоко към утробата на планината и аз стиснах пръстите на Рис, за да не загубя равновесие в мрака. Другата му ръка още държеше меча.

— Всички Велики господари ли имат достъп до Затвора? — Думите ми бяха толкова тихи, че чернотата ги погълна. Дори пулсиращата във вените ми сила изчезна, заравяйки се надълбоко в костите ми.

— Не. Затворът има самостоятелна власт, дори бихме могли да наречем острова му осми двор. Въпреки това попада под моята юрисдикция и портите се подчиняват на кръвта ми.

— Можеш ли да освобождаваш затворници?

— Не. Получи ли някой присъда, мине ли през портите… Става собственост на Затвора. И повече не вижда бял ден. Затова подхождам много, много сериозно към осъждането.

— А някога…

— Да. Но сега не му е времето за такива разговори.

Той стисна ръката ми, за да подсили ефекта от думите си.

Продължихме надолу към дълбините на мрака.

Нямаше врати. Нито фенери.

Нямаше звуци. Дори шуртене на вода не се чуваше.

Но ги усещах.

Усещах ги как спят, крачат, дращят с нокти по другата страна на стените.

Бяха древни и жестоки, по-древни и жестоки дори от Амаранта. Бяха безсмъртни и търпеливи и познаваха езика на тъмнината, на камъка.

— Колко време… — прошепнах. — Колко време е прекарала тук? — Не дръзнах да спомена името й.

— Азриел прегледа архивите в най-древните ни храмове и библиотеки. Научи само, че е влязла, преди Притиан да бъде разделен на дворове, и е излязла след създаването им. Пленничеството й предхожда дори писмеността ни. Не знам колко време е прекарала тук, но бих заложил на няколко хилядолетия.

Стомахът ми се сви от ужас.

— Не си я питал?

— Защо да го правя? Сама ще ми каже, когато е необходимо.

— Откъде е дошла?

Замислих се за брошката, която й беше подарил — толкова дребен подарък за чудовището, обитавало някога тази пъклена пещера.

— Не знам. Но според някои легенди, когато светът се родил, материята на различните сфери се разкъсала на места. И в хаоса на Сътворението първите същества можели да минават от една в друга. Когато пролуките се затворили обаче, някои създания останали в чужди светове.

Звучеше невъобразимо — чудовища, скитащи между сферите, останали в плен на непознат свят.

— Мислиш, че е била едно от тях?

— Смятам, че е единствена по рода си и няма сведения за други като нея. Дори сюриелите си имат численост, макар и малка. Тя обаче и някои от другите затворници… Според мен идват от различно място. И търсят пък към дома от дълго, дълго време.

Треперех под дебелата подплата на кожения ми костюм и дъхът ми образуваше облачета пара пред мен.

Продължихме все по-надолу и по-надолу и времето започна да ми се изплъзва. Не знаех дали вървим от часове, или от дни, но безполезното ми тяло настоя да спрем за глътка вода.

Дори докато пиех, Рис не пусна ръката ми. Сякаш се боеше, че пещерата ще ме погълне завинаги. Затова гледах почивките да са бързи и редки.

Навлязохме още по-надълбоко в пазвата на планината. Само светлинните кълба и допирът на ръката му потискаха страха ми, че всеки момент ще пропадна в мрака. За част от секундата смрадта на килията ми в онази тъмница нападна носа ми и плесенясалата слама погъделичка бузата ми…

Ръката на Рис се стегна около моята.

— Само още малко.

— Сигурно вече наближаваме дъното.

— Подминахме го. Килията на Резбаря се намира под основите на планината.

— Кой е той? Какво е?

Бяха ми обяснили само какво трябва да кажа, но не и какво да очаквам. Вероятно за да не изпадна в пълен смут.

— Никой не знае. Ще го видиш такъв, какъвто иска да го видиш.

— Хамелеон?

— И да, и не. Ти ще го виждаш по един начин, а аз, макар да стоя до теб — по съвсем друг.

Едва стърпях паническия си рев.

— А какво резбова?

— Сама ще разбереш.

Рис спря пред гладка каменна плоча. Коридорът продължаваше надолу — надолу към всевечния мрак. Въздухът тук ми се струваше сбит, нагнетен. Дори облачетата пара от устата ми не оцеляваха дълго.

Рисанд пусна ръката ми, за да долепи длан до голата скала. Тя сякаш потрепери под нея и се преобрази във… врата.

И тя като портата на входа беше от кост. А по повърхността й бяха издълбани безброй изображения: растения и животни, морета и облаци, звезди и луни, деца и скелети, красиви и потресаващи твари…

Вратата се отвори. Килията отвъд нея тънеше в катранения мрак, превзел цялата пещера…

— Издълбал съм по вратите образа на всеки затворник — обяви тъничък глас отвътре, — но моят собствен ми е любим.

— Има защо — съгласи се Рисанд.

Прекрачи прага и светлинките литнаха напред, озарявайки тъмнокосо момче на около осем, седнало до отсрещната стена. Съкрушително сините му очи обходиха Рисанд, после се плъзнаха към входа на килията, към мен.

Рис бръкна в торба, която дори не бях осъзнала, че носи — не, явно я беше измъкнал от някоя кухина между сферите; която използваше за хранилище. Хвърли някакъв бял предмет към момчето и долових как той изтропа върху грубия каменен под. Кост, дълга и дебела — и нащърбена в единия си край.

— Това е костта, с която Фейра уби червея Миденгард — обяви Рис.

Кръвта застина във вените ми. Много кокали бях подредила в капана си, не знаех кой от тях е сложил край на чудовището. И че някой е видял.

— Влез — каза Резбарят и не разпознах нито капка невинност или добрина в детския му глас.

Прекрачих прага и не направих нито стъпка повече.

— Цяла епоха мина — подава на момчето, поглъщайки ме с очи, — откакто в света ни за последно проникна нещо ново.

— Здравей — пророних аз.

Усмивката на момчето беше като фарс на невинността.

— Страх ли те е?

— Да — отвърнах аз.

„В никакъв случай не го лъжи“, беше ми наредил Рис.

Момчето се изправи, но остана в другия край на килията.

— Фейра — промълви и килна глава настрани. Кълбото елфическа светлина посребри мастиленочерната му коса. — Фейра. — Повтори, удължавайки сричките, сякаш можеше да ги вкуси. Накрая изправи глава. — Къде отиде, след като умря?

— Въпрос за въпрос — отвърнах аз, както ме бяха инструктирали по време на закуска.

Резбарят килна глава към Рисанд.

— Винаги съм те смятал за по-умен от предците ти. — Очите му отново кацнаха върху мен. — Кажи ми къде си попаднала, какво си видяла и ще отговоря на въпроса ти.

Рис ми кимна леко, но погледът му беше напрегнат. Защото онова, което момчето искаше да знае…

Трябваше да укротя дишането си… да си спомня.

Но в паметта ми имаше кръв и смърт, и болка, и писъци — и тя ме смачкваше, убиваше ме съвсем бавно, и Рис крещеше бясно, докато гледаше как умирам, Тамлин се молеше на колене да ме пощади… Но агонията беше непоносима и исках всичко да свърши…

Рис наблюдаваше Резбаря с вцепенено тяло, сякаш спомените ми се изливаха през онези щитове в съзнанието ми. Сигурно се чудеше дали няма да се предам на мига.

Свих ръцете си в юмруци.

Бях оцеляла; бях се измъкнала. И днес щях да го сторя.

— Чух изпращяване — отвърнах накрая. Рис врътна глава към мен. — Изпращяването на строшения ми врат. Чух го в ушите си, но и в черепа си. Загубих съзнание веднага след първия прилив на болка.

Виолетовите очи на Резбаря като че ли заискряха.

— После настана тъмнина. По-различна от тази тук. Но в нея имаше… нишка — продължих аз. — Връв. Подръпнах я… и внезапно прогледнах. Не през собствените ми очи, а… през неговите. — Кимнах към Рис и свих пръстите на татуираната си ръка. — Знаех, че съм мъртва и че това малко късче от духа ми, единственото останало от мен, се е вкопчило във връзката помежду ни.

— Но имаше ли някого с теб, видя ли нещо от отвъдното?

— Виждах само нишката в мрака.

Рисанд ме гледаше с пребледняло лице и стиснати устни.

— А когато ме възкресиха — продължих аз, — последвах нишката обратно до себе си. Знаех, че трябва да стигна до другия й край. Тогава се появи меко сияние. Все едно да плуваш през шампанско…

— Страхуваше ли се?

— Исках единствено да се върна при… при близките ми. Толкова силно го желаех, че не ми оставаше място за страх. Най-лошото вече ми се беше случило, а мракът ме привличаше със спокойствието и тишината си. Не ми се струваше толкова плашещо просто да потъна в него. Но исках да се прибера у дома. Затова последвах нишката.

— Не е имало друг свят — настоя Резбарят.

— Дори да е имало, аз не го видях.

— Не си видяла светлина, портал към друго място?

„Къде точно искаш да отидеш ти?“ Въпросът едва не изскочи от езика ми.

— Само покой и тъмнина.

— Имаше ли тяло?

— Не.

— А…

— Достатъчно — обади се Рисанд с глас, подобен на кадифе върху остра стомана. — Разбрахме се: въпрос за въпрос. Вече зададе… — Той преброи на пръсти. — Шест.

Резбарят облегна гръб в стената и се свлече на земята.

— Рядко ми се случва да срещна някого, който се е завърнал от истинска смърт. Естествено, че ще искам да надникна зад воала. — Той махна с малката си ръка към мен. — Задай въпроса си, момиче.

— Ако няма тяло, нищо друго, освен парче кост — подхванах с възможно най-непоклатим тон, — възможно ли е да се изпълни Възкресяване? Да се сътвори ново тяло и старата душа да се всели в него?

Очите му просветнаха.

— Запазена ли е душата? Съхранена ли е някак?

Опитах да не си представям пръстена с око, който Амаранта носеше, душата, която бе затворила вътре, за да наблюдава всяко нейно зверство.

— Да.

— Няма начин.

Едва не въздъхнах от облекчение.

— Освен ако… — Пръстите на едната му ръка заподскачаха по палеца й като крачката на бледо, гърчещо се насекомо. — Преди много време, още преди епохата на Върховните елфи, на човеците, съществуваше само Котелът… Разправят, че цялата магия кипяла вътре, че светът се родил в него. Но Котелът попаднал в грешни ръце. И извършили с него велики, ужасяващи неща. Страховити неща. Толкова страховити, че в крайна сметка някой го откраднал, макар и на жестока цена. Нямало как да го унищожат, защото той бил сътворил всичко и с него щял да загине животът. Затова го укрили. И го забравили. Само чрез Котела нещо мъртво може да бъде върнато в света на живите.

По лицето на Рисанд отново се беше настанила маска на спокойствие.

— Къде са го скрили?

— Сподели ми тайна, неизвестна никому, Господарю на Нощта, и аз ще ти споделя моята.

Приготвих се за потресаващата истина, която всеки момент щеше да ме сполети. Но Рисанд каза:

— Дясното коляно ме понаболява, когато вали. Контузих го във Войната и оттогава все ми създава ядове.

Резбарят се изсмя гърлено, докато аз зяпах втрещено Рис.

— Винаги си ми бил любимец — отбеляза той и го удостои с усмивка, която по никакъв начин не изглеждаше детска. — Добре тогава. Скриха го на дъното на замръзнало езеро в Лаплунд. — Рис понечи да се обърне към вратата, сякаш се канеше да тръгне натам моментално, но Резбарят добави: — Но изчезна много, много отдавна. — Рис спря. — Нямам представа къде са го отнесли, нито пък къде се намира сега. Хилядолетия, преди ти да се родиш, трите му крака бяха отрязани от основата му, за да загуби поне част от силата си. Получи се, макар и на косъм. Отстраняването на краката му беше, като да отрежат пръста ти до първото кокалче. Неприятно, но все пак можеш да си служиш с останалата му част. Краката скриха в три различни храма — Сезере, Санграва и Итика. Ако и те са изчезнали, навярно някой е успял да съживи Котела и държи да разполага с цялата му сила.

Затова бяха претършували храмовете. За да вземат краката на Котела и да му възвърнат пълната сила.

— А случайно да знаеш кой е сегашният му притежател? — попита Рис.

Резбарят ме посочи с детското си пръстче.

— Първо ми обещай костите й, като умре. — Сковах се, но момчето се засмя. — Не, не мисля, че дори ти би ми дал такова обещание, Рисанд.

По лицето на Рис пробяга предупредително изражение.

— Благодаря ти за помощта — каза той и опря ръка в гърба ми, за да ме изведе от килията.

Но ако той наистина знаеше… Обърнах се отново към съществото с облик на момче.

— Имах избор… в смъртта си.

В очите му пламна кобалтов огън.

Ръката на Рис потрепна върху гърба ми, но остана на мястото си. Топла и стабилна. Зачудих се дали допирът до мен не го успокояваше, че още съм там, още дишам.

— Знаех — продължих аз, — че мога просто да потъна в мрака. Но избрах да се боря, да се задържа още малко. Макар че се чудех дали в онзи нов свят не ме очакваше мир и покой. Въпреки това не бях готова за него, не и да попадна там сама. И все пак усещах, че отвъд мрака ме приласкаваше нещо хубаво.

За миг сините му очи се озариха още повече. После момчето каза:

— Знаеш у кого е Котелът, Рисанд. Кой напада храмовете. Идваш тук единствено за да потвърдиш догадката си.

— Кралят на Хиберн.

Студен ужас нахлу във вените ми и се изля в стомаха ми. Не биваше да се изненадвам, трябваше сама да се досетя отдавна, но…

Резбарят замлъкна. Явно чакаше друго признание.

Ето защо му предложих още едно парче от счупената си душа.

— Амаранта настоя да убия онези двама елфи, но ако след това ме бе принудила да отнема живота и на Тамлин, щях да забия кинжала в собственото си сърце.

Рис замръзна.

— Знаех, че няма връщане назад — продължих, питайки се дали синият пламък в очите на момчето нямаше да превърне изстрадалата ми душа в пепел. — А след като развалих заклинанието, тегнещо върху тях, след като се уверих, че съм ги спасила, исках само да обърна острието към себе си. Реших, че искам да живея чак когато Амаранта ме уби и едва тогава осъзнах, че не съм довършила онова, което съдбата ми е предопределила.

Осмелих се да надникна към Рис и прочетох мимолетно пробягалата покруса по красивото му лице. Само след миг се изпари.

— Със силата на Котела може да се постигне и друго, освен да се възкресяват мъртъвци. Може да се разруши стената — рече с доброжелателен тон Резбарят.

Единственото нещо, което пазеше земите на човеците — семейството ми — не само от Хиберн, но и от други зли същества.

— Нищо чудно Хиберн да се е спотаявал толкова време, защото е издирвал Котела, опознавал е тайните му. Явно с Възкресяването е искал да изпробва силите му след присъединяването на краката. А заедно с това е открил, че Котелът е източник на чиста енергия, на съвършено могъщество. И че запасите му се изчерпват като на всяка друга магия. Затова ще го остави да почине известно време, да възвърне силите си. През това време ще иска да разбере как да го захранва с още повече енергия.

— Има ли начин да го спрем? — прошепнах аз.

Мълчание. Наситено с очакване.

Рис се обади дрезгаво:

— Не му давай повече…

— При сътворението на Котела — прекъсна го Резбарят — създателят му използвал последната разтопена руда, за да изкове една книга. Книгата на Диханията. Между изсечените в металните й страници думи се намирали заклинанията, отнемащи силата на Котела, и онези, даряващи пълен контрол над него. Но след Войната Книгата била разделена на две. Едната част отишла при елфите, а другата — при шестте човешки кралици. Но това било просто символична точка от Мирния договор, тъй като Котела го нямало от хилядолетия и вече всички го смятали за мит. Никой не намирал Книгата за опасна, защото само някой, претърпял Метаморфозата на Котела, можел да изрече заклинанията и да призове силата му. Земно същество не било способно да я завладее, затова Великите господари приели Книгата на Диханията за историческа реликва. Но попадне ли тя в ръцете на прероден в Котела… Ще трябва да изпробвате теорията ми, разбира се, но… не е невъзможно.

Той присви очи в иронично изражение, а аз започнах да осъзнавам, че… че…

— Сега Великият господар на Двора на Лятото притежава нашата част, а другата е скрита в лъскавия крайморски дворец на настоящата кралица на простосмъртните. Тази в Притиан е защитена с кръвни заклинания, подвластни единствено на Господаря на Лятото. Онази в ръцете на простосмъртната кралица… Човеците постъпили остроумно, когато я получили. Защитили я с помощта на нашите магии, така че хрумнело ли му на някой Велик господар например да се промъкне с ответряне в замъка им и да я открадне… Книгата отново ще се превърне в разтопен метал. Трябва да я получи от ръцете на простосмъртната кралица без лукавство и магии. — Резбарят се засмя тихо. — Какви хитроумни, прекрасни същества са човеците.

За момент потъна в древните си спомени, но после поклати глава и продължи:

— Съберете ли двете части на Книгата на Диханията, ще обезсилите Котела. Да се надяваме, че ще е навреме, преди да си е възвърнал пълното могъщество и да е разрушил стената.

Дори не се сетих да му благодаря. Не и след онова, което ни беше разказал. Не и при положение че бях принудена да излея най-ужасните си спомени — и още усещах вниманието на Рис върху себе си. Сякаш бе подозирал, но никога не бе дръзвал да повярва колко тежко ме беше ранила Амаранта.

Обърнахме се към вратата и ръката му се плъзна от гърба ми, за да хване моята.

Допирът му беше лек и внимателен. А аз не намирах сили дори да стисна пръстите му.

Резбарят взе костта, която Рисанд му беше донесъл, и я претегли в детските си ръце.

— Ще изсека смъртта ти тук, Фейра.

Заизкачвахме се нагоре в тъмната пещера между спящите каменни стени и чудовищата в тях.

— Какво видя ти? — попитах накрая Рис.

— Ти кажи първо.

— Момче на около осем. Тъмнокосо и синеоко.

Рис потрепери — най-човешката реакция, когато някога бях виждала у него.

— Ти какво видя? — подканих го аз.

— Юриан — отвърна Рис. — Яви ми се като Юриан в последните мигове на живота му, когато се изправи срещу Амаранта.

Дори не исках да си помисля как Резбарят бе разбрал за кого сме дошли да го разпитваме.

ГЛАВА 19

— Амрен е права — провлачи Рис, облегнат на вратата на гостната в градската си къща. — Наистина сте като кучета, които чакат стопанина си да се върне у дома. Май трябва да си нося лакомства.

Касиан му отвърна с вулгарен жест от мястото си на дивана пред камината, преметнал ръка през облегалката зад гърба на Мор. Макар и стойката на силното му, мускулесто тяло да говореше, че е напълно спокоен, в челюстта му имаше напрежение, потисната енергия, която ми подсказа, че ни чакаше тук от дълго време.

Азриел стоеше в тъмното ъгълче до прозореца, предлагащ гледка към ливадата и улиците, по които се ръсеше ситен снежец. А Амрен…

Само нея я нямаше. Не знаех дали да си въздъхна от облекчение, или не. Ако съдех по предупреждението на Рис и нейните собствени думи, трябваше възможно най-бързо да я намеря, за да й върна амулета.

Мокра и премръзнала от мъглата и вятъра, които ни преследваха по целия път от Затвора насам, тръгнах към креслото срещу дивана. И то като всички останали мебели в къщата беше специално изработено за илириански криле. Изпънах скованите си крайници близо до огъня и едва не простенах от удоволствие, когато приятната топлина ги обгърна.

— Как мина? — поинтересува се Мор.

Днес не носеше рокля, а практични черни панталони и дебел син пуловер.

— Резбарят е пълен клюкар, чието любимо занимание е да си пъха носа в чужди работи — отвърна Рис.

— Но? — подкани го Касиан, облягайки ръце на коленете си с плътно прибрани зад гърба крила.

— Но — продължи Рис — може и да е доста полезен, ако благоволи. И май е време да се заемем с онова, което ни се удава най-добре.

Раздвижих вцепенените си пръсти и реших да ги оставя да обсъдят нещата помежду си. Имах нужда от малко време да се съвзема, да потисна спомените, които бях разкрила пред Резбаря.

И мисълта за онова, което бе намекнал, че мога да сторя с Книгата. За скритите ми способности.

Рис им разказа за Котела и причината зад нападенията на храмове, докато те му пригласяха с ругатни и въпроси. Не спомена нито дума за изповедта ми, в замяна, на която Резбарят ни беше подсигурил нужната информация. Азриел излезе от тъмното си кътче, за да отрупа Рис с въпроси; лицето и гласът му си оставаха все така неразгадаеми. Касиан, за моя изненада, мълчеше през цялото време, сякаш разбираше, че сенкопоецът знае какво да попита, и беше решил да съсредоточи вниманието си в планиране.

Щом Рис приключи с разказа си, шпионинът му каза:

— Ще разпитам хората ми в Двора на Лятото дали знаят къде е скрита нашата половина от Книгата на Диханията. После мога да прелетя до земите на човеците, за да проуча къде държат тяхната част, преди да им я поискаме.

— Не е нужно — увери го Рис. — А и не бих доверил тази информация дори на твоите хора, изобщо на никого извън тази стая. С изключение на Амрен.

— Може да им се има вяра — заяви Азриел с тих, стоманен глас, стиснал белязаните си ръце в юмруци до кожения си панталон.

— Въпреки това няма да поемаме рискове — отвърна лаконично Рис.

Задържа погледа на Азриел и почти чух как добави безмълвно: „Това няма нищо общо с теб, Аз. Нищо“.

Без да демонстрира всякаква емоция, Азриел кимна и отпусна ръце.

— Е, какви са твоите планове тогава? — намеси се Мор, вероятно в защита на Аз.

Рис изтупа въображаема прашинка от бойните си одежди. Като вдигна глава, виолетовите му очи сякаш се бяха вледенили.

— Кралят на Хиберн е претършувал един от храмовете ни, за да намери липсващото парче от Котела. В моите очи това е военно действие, показателно, че Негово Величество няма намерение да подхожда деликатно с мен.

— Сигурно и бездруго не е забравил съюза ни с човеците През Войната — добави Касиан. — Не би застрашил плановете си с дипломатични подходи, а и съм готов да се обзаложа, че някои от приятелчетата на Амаранта са му докладвали за случките „В недрата на Планината“. За края на цялата сага.

Касиан преглътна сухо.

Рис бе опитал да я убие. Свалих ръце от топлината на огъня.

— Вероятно — съгласи се Рис. — Но от това би следвало, че армиите на Хиберн вече са навлезли в земите ни, и то напълно неусетно. Възнамерявам да му върна услугата.

Пресвещена Майко! Касиан и Мор се ухилиха със зверско доволство.

— Как? — попита Мор.

Рис скръсти ръце.

— Ще е необходима безпогрешна стратегия. Но ако Котелът е в Хиберн, трябва да потеглим натам незабавно. Или за да им го отнемем… или за да го неутрализираме с помощта на Книгата.

Една страхлива, жалка част от мен вече трепереше.

— Хиберн вероятно е защитен с не по-слаби заклинания и щитове от нашите — изтъкна Азриел. — Първо ще трябва да измислим начин да се промъкнем през тях незабелязано.

Рис кимна леко.

— Затова започваме с планирането на мига. Докато издирваме Книгата. Така сдобием ли се и с двете половини, ще можем да действаме бързо, преди да е плъзнала мълва, че са у нас.

Касиан поклати одобрително глава, след което попита:

— Как възнамеряваш да вземеш Книгата?

— Тъй като тези предмети са обвързани с магия за Великите господари и могат да бъдат открити единствено от тях, чрез тяхната сила… То излиза, че освен четец на Книгата на Диханията, имаме и неин издирвач в същото лице.

Всички погледи се обърнаха към мен и аз настръхнах.

— Резбарят не беше напълно сигурен, че съм способна да я намеря. Не знаем дали… — Рис се подсмихна и думите ми заглъхнаха.

— Притежаваш по част от силата на всички ни. А това е като да имаш седем пръстови отпечатъка. Ако сме скрили нещо, ако сме го създали или защитили със силите ни, ще успееш да го проследиш със същата тази магия.

— Няма как да си сигурен — опитах отново.

— Не, но има как да изпробваме теорията ми — продължи да се усмихва Рис.

— Пак се започва — измърмори Касиан.

Мор стрелна поглед към Азриел, предупреждавайки го да не предлага услугите си този път. Шпионинът й отвърна с учудена гримаса.

Тъкмо се бях загледала в безмълвния им сблъсък, когато Рис каза:

— С твоите способности, Фейра, е възможно да откриеш нашата половина от Книгата и да премахнеш защитните заклинания. Но няма да приемам думата на Резбаря за чиста монета, нито пък ще те заведа в Двора на Лятото, без да съм проверил какво умееш. Само така ще сме спокойни, че когато настъпи моментът, няма да се провалиш. Всички ние няма да се провалим. Затова потегляме на още едно малко пътешествие. Ще проверим дали можеш да откриеш една моя ценна вещ, която загубих преди доста време.

— По дяволите! — изруга Мор, пъхвайки ръце в дебелите гънки на пуловера си.

— Къде? — намерих сили да попитам.

Отговори ми Азриел:

— При Тъкачката.

Касиан отвори уста и Рис вдигна ръка, за да го спре.

— Идеята е да проверим дали Фейра може да разпознае предмета сред съкровищата на Тъкачката. Като пристигнем в Двора на Лятото, Таркуин може да е придал друг облик на своята част от Книгата, за да я защити.

— В името на Котела, Рис — възнегодува Мор, спускайки и двата си крака на килима. — Да не си…

— Коя е тази Тъкачка? — настоях аз.

— Древно, зло същество — отвърна Азриел и очите ми попаднаха върху бледите белези по крилете му, по врата му. Зачудих се с колко ли такива същества се беше сблъсквал през безкрайния си живот. Дали бяха по-опасни от собствените му роднини. — Което не бива да дразните — добави, обръщайки поглед към Рис. — Намери друг начин да изпробваш способностите й.

Рис просто сви рамене и надзърна към мен. Пак ми предоставяше право на избор. Явно държеше на това. Не че ми предложи да ме вземе със себе си по време на двете си посещения в Двора на Пролетта. Явно защото знаеше колко голяма нужда имам да стоя настрана от него.

Задъвках долната си устна, преценявайки рисковете в очакване да изпитам поне капка страх, емоция. Но днешният ден беше източил целия ми запас.

— Резбарят, Тъкачката… Не може ли да наричате поне някого със собственото му име?

Касиан се засмя, а Мор се облегна назад върху възглавниците на дивана.

Май само Рис разбра, че коментарът ми не беше изцяло шеговит. Лицето му остана напрегнато. Сякаш знаеше колко съм уморена… знаеше, че трябва да треперя при мисълта за тази Тъкачка, но след Резбаря, след онова, което му бях разкрила… Вече не изпитвах нищо.

— А какво ще кажеш да добавим още едно име към списъка? — предложи Рис накрая.

Идеята не ми допадна особено. И Мор беше на същото мнение.

— Пратеник — каза Рис, пренебрегвайки братовчедка си, — Пратеник в Двора на Нощта от името на човечеството.

— Не е имало такъв от петстотин години, Рис — отбеляза Азриел.

— Но и нито един човек не е получавал безсмъртие оттогава. — Рис посрещна погледа ми. — Човеците трябва да са подготвени също като нас. Особено ако кралят на Хиберн възнамерява да разруши стената и да прати армиите си срещу тях. Трябва да вземем другата половина на Книгата от простосмъртните кралици. А ако не можем да им повлияем с магия, то ще се наложи те сами да ни я предадат.

Още мълчание. По улиците отвъд прозорците прехвърчаше ситен сняг, който се ръсеше по калдъръма.

Рис кимна към мен.

— Ти си безсмъртен елф с човешко сърце. Дори това е достатъчно да те преследват на континента. Затова ще се установим на неутрална територия. На място, където човеците ни вярват… вярват на теб, Фейра. И където други човеци биха рискували да дойдат за среща с теб. За да чуят гласа на Притиан след пет века мълчание.

— Имението на семейството ми — досетих се аз.

— В името на голата Майка, Рис — намеси се Касиан, разгръщайки криле толкова широко, че едва не събори керамичната ваза от масичката за кафе до себе си. — Мислиш, че можем просто да превземем дома на семейството й, да ги принудим да ни го отстъпят?

Неста не искаше да има нищо общо с елфите, а Илейн беше толкова мила, добродушна… нима можех да ги замеся подобно нещо?

— По земите ни ще текнат реки от кръв, Касиан, независимо как ще постъпим със семейството й — отбеляза Мор и се пресегна да върне вазата на мястото й. — Важното е откъде ще дойде тази кръв и колко ще се пролее. Колко човешки животи ще успеем да спасим.

С риск да прозвуча като страхливка казах:

— Дворът на Пролетта граничи със стената…

— Стената се простира през морето. Ние ще долетим откъм брега — обясни Рис, без окото му да мигне. — Никой двор не бива да разбира за появата ни, макар че слухът вероятно ще плъзне доста бързо. Знам, че няма да е лесно, Фейра, но ако има начин да убедиш кралиците…

— Ще го сторя — съгласих се аз. Потрошеното, приковано с гвоздеи тяло на Клер Бедор изскочи пред очите ми. Амаранта беше само един от командирите му. Само един… от кой знае колко. Кралят на Хиберн трябваше да е невъобразимо жесток, за да й бъде господар. Ако тези зверове докопаха сестрите ми… — На Илейн и Неста може да не им хареса, но ще ги убедя да ни съдействат.

Нямах смелост да попитам Рис дали не може просто да застави семейството ми да ни помогне, в случай че откажеха. Чудех се дали силите му биха подействали на Неста, при положение че дори блясъкът на Тамлин не бе успял да повлияе върху стоманеното й съзнание.

— Значи е решено — заключи Рис. Никой от спътниците му не изглеждаше особено доволен. — Щом скъпата ни Фейра се върне от Тъкачката, ще покорим Хиберн.

Същата нощ Рис и останалите отсъстваха от къщата, никой не ми каза къде бяха отишли. Но след тежкия ден едва довърших храната, която Нуала и Серидуен бяха донесли в стаята ми, преди да потъна в дълбок сън.

Сънувах дълга бяла кост, резбована с ужасяваща точност, лицето ми, сбърчено в агония и отчаяние; ясеновия кинжал в ръката ми; локвите кръв от двата трупа пред мен…

Но се събудих чак от прокапващата в стаята светлина на зимната зора — с пълен стомах от предишната вечер.

Само минута, след като се свестих, Рис почука на вратата ми. В мига, в който го поканих да влезе, той влетя като среднощен вятър и хвърли колан с ножове върху леглото ми.

— Побързай — нареди ми, отвори вратите на гардероба И извади кожения ми костюм, който също метна на леглото. — Искам да излезем преди изгрев.

— Защо? — попитах, отмятайки завивките.

Днес на гърба му нямаше крила.

— Защото нямаме много време. — Той изрови чорапите и ботушите ми. — Щом кралят на Хиберн разбере, че някой издирва Книгата на Диханията за да обезсили Котела, ще прати свои хора да я намерят преди нас.

— Но това ти беше ясно още преди. — Миналата вечер нямах сили да обсъждам въпроса с него. — Всичко, за Котела, за краля, за Книгата… Искаше подозренията ти да се потвърдят, но най-вече чакаше мен.

— Ако се беше съгласила да работиш с мен още преди два месеца, веднага щях да те отведа при Резбаря, за да видя какво мисли за способностите ти. Само че нещата не тръгнаха по план.

Определено.

— Четенето — продължих аз, пъхвайки крака в меките си пантофи. — Затова настояваше да се науча да чета. За да може, ако подозренията ти се окажеха верни и Книгата наистина се подчини на волята ми… да я прочета… или поне превода на писанията в нея.

Толкова древна книга вероятно бе написана на съвсем различен език. С различна азбука.

— И тук важи същото — обясни той и се отправи към скрина ми. — Ако ми съдействаше още от самото начало, щях да ти кажа защо го правя. В противен случай не биваше да рискувам. — Той спря с ръка върху дръжката на едно от чекмеджетата. — Пък и бездруго трябваше да се научиш да четеш. Но да, когато ти казах, че ще е и от моя полза, имах предвид точно това. Можеш ли да ме виниш?

— Не — отвърнах искрено. — Но предпочитам да ме уведомяваш за бъдещите си планове.

— Разбрано. — Рис отвори чекмеджето и извади бельото ми. Залюля тъмната дантела на показалеца си и се изкиска. — Учудвам се, че не си накарала Нуала и Серидуен да ти купят нещо друго.

Отидох до него и грабнах бельото.

— Потекоха ти лиги.

Затръшнах вратата на банята, преди да е успял да отговори.

Като излязох облечена в кожения костюм с топла подплата, той вдигна колана с ножове в ръка и аз огледах всичките му гайки и каиши.

— Без мечове, без лъкове — обясни ми.

И той беше облечен в илирианските си бойни одежди — семплият, страховит меч прилепваше до гръбнака му.

— Но ножовете са позволени?

Рис коленичи и разтвори плетеницата от кожени каиши и стомана, приканвайки ме да пъхна крак в едната дупка.

Подчиних му се. Щом промуших крак и през другата дупка, опитах да не обръщам внимание на допира на силните му ръце по бедрата ми, докато пристягаше и закопчаваше каишите.

— Тъкачката няма да забележи ножовете ти, тъй като колибата й е пълна с остриета за ядене и за работа. Но меч или лък, изобщо предмети, каквито не притежава, може да усети.

— Ами аз?

Той затегна един каиш. Силни, чевръсти ръце — толкова несходни с изтънчените тоалети, с които заблуждаваше света, че е нещо коренно различно.

— Не издавай нито звук, не докосвай нищо друго, освен предмета, който ми е отнела.

Рис вдигна поглед, без да пуска бедрата ми.

„Поклони се“, беше наредил веднъж на Тамлин. А сега той самият коленичеше пред мен. Очите му просветнаха, сякаш и той си беше спомнил същото нещо. И това ли беше част от играта му — от лъжовния му облик? Или просто отмъщение заради свирепата кръвна вражда помежду им?

— Ако сме прави за способностите ти — продължи той, — ако Резбарят не ни е излъгал, то с въпросния предмет би трябвало да имате еднакво… излъчване благодарение на защитната магия, която му направих преди много, много време. Практически с него сте едно и също нещо. Тъкачката няма да усети присъствието ти, стига да не докосваш нищо друго. Ще си невидима за нея.

— Сляпа ли е?

Той кимна утвърдително.

— Но другите й сетива са остри като бръснач. Затова бъди бърза и тиха. Намери предмета и дим да те няма, Фейра.

Дланите му се задържаха по задната част на бедрата ми.

— А ако ме усети?

Той стегна леко ръце.

— Тогава ще разберем що за умения имаш наистина.

Жестоко, пресметливо копеле! Изгледах го кръвнишки.

Рис сви рамене.

— Може би предпочиташ да те заключа в Дома на Ветровете, където да те тъпча с храна, да те обличам в бухнали рокли и да те карам да организираш приемите ми?

— Върви по дяволите. Защо сам не си си върнал откраднатото, щом е толкова важно?

— Защото Тъкачката ме познава. И ако ме залови, ще си платя прескъпо. Великите господари не й се пречкат, колкото и сериозно да е положението. Колибата й е пълна със съкровища, някои от които пази от хилядолетия. Повечето никога няма да се върнат при собствениците им, защото Великите господари се страхуват да не ги спипа — защитена е от специални закони, а и гневът й е гибелен. Някои са изпращали крадци, които никога не са се завръщали, а повечето просто не смеят да припарят от страх, че Тъкачката ще разбере на кого служат. Ти обаче… Теб не те познава. Ти си част от всеки двор.

— Значи, аз съм твоят издирвач и крадец?

Ръцете му се плъзнаха надолу и обгърнаха свивките на коленете ми, а на лицето му се появи дяволита усмивка.

— Ти си моето спасение, Фейра.

ГЛАВА 20

Рисанд ни отведе с ответряне в гора, по-древна и жива от всяко място, на което някога бях стъпвала.

Чворестите букове преплитаха клони над главите ни, стволовете им бяха така потънали в мъхове и лишеи, че кората им почти не се виждаше.

— Къде сме? — прошепнах плахо.

Рис държеше ръце на удобно разстояние от оръжията си.

— В сърцето на Притиан се шири голяма празна територия, разделяща Севера и Юга. В средата й се намира свещената ни планина.

Сърцето ми прескочи и съсредоточих вниманието си към папратите, мъха и щръкналите корени, през които крачехме.

— Тази гора — продължи Рис — се намира в източния край на ничията земя. Тук не властва никой от Великите господари. Законът се определя от най-силния, най-злия и най-хитроумния. А Горската тъкачка е на върха на хранителната им верига.

Дърветата простенаха, макар че нямаше вятър, който да разлюлее клоните им. Не, въздухът беше съвършено неподвижен, застоял.

— И Амаранта не е унищожила обитателите й?

— Амаранта не беше глупачка — отвърна Рис с притъмняло лице. — С пръст не докосна тукашните същества и гората им. Години наред се мъчех да я подтикна към такова безразсъдство, но тя така и не се подлъга.

— А сега ние безпокоим Тъкачката… и то заради някакво си изпитание.

Той се засмя и звукът отекна между сивите камъни, разпръснати сред шумата като мраморни топчета за игра.

— Снощи Касиан опита да ме разубеди. Очаквах дори да ме удари.

— Защо?

Изглежда, никак не познавах генерала.

— Кой знае. Все пак говорим за Касиан: сигурно предпочита да те вкара в леглото, вместо да те брани.

— Ти си прасе.

— Всъщност би могло да се случи — добави Рис, вдигайки един увиснал клон, за да мина под него. — Ако имаш нужда от физическа близост, Касиан несъмнено би ти помогнал.

Имах чувството, че дори това е изпитание. И така ме вбеси, че отвърнах дрезгаво:

— Тогава го изпрати в стаята ми тази вечер.

— Ако оцелееш след това изпитание.

Спрях върху един погълнат от лишеи камък.

— Май мисълта не те притеснява.

— Точно обратното, Фейра. — Той се върна към мен. Камъкът ме издигаше почти на негово ниво. Гората притихна още повече, а дърветата сякаш се приведоха към нас, за да не изпуснат нито дума. — Ще уведомя Касиан, че си отворена за авансите му.

— Чудесно — отвърнах аз.

Лек полъх докосна кожата ми като среднощна сянка. Силата в костите и кръвта ми се раздвижи в отговор.

Понечих да скоча от камъка, но той хвана брадичката ми в едно неусетно движение. Думите му прозвучаха като смъртоносна милувка.

— Хареса ли ти да коленича пред теб?

Несъмнено чуваше как сърцето ми блъска грохотно в гърдите ми. Въпреки това му се усмихнах ненавистно, изтръгнах брадичката си от пръстите му и скочих от камъка. Май целях да се приземя върху краката му. А той май отстъпи, колкото да избегне сблъсъка.

— Нали само за това ви бива вас, мъжете? — Но думите ми прозвучаха напрегнато, почти задъхано.

Усмивката му извика в съзнанието ми мисли за копринени чаршафи и нощен полъх с ухание на жасмин.

Разговорът ни поемаше в опасна посока — и Рис ме тласкаше към нея, за да не мисля за онова, което ми предстоеше, за съкрушението в душата ми.

Някак знаеше, че гневът, породен от флирта му, щеше да ми помогне.

Явно съществото в колибата беше наистина страховито, щом той ме предизвикваше да вляза бясна — с мисли за секс, за каквото и да било друго, освен за Горската тъкачка.

— Добър опит — рекох дрезгаво.

Рисанд просто сви рамене и продължи напред през гората.

Кучи син. Да, правеше го, за да ме разсее, но…

Спуснах се след него с възможно най-тихи стъпки и намерението да забия юмрук в гръбнака му, но той вдигна ръка, спирайки пред една поляна.

Малка варосана колиба със сламен покрив и почти рухнал комин се мъдреше в средата й. Съвсем обикновена — като дом на простосмъртен. Имаше дори кладенец с кофа върху каменния ръб и купчина цепеници под един от облите прозорци. Отвътре не идваше нито звук, нито светлина; дори коминът не пушеше.

Малкото птици в гората се смълчаха. Не напълно, но снижиха чуруликането си. И ето…

От колибата се чу съвсем тихо, но приветливо тананикане.

На такова място с радост бих спряла, ако бях жадна и гладна или търсех подслон за нощта.

Може би там се криеше уловката.

Дърветата обграждаха постройката толкова плътно, че клоните им почти се забиваха в сламения й покрив, а дънерите им наподобяваха решетките на килия.

Рис сведе глава в драматичен поклон.

— Влизаш и излизаш — без звук. Намери предмета и го измъкни под носа на сляпата. После си плюй на петите.

Мъхеста пръст покриваше пътечката към леко открехнатата входна врата на колибата. Късче сирене. А аз бях глупавата мишка, която щеше да попадне в капана.

Рис ме погледна с блеснали очи и оформи с устни: „Успех!“.

Отвърнах му с вулгарен жест и поех с бавни, тихи стъпки към входната врата.

Гората наоколо като че ли следеше всяко мое движение. Когато надникнах през рамо, Рис вече го нямаше.

Не беше споменал дали ще се намеси, ако изпадна в смъртна опасност. Май трябваше да го попитам.

Избягвах да стъпвам по сухата шума и камъните и започнах да се движа по начин, който една част от тялото ми — лично моя, не наследена от Великите господари — помнеше от предишния ми живот.

Сякаш се събуждах. Такова беше чувството.

Подминах кладенеца. Всичко наоколо светеше от чистота, спретнато и подредено. Съвършен, примамлив капан, нашепваше ми онази простосмъртна част от мен. Капан от времената, когато човеците още бяха плячка, а сега усъвършенстван за по-умни, безсмъртни жертви.

Но аз вече не бях плячка, реших, наближавайки вратата.

И не бях мишка.

А вълк.

Стигнах до прага, чийто камък изглеждаше протрит от множеството ботуши, минали през него — навярно без да се строши. Заслушах се в сладкия й, красив глас, като танц на слънчеви лъчи в горско поточе, и най-сетне успях да доловя чумите на песента й:

Две сестри излязоха да поиграят

на баща си корабите да посрещнат в морето от

безкрая…

А когато стигнаха до стръмната скала,

по-голямата сестра си бутна в пропастта.

Меден глас, напяващ древна, ужасна песен. Бях я чувала и преди — в малко по-различен вариант и от гърлата на човеци, които дори не подозираха, че първи са я пели елфите.

Послушах още малко, за да се уверя, че няма никого при нея. Но до ушите ми достигаше само тракането на някакъв уред и мелодичната й песен.

Трупът й вкочанен ту потъваше, ту издигаше се над

водата,

докато накрая не изплува при мелницата край гората.

Гърдите ми се бяха стегнали, но опитах да дишам равномерно и възможно най-безшумно. Побутнах входната врата само със сантиметър-два.

Очаквах да изскърцат ръждивите панти, но не. Поредната част от примамливата клопка: сякаш колибата канеше крадци да влязат. Щом отворих вратата достатъчно, надникнах вътре.

Просторна стая с малка затворена врата в дъното. Полици от пода до тавана, отрупани с всевъзможни дреболии: книги, мидени черупки, кукли, билки, глинени съдове, обувки, кристали, още книги, бижута. От гредите на тавана висяха какви ли не вериги, препарирани птици, рокли, панделки, чворести клони, перлени нанизи…

Попаднала бях в дюкяна на безсмъртна вехтошарка.

Вехтошарка, която…

В единия тъмен ъгъл на колибата клечеше голям чекрък, напукан и грохнал от старост.

А пред него с гръб към мен седеше Тъкачката.

Гъстата й, черна като оникс коса се спускаше чак до финия й кръст, а снежнобелите й ръце сучеха връвта около остро като трън вретено.

Изглеждаше млада. Семплата й, но елегантна сива рокля проблясваше леко на бледата горска светлина от прозорците, докато от гърлото й се лееше онзи златен глас:

Но какво направи мелничарят с гръдната й кост?

Виола, на която свиреше по цяла нощ.

А с пръстите й толкоз тънки?

На виолата си ключове за струйки.

Връвта, която навърташе на чекръка, беше бяла и мека. Като вълна, но… С онази малка човешка част от себе си усещах, че не е вълна. И дори не исках да си представям от какво същество бе дошла, кого предеше.

Защото на рафтовете пред нея се нижеха купища макари с дебели и тънки влакна във всевъзможни цветове. А на тези от едната й страна — дълги парчета платове, изтъкани на големия стан в сенките до студеното огнище. Станът на Тъкачката.

Идвах в деня за предене, но дали щеше да пее, ако бях улучила този за тъкане? Натрапчивата миризма на страх, която излъчваха топовете плат, ми подсказваше отговора.

Вълк. Напомних си, че съм вълк.

Влязох в колибата, внимавайки да не настъпя някоя от дреболиите по пръстения под. Тя продължаваше да преде и ведрото трополене на чекръка й сякаш подчертаваше ужасяващия текст на песента й.

А какво направи с носната й кост?

Магаренце, извито като мост.

Какво направи с вените й сини?

Струни за виолата си фини.

Плъзнах поглед из стаята, мъчейки се да не слушам страховитите думи на песента й.

Нищо. Не усещах някой от предметите да привлича вниманието ми. Май щеше да е за добро, ако се окажеше, че не съм способна да намеря книгата, ако днешният ден не беше началото на дълга поредица от нещастия.

Тъкачката седеше на стола си и ръцете й подскачаха около вретеното.

Огледах полиците, тавана. Късмет. Не ме усещаше благодарение на неведом късмет, но и той щеше да изтлее накрая.

За зелен хайвер ли ме беше изпратил Рис? Може би нямаше какво да намеря. Може би отдавна си беше върнал мистериозния предмет. Нямаше да се учудя. И сега просто искаше да ме доведе в гората, за да провери как откликва тялото ми на тормоза му.

И може би точно в онзи момент бях изпълнена с толкова ненавист към Тамлин, че да извлека удоволствие от похотливите му намеци. Може би и аз бях не по-малко чудовище от жената пред чекръка.

Но ако аз бях чудовище, то за Рис важеше същото.

Двамата си бяхме лика-прилика, като изключим силата, наследена от него. Тамлин имаше право да ме намрази, осъзнаеше ли, че съм го напуснала.

Тогава го усетих — като леко потупване по рамото.

Завъртях се и тръгнах през лабиринта от тезгяхи и вехтории, държейки под око и Тъкачката, и стаята около мен. Нещо ме теглеше като сигнален огън като бледо сияние от половинчата усмивка.

„Здравей — казваше сякаш. — Дошла си да ме вземеш ли?“

„Да“, исках да отвърна. Макар и една част от мен да ме дърпаше към вратата.

Зад мен Тъкачката пееше:

Какво стори с ярките й очи?

С тях виолата си украси по първи петли.

Какво стори с езика й груб?

В лък го превърна, за да пее песни куп.

Последвах тласъка — към една от полиците покрай стената до огнището. Нищо. Нищо и на втората. Но на третата, точно над нивото на очите ми…

Почти подушвах мириса му на морска сол и цитрус. Резбарят беше прав.

Надигнах се на пръсти, за да огледам полицата. Вехт нож за писма, книги с кожени подвързии, които нито исках да докосвам, нито да подушвам; шепа жълъди, потъмняла корона с рубини и ясписи и…

Пръстен.

Пръстен от усукани златни и сребърни нишки, украсен с перли и разкошен тъмносин камък. Сапфир — но различен. Никога не бях виждала такъв сапфир, дори в дома на баща ми. Този… можех да се закълна, че на бледата светлина по облата му, матова повърхност проблясваха очертанията на шестовърха звезда.

Рис — пръстенът излъчваше неговата аура.

Беше ме изпратил тук заради някакъв си пръстен?

Тъкачката пееше:

Продума тогаз първата струна:

„О, ей го баща ми, краля“.

Погледах я още секунда, преценявайки разстоянието между рафтовете и отворената врата. Просто трябваше да грабна пръстена и да изчезна оттук. Бързо, тихо, спокойно.

Продума тогаз втората струна:

„О, ей я майка ми, кралицата“.

Спуснах ръка към един от ножовете, пристегнати около бедрата ми. Можеше да наръгам Рис в корема, като го видя.

В този миг онази призрачна кръв обля ръцете ми. Знаех какво ще е чувството да пронижа кожата и плътта му. Знаех как кръвта ще шурне, как Рис ще простене от болка…

Опитах да прогоня мисълта, макар и да усещах как кръвта на онези елфи се пропива в оцелялата човешка част от мен.

Продумаха тогаз и трите струни:

„Ей я и сестра ми, дето ме удави“.

Взех пръстена от полицата с тиха като предсмъртен дъх ръка.

Тъкачната замлъкна.

ГЛАВА 21

Замръзнах на място с пръстена в джоба си. Песента й беше свършила — може би щеше да подхване нова.

Може би.

Чекръкът забави темпото си.

Направих крачка назад към вратата. И още една.

По-бавно и по-бавно, всяко завъртане на древното колело траеше повече от последното.

От вратата ме деляха само десет стъпки.

Пет.

Чекръкът се завъртя един последен път толкова бавно, че зърнах всяка от дървените му спици.

Две стъпки.

Обърнах се към вратата в мига, в който Тъкачката стрелна бялата си ръка и спря колелото.

Вратата пред мен се затвори с тихо щракване.

Спуснах се към дръжката, но дръжка нямаше.

Прозорецът. Трябваше да стигна до прозореца.

— Кой е влязъл в къщата ми? — попита спокойно тя.

Страх — чист, непокорим страх — се впи в костите ми и тогава си спомних. Спомних си какво е да си човек, безпомощен и слаб. Да се бориш за живота си, да си готов на всичко, за да го опазиш…

Достигнах прозореца до вратата и го намерих затворен. Нямаше нито резе, нито отвор. Просто стъкло, което всъщност не беше стъкло, а нещо здраво и непробиваемо.

Тъкачката обърна лице към мен.

Вълк или мишка — нямаше значение, защото се почувствах като впримчено животно, чиято единствена цел беше да оцелее.

Кожата на младото й, изваяно тяло, подаваща се под черната й разкошна коса, беше сива — сбръчкана, провиснала и суха. А на мястото на очите й имаше гнили черни ями. Устните й бяха толкова спаружени, че приличаха на две дълбоки тъмни резки, обградили дупка, пълна с нащърбени останки от зъби, сякаш беше глозгала твърде много кокали.

И предчувствах, че скоро ще оглозга и моите, ако не й се изплъзнех.

Носът й — навярно някога чип и хубавичък, а сега полухлътнал — задуши въздуха в моя посока.

— Какво си ти? — попита с младежкия си, захарен глас.

Трябваше да избягам, да се измъкна някак.

Имаше един начин.

Един самоубийствен, безразсъден начин.

Но не исках да умра.

Не исках да ме изядат жива.

Не исках да потъвам в онзи приветлив мрак.

Тъкачката стана от малкото си столче.

А аз осъзнах, че късметът ми най-сетне се е изчерпал.

— Кое нещо е като всички останали — подхвана умислено тя, пристъпвайки грациозно към мен, — но и като никое от тях?

Аз бях вълк.

И хапех, когато ме притиснеха в ъгъла.

Скочих към масата в средата на стаята. Сграбчих самотната запалена свещ и я хвърлих към стената от сукна — към онези окаяни, тъмни топове плат. Изтъкани от тела, кожи, животи. Трябваше да ги освободя.

Избухнаха пламъци и Тъкачката изкрещя толкова оглушително, че главата ми едва не се пръсна, кръвта едва не закипя във вените ми.

Тя се втурна към огъня, сякаш можеше да го угаси със съвършените си бели ръце. Изкривената й в писък, пълна с гнили зъби уста зееше като вход към черния ад в нея.

Хукнах към почернялото от сажди огнище. Към комина над него.

Беше тесен, но достатъчно широк, за да ме побере.

Вкопчих ръце в ръба му и се набрах. Сила на безсмъртен — да, но и тя не помогна на отслабналото ми, недохранено тяло.

Позволила им бях да ме направят беззащитна. Да ме прекършат като обязден див кон.

Почернелите тухли бяха иззидани хлабаво, неравно. Идеални за катерене.

Трябваше да побързам.

Но раменете ми се търкаха в стените на комина, а и вонята тук беше непоносима — на мърша и опърлени косми; тухлите бяха хлъзгави, навярно от мазния пушек…

Писъкът на Тъкачката секна изведнъж, а аз достигах едва средата на комина й с насечен от стонове дъх. Вече почти виждах слънчевата светлина и короните на дърветата.

Пресегнах се към следващата тухла и се набрах така силно, че си счупих няколко нокътя и ръцете ми изкрещяха от болка, а мазните стени покрай мен ме притискаха все повече и повече…

Докато не се заклещих.

Не можех да помръдна, а Тъкачката изсъска от къщата си:

— Коя малка мишчица се е покачила в комина ми?

Погледнах надолу тъкмо когато съсухреното лице на Тъкачката изникна в процепа под краката ми.

Едната й млечнобяла ръка се вкопчи в ръба на комина и чак тогава осъзнах колко е близо до мен.

Главата ми се изпразни. Опитах да се изтръгна от хватката на комина, но дори не помръднах.

Щях да си умра тук. Щяха да ме сграбчат две красиви ръце и да ме разкъсат на парчета. А после Тъкачката щеше да ме изяде. А може би щеше да го стори, докато още бях жива; щеше да впие противната си уста в плътта ми и да дъвче, да къса, да хапе…

Черна паника влетя в съзнанието ми и отново се озовах в капана на една близка планина; лежах в калта, докато червеят Миденгард пълзеше неумолимо към мен. Бях му се измъкнала на косъм… на косъм.

Не можех да дишам, не можех да дишам, не можех да дишам…

Чу се дращене на нокти по тухла и Тъкачката се изтласка нагоре.

Не, не, не, не, не…

Заритах по опушените стени.

— Наистина ли си мислеше, че можеш да задигнеш нещо от мен и просто да си тръгнеш, малка крадливке?

Предпочитах отново да се срещна с Миденгарда. Предпочитах дебелите му, остри зъби пред нейните нащърбени иглички…

Спри.

Думата изскочи от мрака в ума ми.

И гласът беше моят собствен.

Спри!, казваше ми — аз си казвах.

Дишай.

Мисли.

Тъкачката се приближаваше и тухлите се ронеха под ръцете й. Щеше да се изкачи като паяк, сякаш аз бях мухата, попаднала в паяжината й…

Спри.

Думата заглуши всичко останало.

Оформих я с устни.

Спри, спри, спри.

Мисли.

Бях надвила Миденгарда… бях надвила Амаранта. И бях наследила дарби. Могъщи дарби.

Сила например.

Аз бях силна.

Протегнах ръка, колкото можах по-надолу, и ударих стената на комина с юмрук. Тъкачката изсъска, посипана от парчета тухла. Замахнах отново, призовавайки всичката си сила.

Не бях домашен любимец, не бях кукла, не бях животно.

Бях победител и във вените ми бушуваше страшна сила.

Повече никога нямаше да бъда слаба и беззащитна. Нямаше да позволя да ме прекършат. Да ме опитомят.

Заблъсках тухлите с юмрук пак и пак, докато Тъкачката не спря.

Задържах се на място достатъчно дълго, че тухлата, която бях разклатила, да падне в отворената ми длан.

И да я запратя с всички сили в отвратителното й, потресаващо лице.

Чу се изпращяване на кост, плисна черна кръв и Тъкачката изпищя. Аз забих рамене в страните на комина, съдирайки кожата под костюма си. И продължих да се избутвам нагоре, нагоре, нагоре, докато не почувствах тялото си като камък между тухлите, докато не реших, че никой и нищо няма да ме спре да изляза от тесния си затвор.

Не посмях да спра дори след като достигнах ръба на комина, набрах се и тупнах върху сламения покрив. Който далеч не беше направен от слама.

А от коса.

Мазният слой от вътрешността на комина сега лъщеше по кожата ми и косата полепваше по него на кичури и снопчета. В гърлото ми се надигна жлъчка, но в този момент входната врата се отвори с трясък — последван от яростен вик.

Не — не натам. Не към земята.

Нагоре, нагоре, нагоре.

Един клон висеше близко до кошмарния покрив и аз се спуснах към него, опитвайки да не мисля по какво и кого тъпча, какво полепваше по кожата и дрехите ми. Секунда по-късно скочих върху спасителния клон и се запромъквах през листата и мъха, докато Тъкачката крещеше под мен:

— Къде си?

Но аз вече тичах през дървото към съседното. Скачах от клон на клон и раздирах голите си ръце до кръв. Къде беше Рисанд?

Бягах ли, бягах, а писъците й ме следваха, макар че с всяка моя крачка ставаха все по-далечни и по-далечни.

Къде си, къде си, къде си…

Легнал удобно върху един клон на дървото пред мен, провесил небрежно ръка във въздуха, Рисанд провлачи лениво:

— Защо се бавиш толкова, по дяволите?

Спрях внезапно, задъхана до болка. Имах чувството, че дробовете ми кървят.

— Ти — изсъсках.

Той обаче сложи показалец до устните си и се ответри до мен. Преметна една ръка през кръста ми, с другата обгърна тила ми и в следващия миг вече не се намирахме сред клоните на дървото…

А във Веларис. Над Дома на Ветровете.

Падахме свободно, но нямах дъх в дробовете си, за да изкрещя. Тогава крилете му се разгърнаха широко и ни понесоха гладко по въздуха… право през отворения прозорец на стая, която явно използваха за военно планиране. Видях Касиан — спореше оживено с Амрен.

И двамата замръзнаха, щом кацнахме на червения под.

На стената зад тях имаше огледало и само един поглед в него ми подсказа защо ме зяпат така.

Лицето ми беше изподрано и кърваво и цялата бях покрита в мръсотия и мас — разтопена мас, и хоросанов прахоляк. Космите бяха полепнали по мен и миришех на…

— Миришеш на печено месо — обяви Амрен, настръхвайки леко.

Касиан пусна дръжката на бойния нож до бедрото си.

Аз продължавах да пъхтя, да гълтам жадно въздух. Космите по дрехите и тялото ми дращеха, гъделичкаха ме и…

— Уби ли я? — попита Касиан.

— Не — отговори вместо мен Рис, прибирайки крилата си. — Но като се има предвид колко крещя Тъкачката, нямам търпение да разбера какво й е причинила скъпата ни Фейра.

Мас — цялата бях покрита с човешка мас и косми…

Повърнах на пода.

Касиан изруга, но Амрен само махна с ръка и изчисти пода, както и мръсотията по мен. Въпреки това още ги усещах по себе си — останките от хора, ронещия се хоросан на комина…

— Тя… разбра, че съм там — смогнах да кажа, подпрях се на голямата черна маса и избърсах уста в рамото на кожения ми костюм. — Заключи прозорците и вратите. Затова трябваше да се изкача по комина. Но се заклещих. — Добавих. Касиан вдигна учудено вежди. — А когато тя опита да се изкачи след мен, запратих тухла към лицето й.

Мълчание.

Амрен погледна към Рисанд.

— А ти къде беше през това време?

— Чаках на достатъчно разстояние, за да не ме усети.

— Можеше да ми помогнеш — озъбих му се аз.

— Нали оцеля — изтъкна Рис. — И намери начин сама да си помогнеш.

Суровият блясък в очите му ми подсказваше, че е почувствал паниката, която едва не ме уби, или през свалените ми щитове, или чрез връзката помежду ни. Беше я усетил, а ме остави сама да се боря с нея.

Защото паниката наистина едва не ме уби, а нямаше да съм му от полза, ако подобно нещо се случеше във важен момент, докато издирвах Книгата например. Сам ми го беше обяснил.

— Затова ме прати там, нали? — изплюх гневно аз. — Не заради глупавия пръстен — бръкнах в джоба си и блъснах пръстена в масата — или способностите ми, а за да провериш дали мога да овладея паниката си.

Касиан изруга отново, вперил поглед в пръстена.

Амрен поклати глава и тъмната й коса се разлюля около лицето й.

— Жестоко, но ефективно.

— Вече знаеш — отвърна просто Рис. — Способна си да усещаш предметите ни, следователно да намериш Книгата в Двора на Лятото, както и да овладяваш паниката си.

— Ти си долна гад, Рисанд — рече тихо Касиан.

Рис прибра крилете си напълно с едно грациозно движение.

— И ти би направил същото.

Касиан сви рамене — да, и той би направил същото.

Погледнах ръцете си, разкървавените си, нацепени нокти. После обърнах очи към Касиан.

— Искам да ме научиш да се бия. Да ми помогнеш да заякна. Стига предложението ти още да е в сила.

Касиан вдигна вежди и дори не потърси одобрението на Рис.

— Ако аз те обучавам, съвсем скоро и мен ще наричаш кучи син. Пък и не знам как се обучават хора, доколко крехки са телата ви. Телата им, исках да кажа — поправи се той. — Но ще се справим някак.

— Не искам единственият ми изход да е бягството — обясних аз.

— Именно бягството спаси живота ти днес — отбеляза Амрен.

Не й обърнах внимание.

— Искам да умея да се защитавам. Омръзна ми да чакам нечия помощ. — Обърнах се към Рис и скръстих ръце. — Е? Доказах ли ти се?

Той просто взе пръстена и ми кимна в знак на благодарност.

— Принадлежеше на майка ми.

Сякаш друго обяснение не ми дължеше.

— Как успя да го загубиш? — попитах аз.

— Не съм го загубил. Майка ми ми го даде за спомен, а като навърших пълнолетие, си го взе… и го даде на Тъкачката.

— Защо?

— Защото не смяташе, че го заслужавам.

Глупости и нелепици… и… умирах за една топла вана. Топла вана на тихо място. Нуждата ме връхлетя толкова силно, че коленете ми се подкосиха.

Само един поглед към Рис му беше достатъчен, за да ме хване за ръка, да разпери криле и да ни понесе през отворения прозорец. Пропадахме цели пет грохотни, стихийни секунди, преди да се озовем в стаята ми в градската къща. Ваната вече се пълнеше. Полюшвах се, вървейки към нея, връхлетяна от внезапна умора.

— Ами другите ти… дарби? Няма ли да упражняваш и тях? — попита Рис.

— Мисля, че двамата с теб ще се разкъсаме на парчета — отвърнах през парата от ваната.

— О, несъмнено. — Той се облегна на касата на вратата към банята. — Но иначе няма да е забавно. Приеми нашето обучение за официална част от работата си с мен. — Той повдигна брадичка. — Хайде, опитай да преодолееш щитовете ми.

Знаех за кои говори.

— Уморена съм. Водата ще изстине.

— Обещавам, че и след няколко секунди ще си е все така топла. Пък и ако овладееш уменията си, ще можеш сама да се погрижиш за това.

Свъсих вежди. Въпреки това направих крачка към него, и още една, принуждавайки го да отстъпи назад към спалнята. Макар и вече да ги нямаше, усещах маста и космите по себе си, напомняха ми какво ми беше причинил…

Задържах погледа си върху проблясващите му виолетови очи.

— Усещаш я, нали? — попита той сред ведрото чуруликане на птиците в градината. — Силата си. Как дебне под кожата ти, мърка в ухото ти.

— Е, и?

Той сви рамене.

— Учудвам се, че Ианта не те е разпорила на олтара си, за да види как изглежда.

— Мога ли да попитам защо я ненавиждаш толкова?

— Според мен сегашните Върховни жрици са изопачено подобие на някогашните, на онова, което се кълняха да бъдат. Ианта е най-тежкият случай.

Стомахът ми се сви.

— Защо мислиш така?

— Преодолей щитовете ми и ще ти покажа.

Ето защо беше подхванал темата изведнъж. Поредната уловка.

Без да откъсвам очи от неговите, паднах в клопката му. Представих си връзката помежду ни — преплетени нишки светлина… В далечния им край се виждаше щитът му. Черен, масивен и непробиваем. Нямах представа как се бях промъкнала през него онзи път.

— Изпитанията ми стигат за днес.

Рис скъси разстоянието помежду ни.

— Върховните жрици са се намърдали в няколко от дворовете — най-вече в тези на Зората, Деня и Зимата. Така добре са се насадили, че шпионите им са плъзнали навсякъде, а последователите им ги слушат с почти фанатична всеотдайност. Въпреки това през петдесетгодишното робство всички те се покриха. По всяка вероятност Ианта цели да се загнезди в Двора на Пролетта.

— Искаш да ми кажеш, че всичките до една са вещици с черни сърца?

— Не. Само някои. Други са добронамерени, самоотвержени и мъдри. Но някои са просто лицемерни… Именно те ми се струват най-опасни.

— А Ианта?

Тайно знание озари очите му.

Но наистина нямаше намерение да го споделя с мен. Предпочиташе да го развява пред носа ми като парче месо…

Скочих в атака. Със сляпа ярост запратих силата си по нишката между двама ни.

И изпъшках, когато се блъсна в щита му. Вибрациите се разпространиха в мен, сякаш му бях налетяла с цялото си тяло.

Рис се засмя и пред очите ми лумна огън.

— Достоен опит… необмислен, но достоен.

Кипях от яд, макар и да не ми достигаше въздух.

— Но заради усилието… — каза той и хвана ръката ми. Връзката помежду ни се обтегна, нещото под кожата ми запулсира и…

Отвъд преградата му от черен диамант цареше гъста тъмнина, наситена с неговата същност. Погледът ми не можеше да обхване щита му, граден половин хилядолетие на опасности и омраза. Докоснах черния воал с безплътна ръка. Щитът сякаш измърка като пантера… и поддаде. Съзнанието му се отгърна пред мен. Поне преддверието му. Пространството, в което ме допускаше, за да видя…

Стая, изсечена от обсидиан; грамадно легло с абаносови чаршафи, достатъчно голямо да побере криле.

А върху него чисто гола лежеше Ианта.

Почти залитнах, осъзнавайки, че наблюдавам спомена му и Ианта е в неговото легло, в неговия двор под планината. Зърната на пищните й гърди… настръхнали от хладината…

Опитах да изляза, но съзнанието ми се заби в щита му — в другата му страна. Беше ме хванал в капан.

— Има и още — обяви гласът на Рис отдалече.

— Знаеш ли от колко време те чакам? — оплака се Ианта.

Усетих твърдо резбовано дърво до гърба си — гърба на Рисанд. Вратата на стаята.

— Излизай.

Ианта се нацупи драматично, сгъна единия си крак в коляното и разтвори бедрата си широко.

— Виждам как ме гледаш, Велики господарю.

— Виждаш каквото ти се иска — отвърна той — ние — и отвори вратата. — Излизай.

Тя кривна свенливо устни.

— Дочух, че си падаш по игричките. — Фината й ръка се плъзна надолу по корема й, под пъпа. — Какво ще кажеш да си поиграем?

Леден гняв пропълзя през тялото ми — през неговото тяло, — докато обмисляше дали да не оплиска стените с кръвта й и какви неудобства би причинило това. Преследвала го беше неумолимо — и него, и останалите мъже в двора му. Миналата нощ Азриел си беше тръгнал заради нея. А търпението на Мор всеки момент щеше да се изчерпа.

— Мислех, че служиш на други дворове. — Гласът му беше толкова студен. Гласът на Велик господар.

— Служа единствено на бъдещето на Притиан, на истинската власт в земите ни. — Пръстите й потънаха между бедрата й… и спряха там. Той изпрати стрела от силата си и прикова ръката й към леглото, далеч от нея. Стонът й прониза тишината на стаята. — Представяш ли си какво би направил за Притиан, за света съюзът между двама ни? — попита тя, продължавайки да го поглъща с очи.

— Искаш да кажеш за теб самата.

— Потомците ни могат да управляват Притиан.

Усетих свирепа насмешка в тялото му.

— Значи, искаш короната ми? Искаш ме за разплод?

Тя опита да освободи тялото си, но силата му я държеше прикована за леглото.

— Не познавам друг, подходящ за целта.

Щеше да му създава неприятности — и сега, и занапред. Знаеше го. Трябваше да я убие на момента, да прекрати заплахата, преди да се е зародила, дори на цената на сблъсък с другите Върховни жрици, или… да изчака и да види как ще се развият нещата от само себе си.

— Напусни леглото ми. Напусни стаята ми. И напусни двора ми.

Освободи я от невидимата си хватка, за да изпълни заповедта му.

Очите на Ианта притъмняха и тя стана от леглото, без да посегне към дрехите си, метнати върху любимото му кресло. С всяка стъпка към него едрите й гърди се люлееха съблазнително. Спря едва на половин метър от него.

— Нямаш представа какво удоволствие мога да ти доставя, Велики господарю.

Тя протегна ръка към слабините му.

Силата му се усука около пръстите й, преди да са го достигнали, и ги изви безмилостно.

Ианта изпищя от болка. Опита да отстъпи назад, но беше замръзнала на място — толкова много съвършено овладяна мощ кипеше край нея, дебнеше я кръвожадно, както пепелянка — мишка.

Рис се приведе напред, за да прошепне в ухото й:

— Не смей да ме докосваш. Не смей да докосваш никого от мъжете в двора ми. — Силата му строши костите й, разкъса сухожилията й и тя изпищя отново. — Ръката ти ще оздравее. — Увери я той, отстъпвайки назад. — Но следващия път, когато посегнеш на мен или на някого от поданиците ми, ще установиш, че останалата част от тялото ти няма да има този късмет.

Сълзи на агония се стичаха по лицето й, ала в очите й гореше върла омраза.

— Ще съжаляваш за това — изсъска Ианта.

Той се засмя тихо като нежен любовник и малка искрица от силата му я хвърли по задник в коридора. След миг и дрехите й я последваха. После вратата се затръшна.

Сякаш ножица преряза спомена на две, щитът се спусна зад мен и аз залитнах смаяно назад.

— Първо правило — заяви Рис със събуден от спомена гняв в очите си. — Не влизай в ничие съзнание, без да задържиш вратата отворена. Някой даемат може нарочно да те покани в ума си, само и само да те затвори вътре, да те превърне в своя робиня.

Мисълта запрати ледена тръпка по гръбнака ми. Но онова, което ми беше показал…

— Второ правило — продължи той с каменно лице, — когато…

— Кога се е случило това? — прекъснах го аз. Познавах го достатъчно добре, че да не се съмнявам в истинността на случката.

Ледът остана в очите му.

— Преди сто години. В Двора на Кошмарите. Позволих й да ни гостува след дългогодишни молби от нейна страна; твърдеше, че искала да изгради връзка между моя двор и жриците. Бях чувал слухове за нея, но все пак беше млада и неизпитана и се надявах една нова Върховна жрица да успее да промени ордена им. В крайна сметка се оказа, че вече е добре обучена от някоя от недоброжелателните си сестри. Преглътнах тежко с разтуптяно сърце.

— Но тя… не се държеше така в…

Люсиен.

Люсиен я ненавиждаше. Редовно правеше смътни, злобни намеци за природата й, за набезите й спрямо него…

Щях да повърна. Наистина ли… наистина ли го беше преследвала така неумолимо? Дали той не се беше чувствал принуден да склони заради позицията й?

И ако един ден се завърнех в Двора на Пролетта… Как щях да убедя Тамлин да я изгони? Ами ако сега, когато мен ме нямаше, тя…

— Второ правило — продължи накрая Рис, — бъде готова да видиш неща, които може да не ти се харесат.

Едва петдесет години по-късно беше дошла Амаранта. И беше причинила на Рис тъкмо онова, заради което бе искал да убие Ианта. И той го беше позволил. За да опази народа си. За да опази Азриел и Касиан от кошмарите, които щяха да го преследват вечно — достатъчно бяха страдали като деца…

Вдигнах глава, за да му задам още въпроси. Но Рис беше изчезнал.

Затова съблякох дрехите си, борейки се с каишите и закопчалките, които беше сложил около бедрата ми… кога? Преди час-два?

Имах чувството, че оттогава бе минала цяла вечност. А сега можех да се нарека официален издирвач на Книгата на Диханията.

Е, по-добре, отколкото натруфена съпруга, раждаща малки Велики господари. Точно в това бе искала да ме превърне Ианта — в удобна брънка, служеща за постигането на собствените й цели.

Водата наистина беше останала топла. Потопих се в нея и започнах да обмислям и премислям видяното — как ръката й се протяга към слабините му със собственически, арогантен жест…

Накрая успях да потисна спомена, но дотогава водата вече беше изстинала.

ГЛАВА 22

На следващата сутрин още нямаше вести от Двора на Лятото, затова Рисанд осъществи решението си да ни заведе в земите на простосмъртните.

— Как изобщо се обличат хората? — чудеше се Мор, изпъната в долния край на леглото ми.

Като се имаше предвид, че беше пила и танцувала до незнайно колко часа, изглеждаше несправедливо бодра. Касиам и Азриел, от друга страна, се гърчеха и мрънкаха по време на закуска и имаха вид на прегазени от каруца. Многократно. Една малка част от мен се питаше какво ли ще е да изляза с тях някоя вечер — да видя какво предлага нощен Веларис.

Продължих да преравям дрехите в гардероба си.

— С много катове — отвърнах. — Обичат… да покриват всеки сантиметър кожа. Дълбоките деколтета са приемливи за официални събития, макар и малко дръзки, но… всичко останало се крие под поли и фусти, и други глупости.

— Май в наше време на човешките жени не им се налага да бягат, нито да се бият. Доколкото си спомням, преди пет века не беше така.

Спрях се на тоалет в тюркоазено в съчетание със златисто — пищен, ярък, царствен цвят.

— Въпреки че и тогава я е имало стената, заплахата от елфически същества си е оставала, затова са им трябвали практични дрехи, с които да им бягат, да се бият с тях. Чудно какво ли се е променило.

Извадих блузата и панталоните, за да й ги покажа.

Мор просто кимна — без коментар, какъвто несъмнено щях да получа от Ианта, без разкрасяваща намеса.

Отблъснах мисълта и спомена за онова, което бе опитала да стори на Рис, и продължих:

— В наши дни повечето жени се омъжват, раждат деца и започват да планират техния брак. Някои от бедните работят на полето, а тук-там се срещат и жени наемни войници, но… колкото по-заможни са, толкова по-ограничена е ролята им в обществото и свободата им. А човек би си помислил, че парите ти дават възможността да правиш каквото си поискаш.

— С някои от Върховните елфи е същото — каза Мор, теглейки една нишка от бродираното ми одеяло.

Пъхнах се зад паравана, за да съблека халата, който бях нахлузила преди няколко минути, когато беше дошла да ми прави компания, докато се приготвях за пътуването.

— В Двора на Кошмарите — продължи тя с притихнал, леко охладнял глас — жените… си имат цена. Семействата ни пазят бдително девствеността ни, после я продават на търг на мъжа, който ще е най-полезен за тях.

Продължих да се обличам, колкото да правя нещо, докато в костите и кръвта ми започваше да се просмуква ужасно подозрение.

— Аз се родих по-силна от всеки друг в семейството ми. Дори от мъжете. И нямаше как да го крия, защото всички го надушваха… по същия начин, както надушваме наследника на някой Велик господар, преди да е поел властта. Силата има своя отпечатък, своето… ехо. Когато бях дванайсетгодишна, преди да прокървя, се молех никой да не ме вземе за своя съпруга, да ми се размине окаяната съдба на братовчедките ми: лишен от любов, понякога дори насилнически брак.

Нахлузих блузата през глава и закопчах кадифените маншети на китките си, а после нагласих прозирните тюркоазени ръкави.

— Прокървих няколко дни, след като навърших седемнайсет. А с първата кръв на зрелостта силата ми се събуди с пълна мощ и дори проклетата планина се разтресе около нас. Но вместо да се ужасят от мен, всички знатни семейства в Изсечения град започнаха да гледат на мен като на първокласна кобила за разплод. Надушиха силата ми и пожелаха да я смесят със собствената си кръв, отново и отново.

— Ами родителите ти? — осмелих се да попитам, нахлузвайки тъмносините обувки. Зимата тъкмо приключваше в земите на простосмъртните и повечето видове обувки щяха да са безполезни. Всъщност целият ми тоалет щеше да е безполезен, освен по време на престоя ми навън.

— Родителите ми не можеха да си намерят място от радост. Предоставяше им се възможност да изберат с кое влиятелно семейство да влязат в съюз. Не обръщаха никакво внимание на молбите ми сама да избера жениха си.

„Успяла е да се спаси — напомних си. — Измъкнала се е и сега живее с хора, които ги е грижа за нея.“

— Останалата част от житейската ми история — довърши Мор, като се показах зад паравана — е дълга и мъчителна, затова ще ти я разкажа друг път. Дойдох само да ти съобщя, че няма да идвам с вас в земите на простосмъртните.

— Заради отношението им към жените?

Тъмнокафявите й очи бяха грейнали, но спокойни.

— Когато кралиците дойдат, ще присъствам. Искам да видя дали ще разпозная някои от отдавна загиналите ми приятели и лицата им. Но… иначе едва ли ще мога да… се държа културно с останалите.

— Рис ли ти забрани да идваш? — попитах безцеремонно.

— Не — изсумтя Мор. — Всъщност се опита да ме убеди да дойда с вас. Каза, че се държа глупаво. Но Касиан… той ме разбира. Двамата заедно успяхме да го надвием снощи.

Вдигнах леко вежди. Явно точно заради това бяха излезли да се напият. За да обработят Великия си господар с алкохол.

Мор сви рамене в отговор на незададения ми въпрос.

— Касиан помогна на Рис да ме измъкне. Преди да имат каквито и да било постове зад гърбовете си. Ако бяха спипали Рис, щеше да понесе леко наказание, да си навлече малко укорителни погледи може би. Но Касиан… той рискува всичко, за да ме избави от онзи двор. И макар да го обръща на шега, наистина вярва, че е копеле, дошло от калта, което не заслужава нито поста си, нито живота си тук. Няма представа, че струва повече от всеки друг мъж в този двор — и извън него. Същото важи и за Азриел, разбира се.

Да, Азриел, който вечно стоеше леко встрани, чиито сенки го преследваха навсякъде, но като че ли избледняваха в нейно присъствие. Отворих уста да я попитам за отношенията й с него, но часовникът удари десет. Време бе да потегляме.

Още преди закуска бяха вдигнали косата ми в корона от плитки, пред която бяха заболи златна диадема с малки късчета лазурит. Носех и същите обици, толкова дълги, че докосваха двете страни на врата ми при всяко мое движение. Взех усуканите златни гривни, които ми бяха оставили на тоалетната масичка, и сложих по една на двете си китки.

Мор не изказа никакво мнение, но знаех, че дори да й се бях появила по бельо, щеше само да ме насърчи. Обърнах се към нея.

— Много ми се иска да те запозная със сестрите си. Може и да не е днес, но ако някой ден ти е до това…

Тя килна глава настрани.

Аз потрих голия си тил.

— Искам да чуят историята ти. И да разберат, че е необходима сила… — Докато говорех, осъзнах, че и аз имам нужда да го чуя, да го проумея. — Нужна е сила, за да преодолееш толкова тежки изпитания… И да запазиш доброто си сърце, доверието си в близките ти хора.

Мор стисна устни и примигна няколко пъти.

Тръгнах към вратата, но спрях с ръка на дръжката.

— Съжалявам, ако не отвърнах подобаващо на приветливото ти отношение, когато пристигнах в Двора на Нощта. Тогава бях… Още опитвам да се приспособя.

Жалък и не достатъчно красноречив начин да опиша съвършения си упадък.

Но Мор скочи от леглото, отвори ми вратата и каза:

— Дори сега имам и добри, и тежки дни. Не позволявай тежките да те надвият.

Очертаваше се днешният ден да е поредният тежък.

Рис, Касиан и Азриел бяха готови — Амрен и Мор оставаха във Веларис, за да наблюдават града и да планират неизбежния поход към Хиберн. А аз бях изправена пред избор: с кого да летя.

Рис щеше да ни пренесе до невидимата морска линия, където стената разделяше света ни на две. Знаехме за уязвимо място в магическата й материя на около километър от брега — именно оттам щяхме да прелетим.

Но докато стоях в коридора, загърната в дебела пелерина с кожена подплата, само един поглед към Рис ми беше достатъчен да усетя ръцете му върху бедрата си, да си припомня какво бе чувството да надникна в съзнанието му, да изпитам студения му гняв… да изживея нуждата му да защити себе си, народа си, приятелите си с помощта на силата и маските от арсенала му. Беше видял и понесъл толкова… толкова невъобразими неща, но въпреки всичко… допирът му беше нежен, топлите му ръце върху бедрата ми…

Не си позволих да довърша мисълта, а вместо това заявих:

— Ще летя с Азриел.

Рис и Касиан ме изгледаха така, сякаш току-що бях обявила намерението си да тръгна гола по улиците на Веларис, но сенкопоецът просто сведе глава и отвърна:

— Разбира се.

И за щастие, повече не подхванахме въпроса.

Рис пренесе първо Касиан, а след секунда се върна за двама ни с Азриел.

Шпионинът го изчака в мълчание. Опитах да прикрия неудобството си, когато ме грабна на ръце и шепнещите му сенки загъделичкаха шията ми, бузата ми. Рис се понамръщи малко, а аз му стрелнах остър поглед и казах:

— Гледай вятърът да не съсипе прическата ми.

Той изсумтя, хвана лакътя на Азриел и всички изчезнахме в тъмен вихър.

Звезди и мрак, белязаните ръце на Азриел около мен, моите собствени около врата му…

В следващия миг — ослепителна слънчева светлина, буен вятър, шеметно пропадане…

Докато не литнахме право напред. Тялото на Азриел беше топло и мускулесто, а обезобразените му ръце ме държаха внимателно. Не ни преследваха сенки, сякаш ги беше оставил във Веларис.

Под нас, пред нас, зад нас се ширеше необятното синьо море. Над нас плаваха облачни крепости, а от лявата ни страна… Тъмно петно на хоризонта. Земя.

Дворът на Пролетта.

Чудех се дали Тамлин не е на западната морска граница. Беше загатнал за някакви неприятности край нея. Дали ме усещаше сега?

Не си позволих да мисля по въпроса. Защото вече чувствах близостта на стената.

В човешкия си живот я възприемах просто като невидима преграда.

А сега, в елфическото ми тяло… Не я виждах, но долавях как пращи от мощ, усещах вкуса й върху езика си.

— Отвратително е, нали? — отбеляза Азриел и вятърът почти погълна ниския му глас.

— Сега разбирам защо вие… ние не сме припарвали до нея векове наред — признах си.

С всяка секунда се приближавахме стремглаво към колосалното, непреодолимо чувство за могъща сила.

— Ще свикнеш с местоименията — увери ме той.

Бях се вкопчила толкова силно в него, че не виждах лицето му. Вместо това наблюдавах как сапфиреният му Сифон отразява светлината като окото на някой неспокойно дремещ звяр от мразовитата пустош.

— Вече не знам къде ми е мястото — споделих му, навярно защото вятърът пищеше край нас, а Рис вече се беше ответрял до тъмната фигура на Касиан, който летеше пред нас, отвъд стената.

— Жив съм от почти пет века и половина, а дори аз не знам своето — отвърна Азриел.

Опитах да се отлепя от гърдите му, за да погледна красивото му, ледено лице, но той ме стисна по-силно — безмълвно предупреждение да се държа здраво.

Нямах представа как ще намери пролуката в стената. На мен всичко ми изглеждаше еднакво: невидима преграда и открито небе.

Но докато минавахме през нея, я усетих. Усетих как се спуска след мен, сякаш разярена, задето се бяхме промъкнали; как силата й се мъчи да затвори процепа, но напразно…

След миг напуснахме необозримото й тяло.

Вятърът отвъд хапеше, толкова студен, че открадна дъха от дробовете ми. Струваше ми се някак по-малко жив от пролетния полъх, останал зад стената.

Азриел направи вираж към брега. Рис и Касиан вече летях над сушата. Аз потреперих в дебелата си пелерина, сгушвайки се в топлото тяло на Азриел.

Прелетяхме над пясъчен плаж в основата на бели скали, заснежена равнина, осеяна с покрусени от зимата горички.

Земите на човеците.

Домът ми.

ГЛАВА 23

Цяла година бе минала, от както за последно бях бродила из този лабиринт от сняг и лед и бях убила онзи елф с искрена омраза в сърцето.

Имението на семейството ми с красивия му смарагдов покрив изглеждаше също толкова приказно в края на зимата, колкото и през лятото. Но все пак излъчваше различен вид красота — светлият мрамор имаше топъл вид на фона на съвършено белия сняг, отрупал земята, а прозорците, сводовете и външните лампи бяха окичени с венци от борови клонки и зеленика. Единствената тържествена украса, която си позволяваха човеците, откакто бяха забранили всички празници след Войната, тъй като им напомняха за безсмъртните им блюстители.

Само три месеца с Амаранта ме бяха сринали напълно. Дори не можех да си представя какво можеха да причинят на човешката раса хилядолетия с Върховните елфи — белезите, които оставяше такова съжителство върху една култура, един народ.

Моят народ — поне така го наричах някога.

Стоях пред двойната врата на къщата с вдигната качулка и пъхнати в меките джобове на пелерината ми ръце, заслушана в ясното дрънчене на звънеца, който бях подръпнала преди секунда.

Зад мен, прикрити от магията на Рис, тримата ми спътници чакаха невидими.

Бях им казала, че ще е най-добре първо аз да поговоря със семейството ми. Сама.

Потреперих, замечтана за меката зима на Веларис; чудех се как е възможно да е толкова умерена в сърцето на Севера, но… всичко в Притиан беше странно. Навярно, преди създаването на стената, когато магията се бе носила свободно между земите, разликите в сезоните не са били толкова осезаеми.

Вратата се отвори и усмихнатата, закръглена икономка госпожа Лоран, спомних си името й — присви очи насреща ми.

— Мога ли да ви… — Думите й заглъхнаха, навярно защото видя по-добре лицето ми.

Ушите и диадемата ми бяха скрити под голямата качулка на пелерината, но аурата ми, неестественият покой на тялото ми. Тя не отвори вратата по-широко.

— Идвам да видя семейството си — обявих през стегнато гърло.

— Баща ви… отсъства по работа, но сестрите ви…

Тя не помръдваше.

Знаеше. Усещаше, че има нещо различно в мен, нещо странно…

Очите й обходиха пространството зад мен. Нямаше карета, нямаше и кон.

В снега не се виждаха стъпки.

Лицето й пребледня и аз се смъмрих, задето не бях помислила за това…

— Госпожо Лоран?

Нещо се прекърши в гърдите ми, като чух гласа на Илейн от коридора зад нея.

Звучеше все така мила, добродушна и млада, незасегната от Притиан, от онова, което бях принудена да направя, от новата ми същност…

Сторих крачка назад. Не можех да им го причиня. Да им навлека подобно нещо.

Но тогава лицето на Илейн изникна над заобленото рамо на госпожа Лоран.

Толкова красиво — открай време беше най-красива от трите ни. Нежна и прелестна като лятна зора.

Беше точно такава, каквато си я спомнях, каквато си бях наложила да я запомня в онази тъмница, където си повтарях, че ако се проваля, ако допусна Амаранта да мине през стената, тя ще е следващата. Тя щеше да е следващата и ако кралят на Хиберн минеше през стената, ако не намерех Книгата на Диханията.

Златистокестенявата коса на Илейн беше вдигната наполовина, светлата й кадифена кожа руменееше приятно, а очите й, с топъл цвят на разтопен шоколад, ме гледаха смаяно.

След миг плувнаха в сълзи и ги зарониха мълчаливо по разкошните й бузи.

Госпожа Лоран не помръдна нито сантиметър. Щеше да затръшне вратата в лицето ми при най-малкото движение от моя страна.

Илейн вдигна фина ръка към устата си, а тялото й се разтресе от мълчалив вопъл.

— Илейн — пророних дрезгаво.

Откъм голямото стълбище зад тях се чуха стъпки и…

— Госпожо Лоран, направете чай и го донесете в гостната.

Икономката надникна към стълбището, после към Илейн и накрая към мен.

Призрак в снега.

Впи в очите ми поглед, който обещаваше смърт, ако посегнех на някоя от сестрите си, и влезе в къщата, оставяйки ме пред тихо ридаещата Илейн.

Прекрачих прага и вдигнах поглед към стълбището.

Където, вкопчила ръка в парапета, стоеше Неста и ме гледаше така, сякаш бях привидение.

Къщата изглеждаше прекрасно, но ми се струваше някак… недокосната. Някак нова в сравнение с древните, обживявани с любов веларски домове на Рис.

И докато седях пред камината от изсечен мрамор в гостната стая с качулка на главата и протегнати към бумтящия огън ръце, имах чувството… имах чувството, че са пуснали вълк в дома си.

Зъл дух.

Бях израснала твърде много за тези стаи, за крехкия простосмъртен живот, бях твърде покварена и дива и… силна. А се канех да внеса всичко това и в техния свят.

Нямах представа къде са Рис, Касиан и Азриел. Вероятно ме наблюдаваха като сенки от някой ъгъл. Или още бяха навън в снега. Нямаше да се учудя, ако двамата илирианци сега кръжаха около къщата, за да опознаят територията, разширявайки кръговете си, докато не достигнеха селото, порутената ми къщурка и дори гората.

Неста изглеждаше непроменена. Макар и по-възрастна. Ала не в лицето, което си оставаше все така сериозно и смайващо красиво, а… в очите, в поведението.

Сестрите ми седяха на диванчето пред мен и ме гледаха с очакване.

— Къде е татко? — попитах накрая. Не се сещах за по-безобидно начало на разговора ни.

— В Нева — отвърна Неста. Това беше един от най-големите градове на континента. — На среща с едни търговци от другия край на света. И на съвещание относно заплахата отвъд стената. Предполагам идваш да ни предупредиш именно за нея.

В думите й не прозираше нито облекчение, нито любов, не че го очаквах от нея.

Илейн вдигна чашата си с чай.

— Каквато и да е причината за посещението ти, Фейра, много се радваме да те видим. Жива. Мислехме, че си…

Свалих качулката си, преди да е продължила.

Чашата й задрънча в чинийката веднага щом видя ушите ми. Издължените ми, слаби ръце — осезаемо елфическото ми лице.

— Бях мъртва — заявих безцеремонно. — Бях мъртва, но после се преродих… променена.

Илейн остави подрънкващата си чашка върху ниската масичка между нас. Кехлибарена течност плисна през ръба й в малката чинийка.

Неста се понадигна и наклони леко тяло към Илейн. Като преграда помежду ни.

Насочих погледа си към нея и казах:

— Искам да ме изслушате.

И двете ме наблюдаваха с широко отворени очи.

И ме изслушаха.

Разказах им историята си. Разказах им подробно, доколкото можах, за „В недрата на Планината“. За изпитанията ми. И за Амаранта. Разказах им за смъртта си. И прераждането си.

Последните няколко месеца обаче ми беше по-трудно да опиша с думи.

Затова им споделих за тях накратко.

Но обясних какво трябва да се случи тук заради заплахата от Хиберн. Обясних за какво ни е нужна къщата, какво се изискваше от нас и какво изисквах аз от тях.

Като приключих, те продължиха да ме гледат все така смаяно. Безмълвно.

Накрая Илейн наруши тишината.

— Искаш… искаш да извикаш и други Върховни елфи… тук. И… и кралиците.

Кимнах бавно.

— Намери си друго място — отсече Неста.

Обърнах се към нея, готова за очакваната съпротива.

— Неста, моля те — прошепнах. — Няма друго място, няма къде другаде да отида, без да ме подгонят, да ме нападнат…

— А за нас мислиш ли? Какво ще ни се случи, когато тукашните разберат, че съдействаме на елфите? Ще станем като децата на благословените. Общественото ни положение, влиянието ни… всичко ще загубим. А сватбата на Илейн…

— Сватба? — изумих се.

Не бях забелязала пръстена с перли и диаманти на ръката й. Халката му от тъмен метал проблясваше на светлината от огъня.

Илейн сведе бледно лице към него.

— След пет месеца — обяви Неста. — Ще я венчаем за сина на знатен лорд. Лорд, отдал целия си живот на борбата с твоята раса.

Твоята раса.

— Затова срещата няма да се състои тук — заяви Неста със сковани рамене. — Няма да допуснем елфи в нашата къща.

— И мен ли вписваш в това число? — попитах тихо.

Мълчанието на Неста беше достатъчен отговор.

— Неста — обади се Илейн.

Голямата ми сестра обърна бавно поглед към нея.

— Неста — повтори Илейн, кършейки ръце. — Ако… ако не помогнем на Фейра, няма да има сватба. Дори укрепленията на лорд Нолан и цялата му войска няма да ме спаси от… тях. — Неста дори не мигна. Илейн продължи: — Ще пазим срещата в тайна, ще отпратим прислугата. Идва пролет и ще се радват да си отидат по домовете. А ако Фейра трябва да ни посещава само от време на време, ще ни уведомява предварително, за да освобождаваме къщата. Ще си измислям причини да пускаме прислужниците в почивка. И бездруго татко ще се върне чак лятото. Никой няма да разбере. — Тя сложи ръка върху коляното на Неста, чиято тъмнолилава рокля почти я погълна. — Фейра се е раздавала за нас години наред. Нека й помогнем. Нека помогнем на всички.

В гърлото ми заседна буца, а очите ми горяха.

Неста загледа тъмния пръстен върху бялата ръка на, Илейн. Лейди — с тази титла щеше да се окичи скоро. Това рискуваше да загуби.

Погледнах Неста в очите.

— Няма друг начин.

Тя вдигна леко брадичка.

— Ще отпратим прислугата утре.

— Днес — настоях аз. — Нямаме време за губене. Заповядай им да напуснат още сега.

— Аз ще се погрижа — каза Илейн, вдиша дълбоко и изпъна рамене. А после, без да чака отговор от никоя от двете ни, напусна стаята, грациозна като кошута.

Като останахме насаме с Неста, попитах:

— Добър ли е… синът на лорда, за когото ще се омъжва?

— Тя мисли, че е добър. Обича го такъв, какъвто е.

— А ти какво мислиш?

Очите на Неста — моите очи, очите на майка ни — ме погледнаха.

— Баща му изгради каменна стена около владенията им, толкова висока, че дори дърветата не могат да стигнат върха й. Аз смятам, че домът им прилича на затвор.

— Казвала ли си й го?

— Не. Синът, Грейсън, е мило момче. Влюбен е в Илейн толкова, колкото и тя в него. Баща му не харесвам. Интересуват го само парите, които тя може да влее в имението им и в борбата му срещу елфите. Но вече е на възраст. Скоро ще си отиде.

— Дано.

Тя сви рамене. После попита:

— Твоят Велик господар… Преживяла си толкова… — тя махна с ръка към мен, към ушите ми, тялото ми — … и въпреки това нещата не са потръгнали?

Отново изпитах познатата тежест във вените си.

— Онзи лорд е построил стена, за да не допуска елфи във владенията си. Моят Велик господар искаше да ме държи в собствения си затвор.

— Защо? Все пак преди месеци ти е позволил да се върнеш тук.

— За да ме предпази… да ме защити. Мисля, че… онова, което ни се случи „В недрата на Планината“, е поразило съзнанието му. — Навярно повече от моето дори. — И този порив да ме брани на всяка цена… Май искаше да го потисне, но така и не успя. Не можа да се отърве от него.

Отношенията ни още не бяха изяснени. Много път трябваше да извървим.

— А, сега живееш в друг двор. — Наблюдение, не въпрос.

Въпреки това отвърнах:

— Искаш ли да се запознаеш с приятелите ми?

ГЛАВА 24

На Илейн й бяха нужни часове да убеди всички прислужници бързо да съберат багажа си и да напуснат имението, всеки с кесия пари за допълнителен стимул. Госпожа Лоран, макар че си тръгна последна, обеща да не споделя с никого видяното.

Не знаех къде ме чакаха Рис, Касиан и Азриел, но веднага щом госпожа Лоран се завлече в каретата с последните прислужници, която щеше да ги отведе до селото, за да хванат транспорт до домовете си, на вратата се почука.

Светлината вече гаснеше и сините, белите и сивеещите краски на външния свят се обагряха в златисто. Като отворих вратата, тримата чакаха отпред.

Неста и Илейн се бяха настанили в голямата трапезария — най-просторното пространство в къщата.

Като видях отново Рис, Касиан и Азриел, се убедих, че съм избрала правилното място за срещата.

Бяха огромни — диви, груби и древни.

Рис вдигна вежди.

— Човек ще каже, че сте ги наплашили с чума.

Отворих вратата достатъчно широко, че да влязат, и побързах да я затворя в лицето на хапливия студ навън.

— Сестра ми Илейн е способна да склони всекиго на всичко само с няколко усмивки.

Касиан подсвирна и се завъртя, за да огледа внушителния вестибюл, луксозните мебели, картините по стените. Тамлин беше платил за всичко. Толкова добре се беше погрижил за семейството ми в началото, макар и собственото му… Не исках да мисля за неговото семейство, убито от съперничещ двор поради незнайно каква причина. Не и сега, когато вече живеех сред тях…

Имаше добро сърце — поне една част от Тамлин беше добра…

Да. Беше ми подсигурил всичко необходимо, за да се превърна в себе си, за да се почувствам в безопасност. А като получи онова, което искаше… Просто спря. Опитваше да ме прави щастлива, но не от сърце. След Амаранта беше станал сляп за нуждите ми.

— Баща ти явно е успешен търговец — изкоментира Касиан. — Виждал съм дворци с по-малко съкровища в тях.

Рис ме гледаше с неизречен въпрос в очите.

— Баща ми отсъства по работа — отговорих аз. — Заради важно съвещание в Нева относно заплахата, идваща от Притиан.

— От Притиан? — завъртя се на пета Касиан. — Не от Хиберн?

— Възможно е сестрите ми да грешат; земите ви са непознати за тях. Казаха просто „отвъд стената“. Предположих, че говорят за Притиан.

Азриел ни доближи с тихи котешки стъпки.

— Ако човеците са наясно със заплахата и събират силите си срещу нея, това може да ни е от полза при преговорите с кралиците.

Рис продължаваше да ме наблюдава, сякаш усещаше тежестта, която ме затискаше още от пристигането ни. Последния път, когато влязох в тази къща, в сърцето ми гореше любов — толкова бурна, отчаяна любов, че се върнах в Притиан заради нея и попаднах „В недрата на Планината“ като обикновена простосмъртна, толкова крехка, колкото сестрите ми ми се струваха сега.

— Хайде — каза Рис и ми кимна с разбиране. — Води ни да се запознаем.

Сестрите ми стояха до прозореца и светлината от полилеите караше косите им да блестят в златисто. Бяха толкова красиви, толкова млади и жизнени — но докога ли? Как ли щях да се чувствам, когато кожата им се съсухреше, гърбовете им се изкривяха под напора на годините, а белите им ръце се покриеха със старчески петна?

Аз самата щях да си остана същата, едва в началото на безсмъртното ми съществувание, докато тяхното чезнеше като свещ пред леден дъх.

Но дотогава можех да им подсигуря достатъчно хубави години — спокойни години.

Тръгнах към тях по лъснатия като огледало дървен под, следвана от тримата Върховни елфи. След като прислужниците си тръгнаха, свалих пелерината, затова сестрите ми погледнаха първо към мен — не към илирианците. Към елфическите ми дрехи, диадемата на главата ми, бижутата.

Всичко това беше непознато за тях.

След миг изместиха погледи към крилатите ми спътници, поне към двама от тях. Рис беше прибрал крилете си и вместо бойните си одежди носеше изтънчен черен тоалет.

Сестрите ми се вцепениха при вида на Касиан и Азриел, на мощните им криле, изпънати плътно до исполинските им тела, на оръжията и на съкрушително красивите лица на тримата мъже пред тях.

Илейн, за щастие, не припадна.

А Неста, пак за щастие, не изсъска насреща им. Просто пристъпи не особено деликатно пред Илейн и пъхна юмрук зад семплата си, но елегантна аметистова рокля. Спътниците ми веднага отчетоха движението.

Спрях на поне метър от тях, за да им оставя пространство за дишане в стаята, която внезапно бе лишена от въздух.

— Това са сестрите ми, Неста и Илейн Арчарън — представих ги на тримата мъже.

Не се бях замисляла за фамилното ми име, не го бях използвала от дълги години. Защото, макар и да бях ловувала за семейството си, макар и да бях пожертвала толкова много за тях, не исках да нося името на баща си — не и докато седеше пред мижавия огън и ни оставяше да гладуваме. Пускаше ме да ходя в гората сама. Спрях да го използвам още в деня, когато убих първия си заек и усетих топлата му кръв по ръцете си — същата като кръвта на двамата елфи, която ги беше белязала с невидимата си татуировка години след това.

Сестрите ми не направиха реверанс. Сърцата им биеха лудо, дори това на Неста, и усещах страха им в устата си…

— Касиан — кимнах наляво. После се обърнах надясно, благодарна, че шепнещите сенки ги нямаше — Азриел. — Накрая завъртях глава назад. — И Рисанд, Велик господар на Двора на Нощта.

Рис също беше смекчил обичайния си облик. Чернотата, която излъчваше, свръхестествената елегантност на движенията му, пулсиращата около него сила. Но само един поглед в осеяните му със звезди виолетови очи беше достатъчен да го отлъчи като необикновен.

Той се поклони на сестрите ми.

— Благодарим ви за гостоприемството и великодушието — каза с топла, макар и леко напрегната усмивка.

Илейн опита да му се усмихне в отговор, но не успя.

Неста просто огледа тримата ми спътници, после обърна очи към мен с думите:

— Готвачката остави вечеря на масата. Предлагам да ядем, преди да е изстинала.

Не изчака съгласието ми, а направо тръгна към масата от полирано черешово дърво и зае челната позиция.

— Приятно ми е да се запознаем — обади се пресипнало Илейн и заситни след нея с шумоляща по паркета рокля от кобалтова коприна.

Тръгнахме подир тях. Касиан се мръщеше, Рис вървеше с вдигнати вежди, а Азриел изглеждаше по-склонен да се скрие в най-близкия ъгъл, отколкото да води предстоящия разговор.

Неста ни чакаше на централното си място на масата — кралица, готова да обяви началото на официален прием. Илейн трепереше в тапицирания резбован стол от лявата й страна.

Направих услуга на всички, като заех мястото отдясно на Неста. Касиан седна до Илейн, която стисна вилицата си така, сякаш се канеше да я използва срещу него. Рис се настани до мен, а Азриел — до него. По лицето му изплува бледа усмивка, когато видя побелелите пръсти на Илейн върху вилицата, но не каза нищо, а и той като Касиан се съсредоточи върху наместването на крилете си в човешки стол. Проклятие. Трябваше да се досетя. Но не ми се вярваше да останат доволни, ако на този етап им донесях табуретки.

Въздъхнах през нос и махнах похлупаците на чиниите и касеролите пред нас. Задушена сьомга с копър и лимон от парника, картофено пюре, печено пиле с цвекло и ряпа от мазето, дивеч с яйца и праз. Сезонна храна — каквото им беше останало в края на зимата.

Сипах си в чинията заедно с всички около масата и тропането на порцелан и прибори изпълни тишината в трапезарията. Сложих хапка в устата си и едва сдържах гримасата си.

Едно време храната на тази маса ми се струваше вкусна и ароматна.

Сега я усещах като пепел върху езика си.

Рис хапваше от пилето си без колебание. Касиан и Азриел лапаха, като че ли не бяха помирисвали храна от месеци. Може би воините я възприемаха като източник на сила и не обръщаха особено внимание на вкуса й.

Усетих, че Неста ме наблюдава.

— Нещо не е наред с ястията ли? — попита равнодушно сестра ми.

Насилих се да сложа още хапка в устата си и задъвках мъчително.

— Не.

Преглътнах и отпих щедра глътка вода.

— Значи, вече не можеш да ядеш нормална храна… а може би е твърде проста за теб? — Въпрос и предизвикателство.

Вилицата на Рис издрънча върху чинията му. Илейн издаде тихичък, тревожен звук.

Независимо от това, че Неста ми предостави къщата, че беше опитала да мине през стената заради мен и помежду ни съществуваше крехко примирие, тонът на гласа й, погнусата и неодобрението в него…

Разперих ръка върху масата.

— Мога да ям, да пия, да се чукам и да се бия също като преди. Даже по-добре.

Касиан се задави с вода. Азриел се размърда в стола си, готов да скочи помежду ни, ако се наложи.

Неста се изсмя гърлено.

Но аз вкусвах огън, чувах го как бушува във вените ми и…

Нещо подръпна сляпо и отривисто онази нишка в мен, обля ме хладна тъмнина и погаси пламналите ми нерви…

Веднага понечих да вдигна щитовете си. Но ги намерих непокътнати, в готовност.

Рис дори не ме погледна, преди да каже спокойно на Неста:

— Ако някога посетите Притиан, ще разберете защо вкусът на храната ви ни се струва различен.

Неста го изгледа високомерно.

— Нямам никакво намерение да стъпвам в земите ви, затова ще трябва да повярвам на думите ви.

— Неста, моля те — пророни Илейн.

Касиан преценяваше Неста с будния взор на воин, намерил нов, интригуващ противник.

В следващия момент Неста обърна очи към него, усетила погледа му и неговото послание. Пресвета Майко!

— Нещо интересно ли видя? — озъби му се сестра ми.

Касиан повдигна вежди, по лицето му не беше останала особено много шеговитост.

— Просто жена, позволила на по-малката си сестра да рискува живота си всеки ден в гората, без да си мръдне пръста. Позволила на четиринайсетгодишно дете да се доближава толкова до стената. — Бузите ми се нагорещиха и отворих уста. Макар че не знаех какво искам да кажа. — Сестра ти умря… умря, за да спаси народа ми. И е готова да стори същото, за да ви предпази от война. Затова не очаквай от мен да си мълча, докато я хулиш заради избор, който някой друг е направил вместо нея, и междувременно обиждаш моя народ.

Неста дори не мигна, оглеждайки красивите му черти, мускулестото му тяло. После се обърна към мен. Сякаш не беше казал нищо.

Лицето на Касиан придоби зверска гримаса. На вълк, дебнещ кошута… оказала се пума в кошутска кожа.

Илейн също забеляза промяната и побърза да надигне треперлив глас:

— Просто… просто е доста трудно да… го преглътнем. — Осъзнах, че тъмният метал на пръстена й е желязо. Колкото и да им бях повтаряла, че желязото е безполезно. Дар от семейството на бъдещия й съпруг, отявлени врагове на елфите. Илейн отправи умолителен поглед към Рис, после и към Азриел. Лицето й, мирисът й бяха пропити със смъртен страх. — Така сме отгледани. От детинство слушаме истории за това как елфите търсели пролуки в стената, за да ни наранят. Собствената ни съседка, Клер Бедор, беше отвлечена, а семейството й избито…

Голо тяло, приковано към стена. Потрошено. Мъртво. Оставено така месеци наред.

Рис се взираше в чинията си. Не помръдваше. Не мигваше дори.

Той беше дал на Амаранта името на Клер, дал й го беше, макар и да знаеше, че съм го излъгала.

— Всичко това е много объркващо — обясни Илейн.

— Представям си — обади се Азриел.

Касиан му стрелна кръвнишки поглед. Но той наблюдаваше сестра ми с вежлива, топла усмивка на лице. Раменете й се поотпуснаха леко. Зачудих се дали шпионинът на Рис не се сдобиваше с информация повече чрез първокласни обноски, отколкото чрез хитрост и сенки.

Илейн поизправи гръб и отново се обърна към Касиан.

— А що се отнася до ловуването на Фейра през онези години, не можем да виним само Неста. Бяхме уплашени, не знаехме нищо за живота, а току-що ни бяха отнели всичко, затова постъпихме несправедливо с нея. И двете.

Неста не коментира, изопнала гръб като дъска.

Рис ми хвърли предупредителен поглед и аз сграбчих ръката й, за да обърне очи към мен.

— Може ли просто… да започнем отново?

Почти вкусвах гордостта й — как се гърчеше из вените й, лаеше й да не скланя.

Касиан, проклетникът, й се ухили предизвикателно.

— Така да бъде — изсъска Неста и продължи да яде.

Касиан наблюдаваше изкъсо всяка нейна хапка, всяко движение на гърлото й.

Насилих се да опразня собствената си чиния, съзнавайки, че Неста пък наблюдава мен.

Илейн се обърна към Азриел, единствените двама цивилизовани събеседници на масата.

— Наистина ли можете да летите?

Той остави вилицата си и примигна насреща й. Дори ми се стори леко притеснен.

— Да. С Касиан принадлежим към раса елфи, наречени илирианци. Родени сме с песента на вятъра във вените.

— Колко красиво — коментира тя. — Но не е ли… страшно? Да летиш толкова нависоко?

— Понякога — отвърна Азриел. Касиан откъсна безмилостното си внимание от Неста, колкото да кимне утвърдително. — Ако попаднеш в буря, ако въздушното течение изчезне. Но ни обучават толкова стриктно, че още от пеленачета не знаем какво е страх от височини.

Азриел обаче бяха започнали да обучават доста след това. „Ще свикнеш с местоименията“, беше ме уверил по-рано. Колко ли често му се налагаше да си го напомня? Дали „ние“, „нашите“ и „нас“ му бяха толкова чужди думи, колкото и на мен?

— Приличаш на Върховен елф — намеси се Неста с глас, подобен на наточено острие. — Но не си?

— Само Върховните елфи, които приличат на тях — провлачи Касиан, махвайки с ръка към мен и Рис, — са Върховни елфи. Всички останали, всички, отличаващи се от тях, сме така наречените „нисши“ елфи.

— Терминът се използва за улеснение — обади се най-сетне Рисанд, — но произтича от дълга, кървава история на несправедливости. Много нисши елфи го ненавиждат и роптаят, настоявайки всички да се обединим под едно наименование.

— И с право — потвърди Касиан и отпи глътка вода.

Неста погледна към мен.

— Но ти не си Върховен елф, не и по рождение. Как наричат такива като теб?

Не можех да преценя дали коментарът й бе нападка, или не.

— Фейра е такава, каквато избере да бъде — обясни Рис.

Неста плъзна поглед по всички ни, а накрая вдигна очи към диадемата ми.

— Напишете писмото до кралиците още тази вечер. Утре двете с Илейн ще отидем до селото да го предадем. Ако кралиците се съгласят да дойдат — добави тя, хвърляйки мразовит поглед към Касиан, — пригответе се за много по-дълбоки от нашите предразсъдъци. А междувременно помислете как възнамерявате да измъкнете всички ни от тази каша, ако нещата се объркат.

— Ще го имаме предвид — отвърна галантно Рис.

Неста продължи, демонстрирайки съвършено безразличие към всеки от нас.

— Предполагам, че имате намерение да нощувате тук?

Рис надникна към мен с безмълвен въпрос в очите. Лесно можехме да си тръгнем — мъжете спокойно щяха да намерят пътя до дома и по тъмно, но… Но се очертаваше съвсем скоро светът да отиде по дяволите. Затова отвърнах:

— Ако не ви затрудняваме. Ще си тръгнем утре след закуска.

Неста не се усмихна, но Илейн засия.

— Чудесно. Мисля, че има няколко готови стаи за гости.

— Ще ни трябват само две — прекъсна я тихо Рис. — Съседни, с по две легла всяка.

Свъсих вежди насреща му.

— Магията е различна от тази страна на стената — обясни Рис. — Щитовете ни, сетивата ни може да не работят нормално. Не искам да рискуваме. Особено в къщата на жена, чийто годеник й е дал железен годежен пръстен.

Илейн се изчерви леко.

— Стаите… стаите с по две легла не са съседни — пророни тя.

Въздъхнах.

— Ще направим разместване. Няма нищо. Този тук — добавих със злобен поглед към Рис — е кисел, защото е стар и отдавна трябваше да си е легнал.

Рис се засмя, гневът на Касиан се поразсея достатъчно, че да се ухили, а Илейн, приела спокойствието на Азриел като доказателство, че положението няма да се влоши рязко, също се усмихна.

Неста просто стана на крака, непоклатима като стоманена колона, и заяви:

— Ако сте се нахранили, вечерята приключи.

Никой не възрази.

Рис се зае да съставя писмото, докато Касиан и Азриел постоянно се обаждаха с поправки, ето защо чак към полунощ разполагахме с текст, който всички смятахме за достатъчно впечатляващ, дружелюбен и заплашителен.

Още часове преди това сестрите ми отидоха да измият чиниите и се оттеглиха в стаите си, споменавайки къде можем да намерим нашите.

Касиан и Азриел щяха да се настанят в едната, а ние с Рис в другата.

Когато Великият господар затвори вратата след нас, аз се намръщих при вида на голямата спалня. Щеше да събере и двама ни, но нямах намерение да спя в едно легло с него.

— Няма да…

Върху килима изтропа дърво и до вратата се появи малък креват. Рис се пльосна отгоре му и се зае да събува ботушите си.

— Неста е прекрасна, между другото.

— Просто е… особнячка. — По-мило нещо не можех да кажа за нея.

— От векове никой не беше влизал под кожата на Касиан толкова лесно. Жалко, че са готови да се хванат за гушите.

Една част от мен изтръпна при мисълта за хаоса, който двамата щяха да предизвикат, ако оставеха препирните.

— А Илейн — продължи Рис с въздишка, докато събуваше втория си ботуш — не бива да се омъжва за сина на онзи лорд поради десетки причини, най-малката, от които е, че няма да те поканят на сватбата. Макар че това май е за добро.

— Много смешно — изсъсках аз.

— Поне няма да ти се налага да изпращаш подарък. Едва ли свекърът й ще благоволи да го приеме.

— Как смееш да се подиграваш на сестрите ми, при положение че собствените ти приятели живеят в не по-малка мелодрама. — Той вдигна въпросително вежди. Аз изсумтях. — О, да разбирам, че не си забелязал какви погледи хвърля Азриел на Мор? И как го гледа тя самата, как го защитава? И как двамата непрекъснато поставят Касиан като преграда помежду си?

Рис впери очи в мен.

— Съветвам те да запазиш тези наблюдения за себе си.

— Да не ме имаш за някоя интригантка? Животът ми е достатъчно оплетен. Защо да разпръсквам нещастие и към околните?

— Толкова нещастна ли се чувстваш наистина? — Внимателен въпрос.

— Не знам. Всичко се случва толкова бързо, че вече не съм наясно как се чувствам. — По-откровено не му бях отговаряла от доста време.

— Хммм. Струва ми се, че като се приберем у дома, ще ти дам един почивен ден.

— Колко съобразително от ваша страна, милорд.

Той изсумтя, разкопчавайки жакета си, а аз осъзнах, че стоя с дрехи и нямам какво да облека за спане.

Рис щракна с пръсти и пижамата ми — заедно с оскъдно бельо — се появи на леглото до мен.

— Не можех да реша коя дантелена дреболия предпочитам да облечеш, затова ти донесох няколко.

— Прасе — отвърнах, грабнах дрехите и тръгнах към банята.

Като излязох, стаята беше топла, Рис лежеше в леглото, появило се от незнайно къде, и единствената светлина идваше от живите въглени в камината. Дори чаршафите бяха затоплени, като се пъхнах между тях.

— Благодаря ти, че си стоплил леглото — прошепнах в полумрака.

Той лежеше с гръб към мен, но го чух ясно, като каза:

— Амаранта не ми благодари нито веднъж за това.

Топлината се изцеди от тялото ми.

— Не умря в достатъчно страдания.

Далеч не, като се имаше предвид какво бе причинила на мен, на него, на Клер, на още толкова много хора.

Рис не отвърна. Вместо това призна:

— Не вярвах да устискам цялата вечеря.

— Защо?

Беше ми се сторил доста… спокоен. Сдържан.

— Сестрите ти са добронамерени, или поне едната. Но като ги видях на онази маса… не очаквах истината да ме връхлети толкова жестоко. Колко си била млада. Как не са те защитили.

— Справях се добре.

— Благодарни сме им, задето ни допуснаха в къщата си — продължи тихо той, — но едва ли скоро ще успея да ги погледна без желанието да изкрещя в лицата им.

— Една част от мен разсъждава по същия начин — признах си аз, сгушвайки се в завивките, — но ако не бях тръгнала на лов, ако не ме бяха пуснали сама… Ти още щеше да си роб. И Амаранта вероятно щеше да подготвя армиите си за набег по земите ни.

Мълчание. После:

— Искам да знаеш, че ще получаваш заплата за всичко това.

— Не е нужно.

Макар и… макар и да нямах свои собствени пари.

— Всеки член от свитата ми получава заплата. Вече имаш банкова сметка във Веларис, където ще постъпват парите ти. Освен това имам уговорка с повечето магазини в града. Така че, ако не разполагаш с достатъчно средства, докато пазаруваш, можеш да запишеш покупката си на моята сметка.

— Добре, но… нямаше нужда. — Преглътнах сухо. — И колко ми плащаш на месец?

— Същата сума като на останалите. — Несъмнено щедра… вероятно твърде щедра. Той попита внезапно: — Кога е рожденият ти ден?

— Вече има ли смисъл да си броя годините? — Той не отвърна, изчаквайки отговора ми. — Навръх Зимното слънцестоене е.

Рис се замисли.

— То беше преди няколко месеца.

— Мммхммм.

— Но ти не… не съм те видял да празнуваш.

През връзката, през незащитеното ми, объркано съзнание.

— Не казах на никого. Не исках да организират тържество и за мен покрай всички останали. Пък и рождените дни вече ми се струват безсмислени.

Той се умълча за дълго време.

— Наистина ли си родена навръх Зимното слънцестоене?

— Толкова странно ли ти се вижда? Майка ми твърдеше, че съм такава особнячка, понеже съм се родила в най-дългата нощ от годината. Веднъж реши да отпразнуваме рождения ми ден по друго време, но следващия път забрави. Явно е имала да планира по-ползотворно тържество.

— Вече знам на кого се е метнала Неста. Направо е жалко, че не можем да останем повече, за да видим кой ще оцелее накрая: тя или Касиан.

— Бих заложила на сестра си.

Тихото му кискане пропълзя по костите ми — напомни ми, че някога той бе заложил на мен. Само той от всички „В недрата на Планината“ бе направил облог, че ще надвия Миденгарда.

— Аз също — отвърна накрая Рис.

ГЛАВА 25

Стоях под изящната решетка от клоните на заснежените дървета, наблюдавайки спящата гора, и се чудех дали птиците са замлъкнали заради мен. Или заради Великия господар до мен.

— Не ми се искаше да започваме почивния си ден с премръзнали задници — отбеляза свъсено Рисанд. — Като се върнем, ще те водя в Илирианските степи. Тамошната гора е много по-интересна. И топла.

— Нямам представа къде се намират. — Снегът хрущеше под ботушите, които Рис материализира от нищото, като заявих, че искам да изляза на обучение с него. Не физическо, а за да упражня способностите си. Каквито и да бяха те. — Онзи път ми показа празна карта, в случай че си забравил.

— Предпазни мерки.

— Ще я видя ли някога пълна, или никога няма да разбера кое къде се намира?

— Днес си в прекрасно настроение — отбеляза Рис и вдигна ръка. Във въздуха между нас се появи сгъната карта, която той отвори с влудяваща мудност.

— За да не си помислиш, че ти нямам доверие, скъпа ми Фейра… — Той посочи малко на юг от Северните острови. — Ето ги Степите. Четири дни път пеша насам — той провлачи пръст нагоре, към островните планини — ще те отведат в илирианските земи.

Огледах внимателно картата и забелязах полуострова, който следваше западното крайбрежие на Двора на Нощта, стигайки до средата му. Името, изписано върху него, беше Веларис. Първия път, когато още принадлежах на Тамлин и бях негов шпионин и затворник, ми беше показал празна карта. Защото знаеше, че ще разкрия на врага му разположението на градовете.

Както и че Ианта също ще разбере за тях.

Опитах да прогоня тежестта в гърдите си, в стомаха си.

— Тук. — Рис махна с ръка около нас и прибра картата в джоба си. — Тук ще се упражняваш. Достатъчно се отдалечихме.

От къщата, от всички останали, така че да не ни видят. И да няма жертви.

Рис протегна ръка и в дланта му се появи дебела свещ. Той я остави върху снега.

— Запали я и я полей с вода, за да изгасиш фитила.

Знаех, че нямаше предвид да използвам ръцете си.

— Не мога да правя подобни неща — уверих го аз. — Защо не опитаме издигане на щит срещу физически опасности?

Това поне го бях правила.

— Някой друг път. Днес предлагам да изпиташ някои от другите си умения. Какво ще кажеш за хамелеонството?

Хвърлих му кръвнишки поглед.

— Добре тогава: огън, вода и въздух.

Кучи син — непоносим кучи син.

За щастие, не се впусна да ме разпитва — не се поинтересува защо именно хамелеонството е умението, което нямах желание да разузнавам и овладявам. Вероятно поради същата причина, поради която аз не смеех да го разпитвай за една ключова част от миналото му, дали Азриел и Касиан са помогнали за изтребването на рода, управлявал Двора на Пролетта преди време.

Огледах го от глава до пети: илирианските бойни одежди, меча през рамото му, крилете му и общата аура на непреодолима мощ, която вечно излъчваше.

— Май е най-добре ти да си вървиш.

— Защо? Стори ми се, че настояваш точно аз да те обучавам.

— Не мога да се съсредоточа, когато си наоколо — признах си. — Върви… по-надалеч. Усещам те от една стая разстояние.

Устните му се извиха в палава усмивка.

Завъртях очи.

— Защо просто не се скриеш за малко в някой от онези тайни джобове в пространството?

— Не става така. В тях няма въздух — отвърнах му с поглед, който казваше, че в такъв случай определено трябва да го направи, и той се засмя. — Хубаво. Упражнявай се сама колкото си искаш. — После кимна с брадичка към татуировката ми. — Извикай ме през връзката, ако постигнеш нещо преди закуска.

Свъсих вежди, надзъртайки към окото върху дланта ми.

— Какво… буквално да извикам към татуировката?

— Пробвай да я потъркаш в определени части от тялото си и може да дойда по-бързо.

Той се изпари, преди да го замеря със свещта.

Като останах сама в заскрежената гора, последните му думи отново се изнизаха през ума ми и от гърлото ми се изтръгна тихичък кикот.

Чудех се дали не трябваше да изпробвам новия си лък, преди да отпратя Рис. Никога не бях стреляла с илириански, всъщност изобщо не бях стреляла от месеци.

Вперих поглед в свещта. Нищо не се случи.

Мина цял час.

Замислих се за всичко, което ме вбесяваше, отвращаваше; за Ианта и пълномощията й, изискванията й. Не постигнах дори струйка пушек.

Когато очите ми заплашиха да прокървят всеки момент, си дадох малко почивка и прерових чантата, която носех със себе си. Вътре намерих пресен хляб, магически затоплена метална кутия с яхния и бележка от Рисанд.

Умирам от скука. Да е имало поне искри?

Съвсем очаквано намерих писалка на дъното на торбата.

Взех я и написах отговора си върху кутията, а писмото изчезна от дланта ми:

Не, досадник такъв. Нямаш ли си по-важна работа?

Парчето хартия отново се появи в ръката ми.

Гледам как Касиан и Неста се дърпат на масата. Ти ме подложи на това мъчение, като ме изгони от гората. Нали уж имахме почивен ден.

Изсумтях и написах в отговор:

Клетичкият Велик господар. Животът ти е толкова непоносим.

Листчето изчезна и пак се появи. Беше написал посланието си в единствения му свободен край.

Животът е по-хубав с теб. Пък и виж какъв красив почерк имаш.

Почти усещах как чака отговора ми от другата страна на моста — в слънчевата стая за закуска, докато с едното ухо слушаше кавгата между по-голямата ми сестра и илирианския си воин. Устните ми се извиха в бледа усмивка.

Безсрамен ласкател, отвърнах накрая.

Хартийката изчезна. Загледах отворената си длан в очакване да се върне отново.

И бях толкова съсредоточена в това, че не усетих ничие присъствие зад себе си, докато една ръка не покри устата ми, вдигайки ме от земята.

Замятах се и задращих като дива котка, а нападателят ме вдигна още по-нависоко.

Пробвах да се изтръгна от хватката му и ритащите ми крака разпръснаха снега около нас, но ръцете около мен бяха непоклатими като железни скоби и…

Гърлен глас прозвуча в ухото ми:

— Спри, или ще ти прекърша врата.

Познавах този глас. Редовно го чувах в кошмарите си.

Аторът.

ГЛАВА 26

Аторът беше изчезнал след смъртта на Амаранта и всички подозираха, че е избягал при краля на Хиберн. А щом сега беше тук, в земите на простосмъртните…

Отпуснах се в ръцете му, за да си спечеля малко време, да се огледам наоколо за нещо полезно, нещо, което можех да използвам срещу него.

— Точно така — изсъска той в ухото ми. — Кажи ми сега…

Около нас избухна нощ.

Аторът изпищя — изпищя — и тъмнината ни погълна. Нещо ме изтръгна от тънките му, жилести ръце, чиито остри нокти се впиваха в кожата на костюма ми. Паднах по лице в сбития, заледен сняг.

Преобърнах се чевръсто и опитах да стъпя на краката си… Тъкмо приклекнах и извадих ножа си, когато светлината се завърна.

И видях как Рисанд завързва Атора с виещи се нишки нощ за ствола на един заснежен дъб. Нишки като онези, които бяха смачкали пръстите на Ианта. Рис стоеше с ръце в джобовете, а лицето му бе студено и красиво като смъртта.

— Чудех се под кой ли камък си се сврял.

Аторът се бореше запъхтяно с черните въжета около себе си.

Рисанд запрати две копия от нощно небе по крилата му. Аторът изкрещя от болка и се отпусна върху кората зад гърба си.

— Отговори на въпросите ми и ще те пусна да изпълзиш обратно при господаря си — каза Рис така, сякаш подхващаше разговор за времето.

— Курва — изплю Аторът.

От крилата му шуртеше сребриста кръв и съскаше, капейки по снега.

Рис се усмихна.

— Забравяш, че доста обичам такива игрички.

Той вдигна пръст.

Аторът изкрещя.

— Не! — Пръстът спря във въздуха. — Изпращат ме за нея. — Обясни съществото.

Кръвта ми изстина като гората около нас.

— Защо? — попита Рис със същото небрежно, ужасяващо спокойствие.

— Така ми е наредено. Нямам право да разпитвам. Кралят я иска.

— Защо? — повтори въпроса си Рис.

Аторът закрещя — този път под натиска на невидима сила. Изтръпнах от страх.

— Не знам, не знам, не знам.

Вярвах му.

— Къде е кралят в момента?

— Хиберн.

— Има ли армия?

— Скоро.

— Колко е голяма.

— Безчетна. Имаме съюзници във всяка територия, само чакат сигнал.

Рис килна глава настрани, сякаш обмисляше какъв друг въпрос да му зададе. В следващия момент обаче изправи рамене, а Азриел кацна със страшна сила в снега, разпилявайки го край себе си като вода от локва. Беше долетял толкова тихо, че дори не бях чула плясъка на крилете му. Явно Касиан беше останал в къщата, за да брани сестрите ми.

Когато снегът опада обратно по земята, видях, че лицето му е лишено от всякаква емоция — неподвижната маска на господарски шпионин.

Аторът затрепери и почти го съжалих, когато Азриел тръгна към него. Почти. Все пак гората се намираше много близо до къщата. До сестрите ми.

Азриел достигна съществото и Рис дойде до мен.

— Следващия път, когато опиташ да я отвлечеш — каза предупредително Рис, — първо ще те убия, после ще ти задавам въпроси.

Азриел го погледна. Рис кимна. Сифоните по белязаните ръце на шпионина просветнаха като вълнист син огън и преди Аторът да изкрещи отново, двамата изчезнаха.

Не ми се мислеше къде са попаднали, нито какво ще му причини Азриел. Дори не предполагах, че Азриел умее да се ответри или каквато там сила беше призовал с пръстените си. Предишния ден беше позволил на Рис да ни пренесе. Може би силата му беше твърде изтощителна, за да я използва често.

— Ще го убие ли? — попитах задъхано.

— Не. — Потреперих от суровата мощ, която излъчваше напрегнатото тяло на Рис. — Чрез него ще изпратим послание до Хиберн, че ако искат да наранят някого от членовете на свитата ми, ще трябва да се постараят повече.

Учудих се и на определението, което използва за мен, и на смисъла зад думите му.

— Знаел си… знаел си, че ме преследва?

— Беше ми любопитно кой ще опита да те спипа още първия момент, в който те оставех сама.

Не знаех откъде да започна. Значи, Тамлин се оказваше прав за опасностите край мен. Поне донякъде. Но това не оневиняваше Рис.

— И какво, изобщо не си имал намерение да стоиш с мен. Използвал си ме за примамка…

— Да, и бих го сторил отново. Беше в безопасност през цялото време.

— Трябваше да ми кажеш!

— Може би следващия път.

— Няма да има следващ път!

Блъснах с юмрук гърдите му и той залитна назад от силата на удара ми. Примигнах смаяно. Бях забравила — забравила бях към какво ме подтиква паниката. Същото се беше случило и с Тъкачката. Бях забравила каква сила притежавам.

— Точно така — потвърди ядосано Рисанд, прочел изненадата по лицето ми. Леденото му спокойствие най-сетне поддаваше. — Забрави каква сила притежаваш и че можеш да гориш, да се слееш с мрака, да имаш нокти. Забрави. Спря да се бориш.

Не говореше само за Атора. Нито за Тъкачката.

И гневът се надигна в мен с такава мощ, че в главата ми не остана нищо друго, освен всепомитаща ярост: заради мен самата, заради онова, което бях принудена да сторя, заради всичко, което бяхме преживели и аз, и той.

— И какво от това? — изсъсках насреща му и отново го блъснах. — Какво, ако съм забравила?

Понечих да го бутна отново, но Рис изчезна и се появи на няколко метра разстояние.

Втурнах се към него по хрущящия сняг.

— Не е лесно.

Гневът ме прегази, заличи ме. Вдигнах ръце да забия длани в гърдите му…

Но той изчезна отново.

Появи се зад мен, толкова близо, че дъхът му погъделичка ухото ми, като прошепна:

— Нямаш представа колко далеч е от лесното.

Завъртях се, но се изпари, преди да го нападна.

Изникна от другата страна на заснежената поляна, ухилен до уши.

— Вложи малко повече усърдие.

Не можех да потъвам в невидими дупки и да се появявам другаде. Ала ако можех да се превръщам в пушилка, във въздух и нощ, и звезди, щях да изникна точно пред него и да го фрасна в самодоволната муцуна.

Спуснах се към него, макар и да знаех, че е безсмислено. Той се пръсна в облак тъмнина и ми идеше да го убия от яд — заради крилата му и умението да се придвижва като мъгла по вятъра. Появи се на една стъпка от мен и аз му налетях с протегнати ръце, с извадени… нокти…

И се ударих в едно дърво.

Той се смееше, докато зъбите ми тракаха от сблъсъка, а ноктите ми раздираха кората на дървото. Полетях към него, преди да е изчезнал отново, и скочих, сякаш и аз можех да попадна между гънките на света, да го проследя до края на вечността…

Така и стана.

Времето забави хода си, сгърчи се някак и видях как тъмната сянка на Рис се превръща в пушек и се понася към друго място на поляната. Спуснах се към същото място, ефирна като вятъра, като сянка или пепел. И докато се дивях на собствената си лекота, устремена към мястото, където той щеше да се материализира…

Солидната фигура на Рисанд се появи в света ми от пушек и звезди.

Очите му бяха широко отворени, устата му — разтегната в доволна усмивка, а аз изникнах насреща му и го бутнах в снега.

ГЛАВА 27

Лежах задъхана върху Рис в снега, а той се смееше дрезгаво.

— Повече — процедих ядосано в лицето му — никога — натиснах твърдите му като скала рамене с пронизващи пръсти — не ме използвай като примамка.

Смехът му секна.

Притиснах го по силно и хищническите ми нокти прорязаха кожата на костюма му.

— Каза, че мога да съм оръжие; научи ме как. Но в никакъв случай не ме използвай като пешка. И ако това е част от работата ми за теб, тогава си тръгвам. Тръгвам си.

Независимо от снега тялото му излъчваше топлина под моето и май чак сега осъзнавах колко е по едър от мен — чак сега, когато бяхме твърде близо един до друг. Опасно близо.

Рис килна глава настрани, освобождавайки се от една заплела се в косата му буца сняг.

— Дадено.

Блъснах го назад и се изправих. Ноктите ми вече ги нямаше.

Той се надигна на лакти.

— Направи го отново. Покажи ми как стана.

— Не. — Свещта, която беше донесъл, се търкаляше на парчета в снега. — Искам да се върна в къщата.

Бях премръзнала и уморена, а той…

Лицето му помръкна.

— Съжалявам.

Зачудих се колко ли често произнасяше тази дума. Не че ме интересуваше.

Той стана на крака, изтупа снега от себе си и протегна ръка към мен. Не просто предложение.

„Забрави“, беше казал. И с право.

— Защо съм му на краля на Хиберн? Защото знае, че мога да обезсиля Котела с помощта на Книгата?

В очите му пробяга тъмнина, единствената следа от гнева, която за пореден път беше обуздал.

— Точно това искам да разбера.

„Спря да се бориш.“

— Съжалявам — повтори той с все още протегната към мен ръка. — Да закусим и потегляме към дома.

— Веларис не ми е дом.

Можех да се закълна, че по лицето му се изписа мимолетна болка, преди да ни пренесе обратно в къщата на семейството ми.

ГЛАВА 28

Закусихме само с Рис и сестрите ми. Азриел не се беше прибирал, а веднага щом ние се върнахме, Касиан отлетя към незнайното място, където приятелят му беше отвел Атора. Преди това се поклони подигравателно на Неста, а тя му отвърна с вулгарен жест, на какъвто не подозирах, че бе способна. Касиан просто се засмя и плъзна хищнически поглед по леденосинята й рокля, съзнавайки колко ще я вбеси това. Сетне излетя и остави сестра ми на широкия праг с развяваща се от мощния размах на крилете му коса.

Заведохме сестрите ми в селото, за да изпратят писмото, а докато ги чакахме, Рис направи двама ни невидими. Като ги върнахме в къщата, се сбогувахме набързо, защото знаех, че Рис иска да се прибере във Веларис — главно за да разбере какви са били плановете на Атора.

Пренесе ме през стената в топлия климат на Притиан, след което ни ответри до Веларис.

Утринната мъгла още се виеше из града и планините около него. Във въздуха се усещаше хладина, но далеч по-мека от студа в земите на простосмъртните. Рис ме остави във фоайето и аз се опитах да стопля с дъха си премръзналите си длани, а той отлетя без дори да се сбогува.

Тъй като отново бях изгладняла, намерих Нуала и Серидуен и излапах кифличките със сирене и лук, които ми донесоха, докато премислях всичко, което бях видяла и направила през изминалите дни.

След по-малко от час Рис ме откри във всекидневната, вдигнала крака на дивана пред камината, с книга в скута и чаша горещ розов чай на масичката до мен. Станах и го огледах за контузии. Като се уверих, че всичко му е наред, стегнатата топка в гърдите ми се отпусна.

— Приключихме — заяви той, прокарвайки ръка през синкавочерната си коса. — Научихме каквото трябва. — Очаквах да ме изолира от случващото се, да ми каже, че ще се погрижи за мен, но той добави: — От теб зависи, Фейра, доколко искаш да си запозната с методите ни. Колко можеш да понесеш. Не бяхме особено мили с Атора.

— Искам да знам всичко — отвърнах. — Води ме при него.

— Аторът не е във Веларис. Беше в Изсечения град, в Двора на Кошмарите, където на Азриел му беше нужен по-малко от час да го пречупи. — Зачаках да чуя още, а Рис, сякаш уверил се, че няма да рухна, закрачи към мен, оставяйки едва половин метър от пищния червен килим помежду ни. Ботушите му, обикновено лъснати до съвършенство, бяха опръскани със сребриста кръв. Когато срещнах погледа му, той рече: — Ще ти покажа.

Знаех какво има предвид, затова се приготвих, като прогоних от реалността си боботещия огън, опръсканите му ботуши и увилия се около сърцето ми студ.

И незабавно се озовах в преддверието на ума му — пещера от спомени, която бе изсякъл за мен.

Обля ме тъмнина, мека и съблазнителна, извираща от бездна, пълна с мощ, толкова велика, че нямаше нито начало, нито край.

— Кажи ми как я проследи — заповяда Азриел с онзи тих глас, който бе отнел волята на безчет врагове.

Аз — Рис — стоях облегнат на далечната стена в килията със скръстени пред гърдите си ръце. Азриел клечеше пред Атора, прикован с вериги към стола в центъра на помещението. Няколко етажа над нас Дворът на Кошмарите продължаваше разгулния си живот, без никой да подозира, че Великият им господар е дошъл.

Трябваше да ги навестя в най-скоро време. Да им напомня кой държи поводите им.

Скоро. Но не днес. Не и при положение че Фейра бе успяла да се ответри.

А и още ми беше бясна.

И то с право, ако трябваше да съм откровен. Но Азриел бе изкопчил информация за малка вражеска армия, проникнала в Севера преди два дни, и подозренията ми се потвърждаваха. Дали, за да докопа Тамлин, или мен самия, кралят я искаше. А може би за собствените си експерименти.

Аторът се изсмя гърлено.

— Кралят ме уведоми къде сте. Нямам представа откъде е разбрал. Просто получих заповедта и полетях към стената с пълна скорост.

Азриел подпираше голям нож на коляното си. Изповедника — това бе името, изписано със сребърни илириански руни върху дръжката му. Вече беше научил, че Аторът и още неколцина са били разположени в покрайнините на илирианските земи. Направо се изкушавах да хвърля Атора в някой от военните лагери и да видя как ще го посрещнат илирианците.

Аторът ме погледна с очи, лъснали от омраза.

— Дано успееш да я опазиш, Велики господарю.

— Защо? — попита Азриел.

Хората често допускаха грешката да помислят, че Касиан е по-необузданият от двама им. Но генералът само се палеше — така се нажежаваше, че с яростта му можеха да се коват мечове. Докато у Азриел живееше леден гняв, който така и не бях успял да стопя. През вековете на познанството ни не бях научил почти нищо за миналото му, за годините в крепостта на баща му и тъмницата. Навярно дарбата на сенкопоец го бе осенила именно тогава — в онези мрачни времена бе научил езика на сенките и вятъра, и камъка. Полубратята му също не се оказаха особено словоохотливи. Един ден ги намерих и ги поразпитах; строших краката им, когато, вместо да ми кажат онова, което исках да знам, заплюха Азриел.

Проходиха — след известно време.

— Всеобщо достояние е, че вие сте я взели от Тамлин — обясни Аторът.

Много добре знаех. Точно с тази задача бях натоварил Азриел: да следи положението в Двора на Пролетта, докато подготвяхме нападението ни над Хиберн.

Тамлин обаче беше затворил границите си, и то толкова здраво, че дори нощното ответряне над тях беше невъзможно. А и всички очи и уши, с които Азриел разполагаше в двора му, бяха ослепели и оглушали.

— Кралят може да ти я остави, да те пощади дори, стига да се съгласиш да му съдействаш…

Докато Аторът говореше, прерових съзнанието му, изпълнено с мисли, коя от коя по-ужасяващи. Дори не подозираше, че съм се промъкнал вътре, но — ето: армия, същата като онази, срещу която се бях сражавал преди пет века; бреговете на Хиберн с безчет бойни кораби, готови за атака; кралят, възседнал трона в порутения си дворец. Нямаше следа от Юриан или Котела. Нито следа от Книгата на Диханията. Всичките му признания бяха верни. И с това си изчерпваше полезността му.

Аз надникна през рамо към мен. Аторът му беше изпял всичко важно. Сега просто празнословеше, за да си спечели време.

Отблъснах се от стената.

— Счупи му краката, отрежи му крилете и го хвърли в морето край бреговете на Хиберн. Да видим дали ще оцелее. — Аторът се замята в стола си, замоли се. Аз спрях до вратата и се обърнах към него: — Спомням си всяка секунда от онзи ад. Бъде благодарен, че те пускам жив. Засега.

Нарочно не надникнах в спомените му от „В недрата на Планината“: за мен, за всички останали… за издевателствата му над човешкото момиче, което бях дал на Амаранта вместо Фейра. Не надникнах в спомените му за побоя над Фейра — за мъченията, на които я бе подложил.

Защото иначе щях да го размажа по стените на килията. А беше по-важно да отнесе послание до краля, отколкото да му отмъстя.

Докато напусках килията, Аторът вече пищеше под острието на Изповедника.

Бяха приключили с него. Отстъпих назад, връщайки се в собственото ми тяло.

Тамлин бе затворил границите си.

— Какво е това положение в Двора на Пролетта?

— Вече никакво. Но сама знаеш на какво е готов Тамлин, за да… защити онова, което смята за свое.

Споменът за боята, стичаща се по стените на кабинета му, пробяга през съзнанието ми.

— Трябваше да изпратя Мор онзи ден — пророни Рис с тиха злоба.

Вдигнах щитовете си. Не ми се говореше за това.

— Благодаря ти, че сподели с мен — казах и тръгнах към стаята си с книгата и чашата чай.

— Фейра — извика той зад мен. Не спрях. — Съжалявам, задето те излъгах по-рано.

Поканата в съзнанието му явно беше неговият начин да ми се реваншира.

— Трябва да напиша едно писмо.

Писмото беше кратко и елементарно. Но всяка дума беше битка за мен.

Не заради доскорошната ми неграмотност. Не, вече четях и пишех достатъчно добре.

Беше заради посланието, което Рис сега четеше във фоайето.

Напуснах по своя собствена воля.

Грижат се за мен и съм на безопасно място. Благодарна съм ти за всичко, което направи за мен, за всичко, което ми даде.

Моля те, не идвай да ме търсиш. Няма да се върна.

Рис го прегъна на две и листът изчезна.

— Сигурна ли си?

Може би така щях да помогна на положението, което се бе развило в Двора на Пролетта. Надникнах към прозорците зад Рис. Мъглата, която допреди малко се виеше из града, вече се беше вдигнала, разкривайки ясно, безоблачно небе. Незнайно как чувствах главата си по-бистра от дни, от месеци.

Отвъд прозореца се простираше град, който едва познавах.

Но го исках — исках живот, хора. Исках да го опозная, да усетя ритъма му в кръвта си. Без да ме спъват прегради и ограничения.

— Не съм ничий домашен любимец — отвърнах. Рис изглеждаше умислен и се зачудих дали си спомняше, че той ме беше нарекъл така, когато бях твърде загубена в чувството си за вина и отчаянието си, за да го проумея. — Какво следва?

— Всъщност наистина възнамерявах да ти дам един почивен ден…

— Не започвай да ме глезиш.

— Няма. Пък и не бих нарекъл тазсутрешното ни приключение почивка. Но не можеш да очакваш от мен да не взема под внимание настоящото ти физическо състояние.

— Остави това на мен. Какво ще правим с Книгата на Диханията?

— Като се върне от ангажимента си с Атора, Азриел ще приложи едно от другите си умения и ще се промъкне в дворовете на смъртните кралици, за да разбере къде я държат и какви са плановете им. А що се отнася до половината на Притиан… До няколко дни ще посетим Двора на Лятото, стига да одобрят молбата ми. Визитите на Велики господари в чужди дворове изправят всички на нокти. Тогава ще се погрижим за Книгата.

Той затвори уста, вероятно в очакване да се завлека на горния етаж и да се отдам на размишления и сън.

Но вече бях спала достатъчно.

— Каза ми, че градът бил по-хубав нощем — напомних му вместо това. — Само си приказваш, или наистина ще ми го покажеш?

Той се засмя дрезгаво и ме огледа от глава до пети. Не се пречупих под погледа му.

Когато очите му отново намериха моите, устата му се изви в усмивка, която малцина виждаха — на радост, примесена с облекчение. Мъжът зад маската на Велик господар.

— Вечеря — заяви той. — Тази вечер. Да видим дали ти, скъпа ми Фейра, само приказваш, или ще позволиш на един Господар на Нощта да те изведе на разходка из притъмнелия град.

Амрен дойде в стаята ми преди вечеря. Явно щяхме да излизаме вкупом.

На долния етаж Касиан и Мор се препираха дали той можел да прелети по-бързо дадено кратко разстояние, отколкото тя можела да се ответри до същото място. Предположих, че и Азриел е наоколо, вероятно скрит в някой тъмен ъгъл. Надявах се да си е починал след срещата с Атора, както и че ще си почине още, преди да потегли към кралството на простосмъртните, за да шпионира кралиците им.

Този път Амрен почука, преди да влезе в стаята ми. Нуала и Серидуен, които тъкмо бяха окичили косата ми със седефени гребенчета, само погледнаха фината жена на входа и изчезнаха в облачета дим.

— Плашливи същества — коментира Амрен през стегнати в жестока линия червени устни. — Всички сенки са такива.

— Сенки? — Завъртях се в стола си пред тоалетната масичка. — Мислех, че са Върховни елфи.

— Наполовина — обясни Амрен, оглеждайки дрехите ми в тюркоазени, кобалтови и бели цветове. — Сенките са просто твари от тъмнина и мъгла, способни да минават през стени, камък и какво ли още не. Дори не искам да знам как са били заченати тези двечките. Върховните елфи пъхат чеповете си по всевъзможни места.

От гърлото ми се изтръгна нещо средно между смях и кашлица.

— Но стават за шпиони.

— Защо според теб сега шепнат в ухото на Азриел, че съм при теб?

— Мислех, че докладват на Рис.

— Докладват и на двама им, но Азриел е първият им господар.

— Искаш да кажеш, че ме шпионират?

— Не. — Тя се намръщи на един стърчащ конец в блузата си с цвят на дъждовен облак. Като вдигна глава, тъмната й коса се разлюля около брадичката й. — Рис все им повтаря да търчат при Азриел за всичко, но той май никога няма да ми се довери напълно. Затова редовно му докладват за действията ми. И то с причина.

— Каква?

— Каква ли? Ще съм разочарована, ако шпионинът на Рисанд не ме следи изкъсо. Макар и да му е наредено точно обратното.

— И Рис не го наказва заради неподчинението му?

Сребристите й очи просветнаха.

— Дворът на Мечтите се крепи на три принципа: закрила, почит и грижа. Ти груба сила и сляпо подчинение ли очакваш? Мнозина от главните помощници на Рисанд нямат почти никакви привилегии. Той цени предаността, вещината и състраданието. А Азриел, независимо от неподчинението си, действа в защита на двора му, на народа му. Така че — не. Рисанд не го наказва заради него. Има правила, но те са гъвкави.

— Ами Десятъкът?

— Какъв Десятък?

Станах от малката пейка.

— Десятъкът, данъците. Два пъти годишно.

— Жителите на града плащат данъци, но няма Десятък. — Тя изцъка с език. — Какъвто е наложил Великият господар на Двора на Пролетта.

Не исках да мисля за това, не и толкова скоро, не и докато писмото вече пътуваше към него, ако вече не беше пристигнало. Затова се пресегнах към кутийката върху тоалетната масичка и извадих амулета й.

— Заповядай. — Подадох й бижуто от злато и скъпоценни камъни. — Благодаря ти.

Като го пуснах в отворената й длан, Амрен вдигна вежди.

— Връщаш ми го?

— Не знаех, че е изпитание.

Тя го постави в кутийката.

— Задръж го. И бездруго не е магически.

Примигнах недоумяващо.

— Излъгала си ме…

Тя сви рамене и се отправи към вратата.

— Намерих го на дъното на кутията ми за бижута. А на теб ти трябваше нещо, което да ти вдъхне надежда, че можеш да излезеш от Затвора.

— Но Рис постоянно го гледаше…

— Защото той ми го подари преди двеста години. Сигурно се е изненадал да го види отново и му е станало чудно защо съм ти го дала. Даже вероятно се е притеснил, че съм ти го дала.

Стиснах зъби, но Амрен вече напускаше стаята с жизнерадостното:

— Пак заповядай.

ГЛАВА 29

Независимо от нощния хлад, всички магазини бяха отворени, докато се разхождахме из града. По малките площадчета свиреха музиканти, а Палатата на шивачите и бижутерите гъмжеше от купувачи и изпълнители, както Върховни елфи, така и нисши. Подминахме я и продължихме надолу по брега на реката, чиято вода беше толкова спокойна, че звездите и уличните светлинки се сливаха върху тъмната й повърхност като жива ивица от вечността.

Петимата ми спътници се разхождаха лежерно по един от широките мраморни мостове над Сидра и често избързваха напред или изоставаха, за да си приказват един с друг. Елфическата светлина на богато украсените фенери от двете страни на моста се процеждаше в златни отблясъци по крилете на тримата мъже и сякаш позлатяваше извитите нокти по върховете им.

Подхващаха всевъзможни теми: за техни познати, за мачове и спортни отбори, за които никога не бях чувала (Амрен се оказваше ревностна почитателка на единия), за нови магазини, за новата музика и най-любимите им заведения… Не споменаха нито дума за Хиберн и заплахата пред нас — несъмнено от съображения за дискретност, но май и защото точно тази вечер не искаха да обсъждат толкова потискащи, смразяващи кръвта теми. Сякаш бяха най-обикновени граждани — дори Рис. Все едно не бяха най-могъщите жители на двора, а вероятно и на цял Притиан. И никой — абсолютно никой — от хората по улиците не спря да ги зяпа, нито пребледня от ужас.

Гледаха ги с дълбоко уважение, с малко страхопочитание дори, но не и с ужас. Беше ми толкова странно да крача мълчаливо до тях и просто да ги наблюдавам — да наблюдавам света им, нормалния живот, който всеки от тях се беше борил да запази. Срещу който някога бях роптала свирепо.

Но в целия свят нямаше друго място като това. Не и толкова спокойно, така обичано от народа и владетелите му.

Другата страна на града се оказа още по-оживена, пълна с елегантно облечени хора, тръгнали към множеството театри, които подминавахме. Никога през живота си не бях виждала театър, нито пък бях ходила на спектакъл или концерт. В схлупеното ни селце от време на време идваха странстващи актьори и музиканти, през останалото се радвахме на шайки просяци, дрънкащи на импровизирани инструменти.

Тръгнахме по крайречната алея, покрай магазини и кафета, от които се лееше музика. И докато вървях след другите, пъхнала ръце в джобовете на дебелото си синьо палто, стигнах до заключението, че звуците на града бяха най-красивото нещо, което някога бях чувала: хората, реката и музиката; дрънченето на сребърни прибори по чинии; стърженето на столове по земята; виковете на търговците, продаващи стоките си.

Колко много бях пропуснала в онези месеци на отчаяние и вцепененост.

Ала нямаше да се повтори. Живителният сок на Веларис вече пулсираше във вените ми и в редките моменти на затишие като че ли чувах грохота на морето, плискащо се по далечните скали.

Накрая влязохме в малко крайречно ресторантче, заело долния етаж на двуетажна сграда и боядисано в зелено и златисто, което едва побра всички ни с трите чифта илириански криле.

Но собственичката ги познаваше и целуна всеки от тях по бузата, дори Рисанд. Е, с изключение на Амрен, на която само се поклони, преди да ни покани на голяма маса, разположена наполовина вътре, наполовина вън, след което се върна в кухнята. Звездната нощ беше хладна и вятърът шумолеше из палмите, очарователно подредени в саксии покрай парапета към крайречната алея. Несъмнено ги пазеха с магия от зимния студ, както и външните маси, пълни с вечерящи на открито клиенти.

Скоро масата ни се отрупа с плата и вино и приятният разговор продължи под звездното небе край реката. Никога не бях опитвала подобна храна топла, ароматна и апетитна. Имах чувството, че изпълва не само стомаха ми, но и незарасналата дупка в гърдите ми.

Собственичката — слаба, смугла жена с разкошни кафяви очи — стоеше зад стола ми и обсъждаше с Рис последната партида подправки, които бяха доставили в Палатите.

— Търговците разправяха, че цените можело да скочат, особено ако слуховете за пробуждането на Хиберн били верни.

Усетих как вниманието на останалите се насочва към нас, макар и да продължаваха собствения си разговор.

Рис се облегна в стола си и развъртя виното в чашата си.

— Ще намерим начин да задържим цените прилични.

— Не се безпокойте за това — каза собственичката, кършейки леко пръсти. — Просто… чудесно е отново да се радваме на такива подправки. Сега, когато… нещата се нареждат.

Рис й отвърна с приветлива усмивка, която веднага подмлади лицето му.

— Не е безпокойство. Все пак гозбите ти са същинска наслада за мен.

Собственичката грейна от радост, изчерви се и сведе поглед към мен.

— А на вас допада ли ви кухнята ми?

Щастието по лицето й, задоволството, което само един ден, посветен на любимото ти занимание, можеше да донесе, ме връхлетя като камък.

Спомних си, че и аз някога се чувствах така. След като бях рисувала от сутрин до вечер. Само това исках за себе си. Погледнах към чиниите и обратно към нея.

— Живяла съм в земите на простосмъртните и в други дворове, но никога не съм вкусвала такава храна. Храна, която събужда сетивата ми.

Звучеше толкова глупаво, колкото го усещах и в главата си, но просто не ми хрумваше друг начин да се изразя. Собственичката обаче кимна разбиращо и стисна рамото ми.

— В такъв случай ще ви донеса специален десерт — обяви тя и тръгна към кухнята.

Обърнах се към чинията си, но усетих погледа на Рисанд. Лицето му изглеждаше някак разнежено, по-умислено, отколкото го бях виждала досега. Стоеше с леко отворени устни.

Вдигнах вежди. Какво?

Той ми се ухили наперено и се приведе да чуе историята на Мор за…

Забравих какво разправяше тя в момента, в който собственичката се появи с голям метален бокал, пълен с тъмна течност, и го сервира на Амрен.

Помощник-командирката на Рис не беше докоснала ястието си, макар че го човъркаше с вилицата, сякаш се опитваше да е вежлива. Като видя бокала, вирна вежди.

— Не беше нужно.

Собственичката сви слабичките си рамене.

— Прясна и топла е, пък и говедото ни трябваше за утрешното меню.

С ужас осъзнах какво има в чашата.

Амрен полюшна бокала и тъмната течност обгърна стените му като вино. После отпи глътка.

— Добре си я подправила.

По зъбите й блестеше кръв.

Собственичката се поклони.

— Никой не си тръгва от моя ресторант гладен — обяви, преди да се оттегли.

И наистина, след като приключихме и Рис плати сметката, независимо от възраженията на собственичката, едва не помолих Мор да ме изтъркаля през вратата. Мускулите ми лаеха от болка, благодарение на обучението, което претърпях в онази заскрежена гора, а по време на вечерята всяка част от тялото ми, взела участие в повалянето на Рис в снега, запулсира болезнено.

Спряхме до реката и Мор погали корема си, описвайки лениви кръгове.

— Искам да отидем на танци. В никакъв случай няма да заспя, ако си легна толкова претъпкана. Рита е малко по-нагоре.

Танци. Тялото ми простена от нежелание и се огледах за съмишленик.

Азриел обаче — Азриел, приковал поглед към Мор, отвърна:

— Идвам с теб.

— Естествено — измърмори свъсено Касиан. — Не трябва ли да отлетиш призори?

Лицето на Мор отрази намръщената гримаса на Касиан, сякаш току-що осъзнаваше какво го очаква утре.

— Не е нужно да… — обърна се към Азриел тя.

— Аз искам — увери я той, впивайки очи в нейните за един толкова дълъг момент, че Мор извърна поглед към Касиан.

— Ще благоволиш ли да дойдеш с нас, или предпочиташ да точиш лиги по мускулите си в огледалото? — попита го тя.

Касиан изсумтя, хвана я под ръка и я поведе нагоре по улицата.

— Идвам заради питиетата, гадино. Никакви танци за мен.

— Слава на Майката! Едва не ми счупи крака при последния си опит.

Азриел ги загледа как се катерят по стръмната улица, хванати за ръка и унесени в поредната безсмислена караница. Сенките се струпаха около раменете му, сякаш наистина му шепнеха, сякаш го бранеха. Мощните му гърди се разшириха от дълбока въздишка, която успя да ги прогони, и той тръгна със спокойна, елегантна стъпка след приятелите си. Щом Азриел отиваше с тях, всяко оправдание да не ги придружа…

Обърнах умолителен поглед към Амрен, но тя беше изчезнала.

— Отиде да вземе още кръв за вкъщи — прошепна Рис в ухото ми и аз почти не си глътнах езика. Той се изкиска и усетих топлия му дъх по врата си. — После отива право в апартамента си, за да пирува.

Едва се сдържах да не потреперя от ужас.

— Защо кръв?

— Не е възпитано да задаваш такива въпроси.

Свъсих вежди към него.

— И ти ли ще ходиш на танци?

Той надникна през рамото ми към приятелите си, които вече бяха изкачили стръмната улица и разговаряха с групичка други хора.

— Предпочитам да се прибирам у дома — отвърна накрая. — Денят беше дълъг.

Мор се обърна към нас с развети от зимния вятър лилави дрехи и вдигна въпросително едната си тъмнозлатиста вежда. Рис поклати глава и тя ни махна. Помахаха ни и Азриел, и Касиан, които още си приказваха с групичката хора.

Рис посочи с ръка пътя пред нас.

— Ще се поразходим ли? Или ти е прекалено студено?

Предпочитах да пия топла кръв с Амрен в задната стаичка на ресторанта, но поклатих глава и тръгнах с него към моста. Поглъщах града толкова жадно, колкото Амрен бе погълнала подправената кръв… и едва не се препънах, като видях цветното сияние във водата.

Дъгата на Веларис блестеше като шепа скъпоценни камъни, сякаш лунната светлина съживяваше боята на къщите.

— Това е любимата ми гледка в града — сподели Рис и спря до металния парапет край реката, отправяйки поглед към Художническия квартал. — Беше любима и на сестра ми. Толкова обичаше Веларис, че баща ми едва я отвеждаше оттук.

Не знаех как да откликна на тихата мъка в думите му. Затова попитах като глупачка:

— Тогава защо и двете ти къщи се намират от другата страна на реката?

Облегнах се на парапета и загледах как отражението на дъгата се поклаща върху водната повърхност като пасаж пъстри рибки, борещи се с течението.

— Търсех си спокойна улица, за да мога да посещавам тукашната глъчка, когато си поискам, а после да се прибирам у дома на тихо.

— Можело е просто да измениш плана на града.

— Защо ми е да променям каквото и да било в това място?

— Нали така правят Великите господари? — Дъхът напускаше устата ми на облачета в хапливата нощ. — Променят каквото си пожелаят?

Той огледа лицето ми.

— Има много неща, които искам да сторя, но не мога.

Чак сега осъзнавах колко близо стояхме един до друг.

— А защо купуваш бижута на Амрен? За да си запазиш благоразположението й, или защото сте… заедно?

Рис прихна в смях.

— Когато бях млад и глупав, я поканих в леглото си. Тя се изсмя в лицето ми. Купувам й бижута, защото обичам да ощастливявам хората, които се трудят толкова усърдно за мен и ми пазят гърба. Благоразположението й е добре дошъл бонус.

Никое от признанията му не ме учудваше.

— И никога не си се женил?

— Тази вечер си много любопитна. — Впих поглед в него, докато не въздъхна. — Имал съм любовници, но никога не съм изпитвал желание да поканя някоя от тях в живота си. Пък и не ми се вярва, че щяха да приемат.

— А аз си мислех, че се избиват една друга за ръката ти.

Като Ианта.

— Бракът с мен е като да сложиш мишена на гърба си. А ако ни се бяха родили деца, щяхме да живеем със страха, че всеки момент могат да ги заловят и убият. Всички знаят какво сполетя семейството ми… и народът ми е наясно, че целият свят отвъд границите ни ме мрази.

Още не бях узнала пълната история, но попитах:

— Защо? Защо те мразят? Защо криеш истината за това място? Жалко е, че никой не знае за него, за доброто, което си сътворил.

— Едно време Дворът на Нощта бил Дворът на Кошмарите и го управлявал Изсеченият град. Много отдавна. Но един древен Велик господар имал друго гледище и вместо да покаже на света колко уязвими са земите му в онзи преломен момент, затворил границите им и инсценирал преврат. Така отстранил най-опасните придворни и превърнал Веларис в град на мечтателите, в място с процъфтяваща търговия и мир.

Очите му светеха, сякаш гледаше назад във времето. А с невероятните му дарби, нямаше да се учудя, ако наистина виждаше в миналото.

— За да го защити — продължи той, — решил да го запази в тайна, предавайки традицията от поколение на поколение. Градът е омагьосан както от него, така и от наследниците му, затова търговците от чужди земи не могат да издадат тайната ни и прикриват умело откъде носят стоките си, а корабите им са невидими за останалата част от света. Според легендите древният Велик господар опръскал земята и реката на Веларис със собствената си кръв, за да е вечно заклинанието му. Ала с времето, колкото и да бранел града си, мракът отново нахлул в него. Не с такава жестока мощ като преди… Но достатъчно свирепо, че в двора ми до ден-днешен да съществува трайно разделение. Позволяваме на света да види другата половина, да се бои, за да не им хрумне дори, че домът ни процъфтява. Даже Дворът на Кошмарите не знае за съществуването на Веларис и му позволяваме да вирее, защото, ако него го няма, е възможно някои дворове и кралства да ни нападнат, да нахлуят в границите ни и да разкрият множеството тайни, които хилядолетия наред пазим от останалите Велики господари.

— Значи е сигурно, че никой от другите дворове не знае за Веларис?

— Абсолютно никой. Няма да го намериш на нито една карта, да прочетеш за него в нито една книга, с изключение на тези, написани тук. Може би уединението ни вреди донякъде, но… — Той посочи с ръка града около нас. — Народът ми като че ли не страда много от този факт.

Така беше. Благодарение на Рис и Вътрешния му кръг.

— Ами утрешното пътешествие на Аз до земите на простосмъртните? Тревожиш ли се за него?

Той почука с пръст по парапета.

— Разбира се. Но Азриел е прониквал в много по-страшни места от дворовете на простосмъртните. Дори би се засегнал от тревогите ми.

— Притеснява ли го работата му? Не шпионството, а онова, което е причинил на Атора днес.

Рис въздъхна.

— Не мога да преценя, а и той не би ми споделил. Виждал съм Касиан да разкъсва враговете си на парчета и да повръща след клането. Понякога дори скърби за жертвите си. Азриел обаче… Касиан се опитва, аз се опитвам, но май единственият човек, пред когото разкрива донякъде душата и, е Мор. И то само ако го тормози до степен, в която дори неговото канско търпение се изчерпва.

Поусмихнах се.

— Но двамата с Мор… не са ли…?

— Това е между тях и Касиан. Не съм толкова глупав, нито пък нахален, че да им се меся.

Каквато щях да стана аз, ако продължавах да си пъхам носа в техните работи.

Преминахме по оживения мост в мълчание. Мускулите ми потрепериха при мисълта за стръмните хълмове до градската къща.

Тъкмо щях да се примоля на Рис да ни отведе у дома по въздух, когато долових музиката на група изпълнители пред един ресторант.

Ръцете ми увиснаха до тялото ми. Свиреха някакъв по-опростен вариант на симфонията, която бях чула в мразовитата тъмница, когато ужасът и отчаянието ме бяха погълнали до такава степен, че започвах да халюцинирам — халюцинирах, а мелодията се изливаше в килията ми… и ме крепеше цялата. Красотата й отново ме порази с множеството си пластове и увлекателен ритъм, с радостта и покоя си.

Никой не беше свирил такава композиция „В недрата на Планината“, не и толкова успокояваща. А и само онзи път бях чула музика в килията си.

— Ти — пророних, без да откъсвам очи от музикантите, свирещи така умело, че дори клиентите на близкия ресторант бяха оставили вилиците си и слушаха захласнато. — Ти си изпратил тази мелодия в килията ми. Но защо?

— Защото беше на път да рухнеш — отвърна дрезгаво Ранд. — И не намирах друг начин да те спася.

Музиката се извисяваше и насищаше с емоция. В халюцинацията си бях видяла дворец в небето — място, разположено между залеза и зората… къща с колони от лунен камък.

— Видяла съм Двора на Нощта.

Той надникна косо към мен.

— Не съм ти изпращал видения.

Въпреки това…

— Благодаря ти. За всичко… за помощта ти. Тогава… и сега.

— Дори след срещата, която ти уредих с Тъкачката? След тазсутрешния ми капан с Атора?

Ноздрите ми се разтвориха гневно.

— Съсипа всичко.

Рис се усмихна широко и не видях дали някой забеляза как пъхва ръка под краката ми и се изстрелва в небето. Внезапно осъзнах, че май летенето щеше да ми хареса.

Четях в леглото, заслушана в уютното бумтене на брезовите цепеници в камината, а когато прелистих, парче хартия изпадна от книгата ми.

Само като видях кремавия лист и почерка върху него, се надигнах в леглото.

Рисанд беше написал:

Може да съм безсрамен ласкател, но поне не съм избухлив като някои други. Редно е да се погрижиш за раните ми от боричкането ни в снега. Целият съм посинен благодарение на теб.

Нещо издрънча върху нощното шкафче и една писалка се търкулна по полирания махагон. Изпуфтях, грабнах я и написах:

Ближи си раните и ме остави на мира.

Листът изчезна.

Нямаше го известно време, доста по-дълго, отколкото му беше нужно да напише няколкото думи, които се бяха появиха на хартията, когато най-сетне тя се завърна.

Предпочитам ти да ближеш раните ми.

Сърцето ми затуптя бързо и през вените ми пробяга странна тръпка. Прочетох посланието му няколко пъти. Предизвикателство.

Стиснах устни, за да възпра усмивката си.

Къде точно трябва да те оближа?

Листът изчезна в мига, в който изписах въпросителния знак.

Отговорът му отново се забави.

Където пожелаеш, Фейра. Ще ми се да започнем с „навсякъде“, но мога да си избера място, ако се налага.

Отвърнах му следното:

Да се надяваме, че моето близане е по-сносно от твоето. Спомням си колко ужасно се представи „В недрата на Планината“.

Лъжа. Беше облизал сълзите ми, когато бях на косъм да се предам. И то само за да ме разсее, да ме ядоса. Защото гневът беше за предпочитане пред празнотата; защото гневът и омразата бяха най-дълготрайното гориво в необятния мрак на отчаянието ми. Също като музиката.

Люсиен идваше да кърпи раните ми няколко пъти, но никой не рискува повече от Рис не само за да ме опази жива, но и за да спаси съзнанието ми, доколкото беше възможно предвид обстоятелствата. Както правеше през изминалите няколко седмици, подиграваше ме и ме дразнеше, за да прогони безчувствеността. Дори в момента.

Бях под напрежение — гласеше следващото му писмо. — Стига да желаеш, с удоволствие ще ти се реванширам. Казвали са ми, че много ме бива в близането.

Стиснах колене и написах:

Лека нощ.

Отговорът пристигна незабавно.

Постарай се да не стенеш твърде силно, докато ме сънуваш. Имам нужда да поспя.

Станах, хвърлих писмото в бумтящия огън и му показах среден пръст.

Можех да се закълна, че по коридора отекна смях.

Не сънувах Рис.

Сънувах Атора, вкопчил нокти в плътта ми, докато някой ме пребиваше. Сънувах съскащия му смях и гнусната му воня. Но спах цяла нощ. Без да се събудя нито веднъж.

ГЛАВА 30

Макар и през повечето време да се хилеше нахакано и да бълваше вулгарности, на каменната бойна площадка върху Дома на Ветровете Касиан се превърна в студенокръвен убиец.

А като насочи смъртоносните си инстинкти срещу мен…

Независимо от ниската температура, се потях обилно под кожения костюм. Всеки дъх раздираше гърлото ми, а ръцете ми трепереха толкова силно, че опитах ли да ги използвам, малкото ми пръстче изпадаше в неконтролируеми спазми.

Тъкмо го гледах как се гърчи, когато Касиан скъси разстоянието помежду ни и грабна ръката ми.

— Така става, когато удряш с грешните кокалчета. Най-горните две, на показалеца и средния пръст, трябва да са ударните. Ако атакуваш с тази част — той потупа с мазолест пръст натъртената кожа между малкия и безименния ми пръст, — ти ще пострадаш повече от опонента си. Имаш късмет, че Аторът не е опитал да подхване юмручен бой.

Вече от час упражнявахме основите на ръкопашния бой. Оказваше се, че макар да ме биваше в лова и в стрелбата с лък, лявата ми страна беше напълно безполезна. Движенията ми бяха неориентирани като на новородена сърна. Удрянето с лява ръка в комбинация с пристъпване се оформяше почти като невъзможно за мен и залитах към Касиан по-често, отколкото успявах да го уцеля. Десните удари ми се струваха по-лесни.

— Отиди да пиеш вода — нареди ми той. — После ще поработим върху центъра ти. Няма смисъл да учиш ударите, ако дори не можеш да заемеш правилна стойка.

Погледнах свъсено към дрънчащите мечове на площадката в другия край на покрива.

За моя изненада, Азриел се беше върнал от земите на простосмъртните още по обяд, Мор го беше спипала първа, а аз научих от Рис, че е попаднал на някаква преграда около двореца на кралиците и се е прибрал, за да прецени ситуацията.

Беше толкова вглъбен в стратегията си, че ме поздрави само с половин уста, преди да излезе на бойната площадка С Рисанд. Вече кръстосваха мечове от цял час и остриетата им проблясваха като живак. Питах се дали просто тренираха, или Рис се опитваше да помогне на шпионина си да разпусне малко.

Независимо от студения, макар и слънчев зимен ден, двамата бяха съблекли кожените си жакети и ризите.

Бронзовите им, мускулести ръце бяха покрити със същия стил татуировки като моята. Мастилото обгръщаше раменете и изваяните им гърди и се спускаше надолу по гръбначния им стълб, между крилете им, точно по линията, върху която обикновено носеха мечовете си.

— Получаваме татуировките си, когато ни приемат сред редиците на илирианските воини. За късмет и слава на бойното поле — обясни ми Касиан, проследявайки погледа ми.

Но едва ли на него му правеше впечатление останалата част от картината: коремните им мускули, лъснали от пот под яркото слънце, впечатляващата форма на мощните им бедра, необуздаемата сила на гърбовете им изпод величествените им криле.

Смъртта долита с чудовищни криле.

Заглавието изникна от нищото и за момент видях картината, която бих нарисувала: тъмните им криле, леко озарени от червено-златистите лъчи на огненото зимно слънце, блясъка на мечовете им, безпощадните линии на татуировките им на фона на красивите им лица…

Примигнах и образът изчезна като облаче топъл дъх в студена нощ.

Касиан посочи с брадичка към събратята си.

— Рис е загубил форма, макар че отказва да си го признае, но Азриел е твърде учтив, за да го събори в прахоляка.

Рис далеч не ми изглеждаше запуснат. Да се сваря в Котела, ако знаех с какво се хранеха, за да изглеждат така?

Коленете ми затрепериха леко и тръгнах към столчето, върху което Касиан беше оставил кана с вода и две чаши. Напълних едната и забелязах, че малкото ми пръстче отново подскачаше неконтролируемо.

Чак сега осъзнавах, че татуировката ми се състои от илириански символи. Навярно чрез нея Рис ми беше пожелал късмет и слава в боя с Амаранта.

Късмет и слава. Напоследък имах голяма нужда и от двете.

Касиан също си наля чаша вода и я чукна в моята — неочакван жест за строг учител, който едва преди няколко минути ме бе накарал да изпробвам ударите си върху него, докато се мъчех да не падна на земята и да не се предам напълно. За воина, който беше хвърлил ръкавицата на сестра ми, за да премери сили с огнения й дух.

— Е — подхвана Касиан, гълтайки вода. Зад нас Рис и Азриел се сблъскаха, разделиха се и отново се сблъскаха. — Кога възнамеряваш да ми разкажеш за писмото си до Тамлин, с което го уведомяваш, че няма да се върнеш в двора му?

Въпросът му ме връхлетя така неочаквано, че го парирах инстинктивно.

— Когато ти ми разкажеш как се препираш с Мор, за да прикриеш чувствата си към нея.

Не се и съмнявах, че е наясно с ролята си в заплетения ми триъгълник.

Ритъмът на хрущящите по камъка стъпки и на сблъсъка на остриета зад нас секна, после отново се възстанови.

От гърдите на Касиан долетя смаян, дрезгав смях.

— Стара история.

— Имам чувството, че и тя така говори за теб.

— Връщай се на площадката — нареди Касиан, оставяйки празната си чаша. — Никакви упражнения за стойката. Само юмруци. Щом знаеш толкова, ела да те видим в действие.

Но неговият въпрос кънтеше в черепа ми. Няма да се върнеш; няма да се върнеш; няма да се върнеш.

Наистина нямах намерение да се връщам. Но без да знам какво мисли той по въпроса, дали изобщо го е грижа… Не, знаех, че го е грижа. Навярно бе потрошил цялото имение от ярост.

Щом признанието, че ме задушава, го беше подтикнало да унищожи кабинета си, то това… Гневните му изблици ме плашеха. Въпреки това го обичах — обичах го истински, дълбоко, но…

— Рис ли ти каза? — попитах.

Касиан имаше благоразумието да се притесни от гримасата, изписана на лицето ми.

— Споделил е с Азриел, който… следи положението и трябва да е наясно. Той ми каза.

— Предполагам, докато се наливахте и танцувахте снощи.

Пресуших чашата си и тръгнах към площадката.

— Ей — хвана ръката ми Касиан. Днес лешниковите му очи изглеждаха по-скоро зелени. — Съжалявам. Не исках да те засегна. Аз ми разкри единствено защото му казах, че трябва да знам заради собствените ми планове, за да не съм неподготвен. Никой от нас… не приемаме положението ти на шега. Било ти е трудно да вземеш такова решение. Дяволски трудно. Просто исках да проверя дали не искаш да поговориш с някого за това, но не ми се получи. Съжалявам. — Повтори той и пусна ръката ми.

Плахите му думи, откровеността в очите му… Кимнах и заех мястото си.

— Добре.

Макар че Рисанд продължаваше дуела си с Азриел, можех да се закълна, че усещам погледа му върху себе си — още от момента, в който Касиан ми зададе неудобния въпрос.

Касиан пъхна ръце в омекотените ръкавици за спаринг и ги вдигна насреща ми.

— Трийсет удара с едната и с другата ръка; после четирийсет; после петдесет. — Погледнах го жално над ръкавиците му, омотавайки с предпазна лента собствените си ръце. — Не отговори на въпроса ми. — Продължи той с колеблива усмивка, каквато едва ли някога използваше пред войниците и илирианските си братя.

Изпитвала бях истинска любов към него. Щастие, страст, спокойствие… бях изпитвала всички тези неща. Някога.

Разположих краката си в позиция дванайсет и пет и вдигнах ръце към лицето си.

Но може би същите тези неща ме бяха заслепявали.

Вероятно ми бяха пречили да осмисля гневните му изблици. Нуждата му да контролира всичко и всички, да ме защитава — толкова силна, че го беше подтикнала да ме заключи в дома си. Като затворник.

— Добре съм — отвърнах, нападайки с лявата си страна. Този път движението се получи плавно, гладко като коприна, сякаш безсмъртното ми тяло най-сетне се събуждаше.

Забих юмрук в ръкавицата на Касиан и го отдръпнах със змийска ловкост. Последва удар с дясната ми ръка, в който включих рамото и крака си.

— Едно — започна да брои Касиан. Изпълних следващия комбиниран удар. — Две. Хубаво е, че си добре. Страхотно е, че си добре.

Отново, отново, отново.

И двамата знаехме, че не съм „добре“.

Бях пожертвала всичко — всичко за тази любов. Бях се разкъсала на парчета, бях убивала невинни, бях се унижавала… а той просто бе седял на трона до Амаранта. И не направи нищо, не пое риска чак до последната нощ, а и тогава не целеше да ме освободи, а само да ме обладае и…

Отново, отново, отново. Едно-две, едно-две, едно-две…

А когато Амаранта ме срази, когато прекърши костите ми и кипна кръвта във вените ми, той просто падна на колене и я замоли. Не опита да я убие, не пълзя по корем заради мен. Да, бори се за живота ми, но аз се борих по-ожесточено за неговия.

Отново, отново, отново. Всеки сблъсък на юмруците ми с ръкавиците беше и въпрос, и отговор.

А когато силите му се върнаха, имаше наглостта да ме затвори в клетка. Да заяви, че вече не съм полезна; че трябва да ме заточи в дома си за негово собствено спокойствие. Беше ми дал всичко, от което се нуждаех, за да стана отново себе си, да се почувствам в безопасност, а като получи желаното — като си върна силите, земите… спря да се старае. Оставаше си все така добър, същият Тамлин, но нещо се преобърна.

Заридах през стиснати зъби и позволих на сълзите да промият загноялата рана в душата ми. Не ме интересуваше, че плача пред Касиан, пред Рис и Азриел.

Дрънченето на стомана секна.

В този миг юмруците ми се сблъскаха с гола кожа и осъзнах, че съм пробила дупка в ръкавиците — не, прегорила ги бях и…

Затова спрях.

Предпазните ленти около кокалчетата ми се бяха превърнали в сажди. Касиан продължаваше да държи дланите си вдигнати срещу мен — готов да поеме удара, ако имах нужда да го направя.

— Нищо ми няма — увери ме с тих, внимателен глас.

Не знам дали от умора, или отчаяние, но пророних:

— Убих ги.

Не бях изричала думите на глас нито веднъж.

Касиан стисна устни.

— Знам.

Нито укор, нито похвала. Само мрачно съчувствие.

Отпуснах ръце и поредният вопъл разтърси тялото ми.

— Трябваше аз да умра.

Най-сетне го казах.

Под безоблачното небе, под силното зимно слънце, заобиколена от скали, без нито една сянка, в която да се скрия, без нищо, в което да се вкопча… Просто го казах.

В следващия миг ме обгърна тъмнина, успокоителна, нежна тъмнина — не, сянка — и хлъзгаво от пот мъжко тяло застана пред мен. Грижовни пръсти вдигнаха брадичката ми и зърнах лицето на Рисанд.

Крилете му ни обвиваха като в пашкул и слънчевата светлина обагряше мембраната им в златисто и червено. Отвъд тях, навън, в един друг свят, се чу сблъсък на стомана в стомана — Касиан и Азриел бяха кръстосали мечове.

— Ще се чувстваш така всеки ден до края на живота си — увери ме Рисанд. Бяхме толкова близо един до друг, че подушвах потта му и морскоцитрусовия аромат под нея. Очите му ме гледаха ласкаво. Опитах да извърна поглед, но той продължаваше да държи брадичката ми. — Знам го, защото се усещам по същия начин, откакто заклаха майка ми и сестра ми и трябваше аз да ги погреба. Дори отмъщението не ми помогна. — Той избърса сълзите по едната ми буза, после и по другата. — Можеш или да се предадеш и да позволиш на тъгата да те убие, както почти се случи в къщата на Тъкачката, или да се научиш да живееш с нея.

Дълго време просто се взирах в откритото му, спокойно, лице — навярно истинското, онова, което криеше под маските, предвидени да защитят народа и близките му.

— Съжалявам за семейството ти — смогнах да прошепна аз.

— Съжалявам, че не намерих начин да те спася от онези ужаси „В недрата на Планината“ — отвърна Рис също толкова тихо. — От смъртта. От желанието да умреш. — Заклатих глава, но той продължи: — Преследват ме два вида кошмари: онези, в които пак съм курва на Амаранта или приятелите ми са станали такива… и онези, в които чувам как вратът ти се прекършва и гледам как очите ти угасват.

Не знаех как да отвърна, как да реагирам на трепета в дълбокия му глас. Затова плъзнах поглед по татуировките върху гърдите и ръцете му, по лъскавата му бронзова кожа, придобила приятен загар, откакто не живееше под онази планина.

Като достигнах с очи мястото, където коремните му мускули потъваха под колана на кожения му панталон, спрях. Свих ръката си пред себе си. Кожата й още беше топла от жарта, която бе прогорила омекотените ръкавици на Касиан.

— О! — каза Рис, прибирайки криле зад гърба си с едно изящно движение. — Да.

Присвих очи срещу ярката слънчева светлина.

— Дворът на Есента, нали?

Той взе ръката ми и огледа натъртената от ударите плът.

— Ясно. Дар от Великия господар Берон.

Бащата на Люсиен. Люсиен — как ли би възприел всичко това? Дали му липсвах? Дали Ианта продължаваше да го тормози?

Касиан и Азриел не преставаха да се бият и се преструваха, че не ни подслушват.

— Не съм особено запознат със стихийните дарби на другите Велики господари — обясни Рис, — но лека-полека ще разберем.

— Ако ти си най-могъщият Велик господар в историята… значи ли това, че капката живот, която получих от теб, е по-силна от останалите?

Може би заради това бях успяла да проникна в съзнанието му онзи път.

— Пробвай. — Той кимна към мен. — Виж дали ще успееш да призовеш тъмнината. Няма да те карам да се ответряш — добави с усмивка.

— И бездруго не знам как го направих.

— Призови тъмнината с волята си.

Изгледах го недоумяващо.

Той сви рамене.

— Помисли си за мен… колко очарователен съм. Колко даровит…

— И арогантен.

— Това също.

Той скръсти ръце върху голите си гърди и движението провокира коремните му мускули да потрепнат.

— Ще се облечеш ли, ако обичаш — подхвърлих аз.

Рис се ухили дяволито.

— Карам те да се чувстваш неловко ли?

— Учудвам се, че в дома ти няма повече огледала, като се има предвид колко си самовлюбен.

Азриел се покашля. Касиан просто извърна глава и сложи ръка на устата си.

Устните на Рис потрепериха.

— Ето я любимата ми Фейра.

Аз му направих физиономия, но все пак затворих очи и опитах да надникна в себе си — към някой от тъмните ъгли на съзнанието ми. Бяха толкова много.

Прекалено много.

А точно сега — точно сега във всички тях се криеше писмото, което бях изпратила вчера.

Прощалното писмо.

В името на здравия ми разум, на безопасността ми…

— Съществуват различни видове тъмнина — обясни Рис. Аз не отворих очи. — Има плашеща тъмнина, утешителна тъмнина, облекчителна тъмнина. — Представих си всяка от тях. Има любовна тъмнина и убийствена тъмнина. Тя се преобразява според желанията на повелителя й, според нуждите му. И никога не е само лоша или само добра.

Виждах единствено тъмнината на онази подземна килия; тъмнината в леговището на Резбаря.

Касиан изруга, но Азриел го предизвика тихо и остриетата им се сблъскаха отново.

— Отвори очи.

Подчиних се.

И се озовах в непрогледна тъмнина. Не моята, а тази на Рис. Имах чувството, че бойната площадка никога не е съществувала, че светът още не се е родил.

Тиха.

Нежна.

Спокойна.

Заблещукаха светлинки — ситни звезди, разцъфващи ириси, сини и лилави, и бели. Протегнах ръка към един от тях и по пръстите ми затанцува звездно сияние. Далеч, в друг свят. Може би, Азриел и Касиан се сражаваха в мрака — несъмнено полезна тренировка.

Развъртях звездата между пръстите си като монета в дланта на магьосник. Тук, в успокоителния звезден мрак, живителен дъх изпълваше дробовете ми.

Не си спомнях кога за последно бях дишала толкова свободно.

В следващия миг тъмнината се нацепи и изчезна по-бързо от пушек, разнесен от вятъра. Отново замигах срещу ослепителното слънце, протегнала ръка напред. Рисанд още стоеше пред мен.

Все още гол до кръста.

— Ще поработим върху това по-късно — обяви той. Подуши въздуха. — А сега отиди да се изкъпеш.

Отвърнах му с особено циничен жест и помолих Касиан да ме пренесе до градската къща.

ГЛАВА 31

— Не танцувай толкова на пръсти — посъветва ме Касиан четири дни по-късно, докато прекарвахме необичайно топлия зимен ден на бойната площадка. — Стъпи здраво на земята, вдигни кинжалите. Гледай ме в очите. Ако бяхме на бойното поле, вече щеше да си мъртва заради тази стъпка.

Амрен изсумтя. Излежаваше се на един шезлонг и чоплеше ноктите си.

— Сигурна съм, че те е чула и първите десет пъти, Касиан.

— Ако продължаваш да ни прекъсваш, Амрен, ще се довлека на площадката, за да проверя колко си се упражнявала ти в последно време.

Амрен просто се зае отново да чисти ноктите си — с тънка костица, осъзнавах чак сега.

— Само да си ме докоснал, Касиан, и ще те лиша от любимата част на тялото ти. Колкото и да е малка.

Той се изкикоти тихо. Както стоях между двама им на тренировъчната площадка върху Дома на Ветровете с по един кинжал във всяка ръка и плувнало в пот тяло, се питах дали не е най-разумно да се измъкна някак. Да се ответря може би — макар че не бях успявала да го направя от онази сутрин в земите на простосмъртните, независимо от тайните опити в стаята ми.

Бях прекарала четири дни така — първо тренировки с Касиан, после упражнения с Рис, за да се науча да призовавам огън и тъмнина. Съвсем неизненадващо напредвах повече с първото.

Още не бяхме получили отговор от Двора на Лятото. Нито пък от Двора на Пролетта след писмото ми до Тамлин. Не можех да преценя дали това е хубаво или лошо. Азриел не спираше да се пробва да проникне в дворовете на човешките Кралици и мрежата му от шпиони продължаваше да издирва удобна пролука. Фактът, че още не беше постигнал успех, го правеше по-мълчалив от обичайното и по-студен.

Сребърните очи на Амрен се вдигнаха от ноктите й.

— Чудесно. Можеш да си поиграеш с нея.

— С кого? — поинтересува се Мор, излизайки от сенките на стълбището.

Ноздрите на Касиан се разшириха.

— Къде изчезна онази нощ? — попита я той, без дори да я поздрави. — Не те видях да напускаш клуба на Рита. — Любимото им място за гуляене и запои.

Преди две нощи ме бяха завлекли там и през повечето време бях седяла в сепарето им с чаша вино в ръка. Поне Азриел ми правеше компания. Пристигнал бе в типичното си напоследък мрачно настроение, но някак склони да разисква с мен сценката на бара. Жени и мъже наблюдаваха Рис от всички части на залата, а двамата със сенкопоеца се обзалагахме коя дама ще събере кураж да покани Великия господар у дома си.

Естествено, Аз печелеше всеки път. Но поне малката ни игра най-сетне го накара да се усмихне — за радост на Мор, която дойде до масата ни с пиянска стъпка, за да глътне още едно питие, преди отново да се върне на дансинга.

Рис не прие никоя от поканите, колкото и красиви жени да ги отправяха, колкото и да му се усмихваха. Отказите му винаги бяха вежливи — категорични, но вежливи.

Дали си беше лягал с жена след времето, прекарано с Амаранта? Дали искаше да е с друга след нея? Дори виното не ми вдъхна смелост да попитам Азриел.

Мор явно посещаваше клуба на Рита по-често от всички останали — всъщност направо живееше там. Тя сви небрежно рамене в отговор на Касиан и до нея се появи още един шезлонг като този на Амрен.

— Просто… излязох — обясни, пльосвайки се върху възглавниците.

— С кого? — настоя Касиан.

— Доколкото знам — отвърна Мор, облягайки се назад в шезлонга, — не отговарям пред теб, Касиан. Така че не ти влиза в работата къде и с кого съм била.

— И Азриел не знаеше къде си.

Претеглих думите му, стегнатите му рамене. Да, имаше известно напрежение помежду им и то водеше до всичките им препирни, но може би… може би, заставайки между двама им с Азриел, Касиан се опитваше не да ги разделя, а да предпази сенкопоеца от същата съдба, която бе сполетяла и него — да се превърне в „стара история“.

Касиан най-сетне си спомни, че седя пред него, забеляза проницателното изражение върху лицето ми и ме изгледа предупредително. Заслужено.

Свих рамене и се възползвах от момента да оставя кинжалите и да си поема дъх. За момент ми се прииска Неста да беше с нас, макар и колкото той да се сдърпа с нея, не с Мор. От сестрите ми нямаше вест, нито от простосмъртните кралици. Чудех се кога ли ще дойде време да изпратим друго писмо или да пробваме различен подход.

— Мога ли да попитам — обърна се Касиан към Амрен и Мор с подчертано лишен от вежливост тон. — Каква работа имате тук вие, дами?

Мор затвори очи и отпусна глава назад, препичайки бронзовото си лице със същото притаено бунтарство, от което Касиан вероятно се опитваше да предпази Азриел, а и самата Мор като че ли се стараеше да го опази от същото.

— Рис ще дойде всеки момент да ни съобщи някаква новина. Не ти ли предаде Амрен? — каза тя.

— Забравих — обяви Амрен и продължи да чисти ноктите си. — Беше ми твърде забавно да гледам как Фейра подкопава безотказните техники за въздействие на Касиан, с които той изкопчва от хората онова, което иска.

Касиан вирна вежди.

— Тук си от цял час?

— Опа! — отвърна Амрен.

Касиан разпери ръце.

— Вдигни си задника и изпълни двайсет нападателни скока…

Прекъсна го злобно, неземно ръмжене.

Но в този момент Рис се появи откъм стълбището и не можех да преценя дали да се радвам, или да съжалявам, че сблъсъкът между Касиан и Амрен нямаше да се състои.

Рис беше облечен в хубавите си дрехи, а не в бойни одежди, и крилете му ги нямаше. Той погледна приятелите си, след това и мен и кинжалите в прахоляка до краката ми и каза:

— Съжалявам, че ви прекъсвам в най-интересния момент.

— Пристигаш точно навреме, за да спасиш топките на Касиан — отбеляза Амрен, настанявайки се в шезлонга си.

Касиан й изръмжа вяло.

Рис се засмя и се обърна към всички на покрива.

— Готови ли сте за лятна ваканция?

— Получил си покана от Двора на Лятото? — предположи Мор.

— Разбира се. Тримата с Фейра и Амрен заминаваме още утре.

Само ние тримата? И на Касиан явно му хрумна този въпрос, защото скръсти ръце и се извърна към Рис, разклащайки криле.

— Дворът на Лятото гъмжи от сприхави глупаци и високомерни копелета — предупреди го той. — Трябва да ме вземете със себе си.

— Би се вписал чудесно — отбеляза заядливо Амрен. — Жалко, че няма да дойдеш.

Касиан я посочи с пръст.

— Внимавай, Амрен.

Тя оголи зъби в злобна усмивка.

— Повярвай ми, предпочитам и аз да не ходя.

Стиснах устни, за да не се усмихна или да не направя гримаса — не знаех кое беше по-вероятно.

Рис потри слепоочията си.

— Касиан, като се има предвид, че последното ти посещение не завърши добре…

— Потроших една сграда…

— И — прекъсна го Рис — че тамошните изпитват неистов страх от сладката ни Амрен, тя е по-разумният избор.

Не знаех дали имаше живо същество, което да не изпитваше неистов страх от нея.

— Може да се окаже капан — настоя Касиан. — Може да си забавили отговора си, защото са събирали враговете ни от засада.

— Значи, в този случай ще ми е нужна Амрен — отвърна лаконично Рис. Тя изглеждаше отегчена и ядосана. — Пък и в Двора на Лятото има несметни съкровища. — Подхвърли небрежно той. — Докато издирваме Книгата, ти, Амрен, можеш се сдобиеш с много ценни предмети.

— Проклятие! — възмути се Касиан и отново вдигна ръце във въздуха. — Ама ти сериозно ли, Рис? Сякаш не е достатъчно, че ще откраднем от тях, ами искаш и да ги плячкосам напълно…

— Рисанд има право — намеси се Амрен. — Великият им господар е млад и неопитен. Едва ли му е останало много време да направи опис на наследството си, откакто е поел властта. Сигурно няма да разбере, ако нещо изчезне. Добре, Рисанд. С вас съм.

О, да, същински дракон, вардещ съкровищата си. Мор ми хвърли дискретен поглед със същото послание и аз сподавих смеха си.

Касиан понечи да възрази отново, но Рис заяви спокойно:

— Искам теб, а не Амрен в човешките земи. И бездруго ти е забранено да пристъпваш в Двора на Лятото и макар че присъствието ти би ги разсеяло, докато Фейра върши работата си, можеш да ни навлечеш допълнителни затруднения.

Изтръпнах. Работата ми — тоест да намеря Книгата на Диханията и да я открадна. Фейра, унищожителка на проклятия… и крадла.

— По-кротко, Касиан — обади се Амрен с премрежен поглед, мислите й несъмнено бяха в съкровищата, които можеше да задигне от Двора на Лятото. — Ще се справим и без твоето перчене. Великият им господар е задължен на Рис, задето е спасил живота му „В недрата на Планината“ и заради това, че пази тайните му.

Крилете на Касиан потрепнаха, но в този момент се намеси и Мор.

— Пък и Великият господар вероятно иска да научи каква е позицията ни относно наближаващия конфликт.

Касиан се поотпусна и посочи с брадичка към мен.

— Не ми харесва да водите Фейра обаче. Едно е да живее тук, дори и това вече да е всеобщо достояние. Друго е да я водите в чужд двор и да я представяте като член на нашия.

Точно такова послание щях да изпратя на Тамлин. Ако Писмото ми не му беше достатъчно.

Рис обаче беше приключил темата. Кимна на Амрен и се запъти към свода. Касиан направи стъпка, но Мор вдигна ръка да го спре.

— Остави — нареди му тя.

Той я изгледа гневно, но й се подчини.

Възползвах се от момента да тръгна след Рис и топлата тъмнина в Дома на Ветровете ме заслепи. Елфическите ми очи се приспособиха бързо, но първите няколко стъпки по тесния коридор направих изцяло по памет.

— Случайно да си ми намислил нов капан за утре? — попитах го, заставайки зад гърба му.

Той надникна през рамо и спря на стълбищната площадка.

— А аз приех кореспонденцията ни от онази нощ като знак, че си ми простила.

Закачливата му усмивка и споменът за гърдите, които бях загатнала, че може да оближа, и към които избягвах да поглеждам през последните четири дни, ме накараха да застана на почтително разстояние от него.

— Човек би си помислил, че един Велик господар има по-важни дела от това да си разменя бележчици посред нощ.

— Наистина имам по-важни дела — отвърна той. — Но понякога просто не мога да устоя на изкушението. Също както ти не можеш да откъснеш очи от мен, когато излизаме. Колко собственическо поведение!

Устата ми пресъхна леко. Флиртовете и препирните с него бяха толкова… лесни. Забавни.

Може би наистина заслужавах лесни и забавни занимания.

Затова скъсих разстоянието помежду ни, промъкнах се покрай него с едно плавно движение и казах:

— А ти не можеш да се откъснеш от мен още от Каланмаи.

Нещо непроницаемо потрепна в погледа му и той перна носа ми с пръст — достатъчно силно, че да изсъскам от болка и да плесна ръката му.

— Нямам търпение да видя какво ще постигне острият ти език в Двора на Лятото — отбеляза той, вперил очи в устата ми, и се изпари като сянка.

ГЛАВА 32

В крайна сметка само двете с Амрен тръгнахме с Рис, тъй като Касиан не успя да склони Великия си господар. Азриел се занимаваше с шпионската си мрежа и разучаваше човешките земи, а Мор оставаше да брани Веларис. Рис щеше да ни ответри директно в Адриата, крепостния град на Двора на Лятото, където щяхме да гостуваме, докато не намерех и откраднех първата половина от Книгата на Диханията.

В качеството ми на най-новия домашен любимец на Рис, щяха да ме водят на разходки из града, както и на обиколки из личната резиденция на Великия господар. Ако имахме късмет, никой нямаше да осъзнае, че джобното кученце на Рис всъщност беше ловджийски пес.

Прикритието наистина си го биваше.

На следващия ден Рис и Амрен ме чакаха във фоайето на градската къща. Утринното слънце струеше през прозорците и се разливаше по пищния килим. Амрен отново беше облечена в различни нюанси на сивото — талията на свободните й панталони стигаше почти до пъпа й, а широката й къса блуза разкриваше тънка ивица плът от корема й. Изглеждаше пленителна като спокойно море под облачни небеса.

Рис носеше черен костюм, украсен със сребристи шевове. Крилата му ги нямаше. Сдържаният, културен мъж, с когото се бях запознала някога. Любимата му маска.

Аз си бях избрала красива люлякова рокля, чиито леки поли се развяваха като от призрачен вятър под сребърния колан с перли на кръста ми. От долния й подгъв към бедрата ми се изкачваше бродерия от сребристи цветя, няколко от които се преплитаха по раменете ми. Идеалната рокля за жегите в Двора на Лятото.

Ефирният й плат шумолеше край краката ми, докато слизах по стълбището към фоайето. Рис плъзна бавен, неразгадаем поглед от сребристите ми пантофи до наполовина вдигнатата ми коса. Нуала беше накъдрила леко разпуснатите й кичури, подчертавайки златистото в нея.

— Добре. Да вървим — бе единственото, което той каза.

Устата ми увисна, но Амрен обясни всичко с широка котешка усмивка.

— Тази сутрин е кисел.

— Защо? — попитах, гледайки как Амрен хваща ръката на Рис и фините й пръсти изчезват между неговите.

Той протегна свободната си ръка към мен.

— Защото — отговори Рис вместо нея — будувах до късно с Касиан и Азриел и ми видяха сметката на карти.

— Май някой не умее да губи?

Хванах ръката му. Мазолите му се отъркаха в моите — единственият белег, издаващ опитния воин под елегантните дрехи.

— Така е, когато братята ми се обединят срещу мен — измърмори той.

И без всякакво предупреждение призова среднощен вятър, който ни отвя от местата ни, а в следващия момент…

В следващия момент примижавах срещу ярките слънчеви отблясъци по повърхността на тюркоазено море, докато тялото ми се мъчеше да се адаптира към сухия, задушаващ зной, който дори хладният морски бриз не разведряваше.

Примигнах няколко пъти — и друга реакция не си позволих, изтръгвайки ръката си от тази на Рис.

Стояхме на кей в основата на дворец от бежови камъни, кацнал върху скалист остров в сърцето на залив с формата на полумесец. Градът се простираше около и под нас, разстилайки се към блещукащото море — всички сгради в него бяха построени от лъскав бял материал, който приличаше на корал или седеф. Чайки прелитаха над множеството кули и шпилове, а над тях не се виждаше нито един облак; бризът не носеше нищо друго, освен солен въздух и глъчката на града отдолу.

Всевъзможни мостове свързваха оживения остров със сушата, която го окръжаваше от три страни; единият от тях тъкмо се вдигаше, за да пропусне висок многомачтов кораб. Бяхме заобиколени от безчет плавателни съдове — търговски, риболовни и такива, които превозваха хората от островния град до сушата, чиито полегати брегове гъмжаха от още сгради и още хора.

Още хора като няколкото, застанали пред двойната врата от морско стъкло, водеща към двореца. Малкият балкон, на който се намирахме, не ни предлагаше никакъв вариант за бягство — освен ответряне… или измъкване през вратите пред нас. Или пък скок към червените покриви на около триста метра под краката ни.

— Добре дошли в Адриата — приветства ни високият мъж в центъра на групата.

Познах го веднага, помнех го.

В паметта ми вече беше изскочил образът на Великия господар на Лятото с тъмнокафявата му кожа, бяла коса и пленителни тюркоазени очи. Спомнях си и че беше принуден да гледа как Рисанд нахлува в съзнанието на един от придворните му и смачква живота му. Рисанд бе излъгал Амаранта за видяното там, спасявайки господаря от съдба, по-лоша от смъртта.

Не, сега си спомнях Великия господар на Двора на Лятото по необясним начин, сякаш една част от мен знаеше, че произхожда от него, от това място. Сякаш нещо в мен нашепваше: „Помня те, помня те, помня те. С теб сме едно“.

— Радвам се да те видя отново, Таркуин — провлачи лежерно Рис.

Петимата придружители на Великия господар си размениха озлобени погледи. И тяхната кожа бе тъмна, а косите им бяха в различни нюанси на бялото и сребристото, като че ли бяха прекарали целия си живот под яркото слънце. Очите им обаче имаха какви ли не цветове. И сега прескачаха между двете ни с Амрен.

Рис пъхна ръка в единия си джоб, а с другата махна към Амрен.

— Вярвам, че познаваш Амрен. Макар и да не си я виждал след… повишението си. — От думите му лъхаше хлад, пресметлива вежливост, подкована със стомана.

Таркуин кимна отривисто на Амрен.

— Добре дошла отново в града ни, милейди.

Амрен нито му кимна за поздрав, нито се поклони, нито пък направи реверанс. Просто плъзна поглед по високото, мускулесто тяло на Таркуин, по тоалета му в морскозелено, синьо и златисто и рече:

— Поне си доста по-привлекателен от братовчед си. Той имаше окаян вид. — Една от жените зад Таркуин я изгледа свирепо. Червените устни на Амрен се разтегнаха в широка усмивка. — Приеми съболезнованията ми, разбира се. — Добави тя с толкова искреност, колкото можеше да се очаква от змия.

Жестоки, безмилостни — такива бяха Амрен и Рис… такава щях да бъда и аз в очите на тези хора.

Рис посочи към мен.

— Не мисля, че на вас двамата ви се отдаде шанс да се запознаете „В недрата на Планината“. Таркуин, Фейра. Фейра, Таркуин.

Не спомена титлата му — или за да го ядоса, или защото не виждаше смисъл.

Поразителните кристалносини очи на Таркуин се впериха в мен.

„Помня те, помня те, помня те.“

Великият господар не се усмихна.

Моето лице остана неутрално, дори леко отегчено.

Погледът му слезе към гърдите ми, към голата кожа, разкрита от дълбокото деколте на роклята ми, сякаш виждаше къде бе попаднала искрата на живота, собствената му сила.

Рис проследи погледа му.

— Гърдите й наистина са впечатляващи, не смяташ ли? Сочни като зрели ябълки.

Преборих се с ядната гримаса, която напираше да изскочи на лицето ми, и вместо това го изгледах със същата онази надменност, която той самият бе проявил към мен и към останалите.

— А аз си въобразявах, че си очарован от устните ми.

Приятна изненада озари очите на Рис за част от секундата.

После и двамата върнахме вниманието си към каменните изражения на домакините ни.

Таркуин като че ли претегли въздуха между трима ни, сетне заяви с предпазлив тон:

— Носите ни вест, доколкото разбрах.

— Носим ви много вести — отвърна Рис и посочи с брадичка към стъклените врати зад тях. — Но какво ще кажете първо да се настаним удобно?

Жената зад Таркуин пристъпи по-близо.

— Приготвили сме напитки.

Великият господар сякаш се присети чак сега за нея и сложи ръка на финото й рамо.

— Кресеида, принцеса на Адриата.

Владетелка на столицата му… или негова съпруга? По ръцете им нямаше пръстени, а и не я бях виждала „В недрата на Планината“. Соленият бриз развяваше дългата й сребриста коса около красивото й лице, но искрата в кафявите й очи несъмнено беше лисича хитрост.

— За мен е удоволствие — пророни с дрезгав глас тя. — И чест.

Закуската натежа като олово в стомаха ми, но не й позволих да види как ми въздейства сервилният й тон, а останах вярна на ролята си и свих небрежно рамене, както би сторил Рис.

— Честта е моя, принцесо.

Представиха ни набързо и останалите: трима съветници, отговарящи за града, двора и търговията, и широкоплещест хубавец на име Вариан, по-малкия брат на Кресеида, капитан на дворцовата гвардия и принц на Адриата. Вниманието му беше изцяло приковано върху Амрен, сякаш усещаше кой от нас представлява най-голяма заплаха. И вероятно с радост щеше да я убие, ако му се отдадеше възможност.

За краткото време, в което я познавах, не бях виждала Амрен толкова щастлива.

Въведоха ни в дворец с пътеки и стени, осеяни с мидени черупки, с безброй прозорци с изглед към залива и сушата или откритото море. Полилеи от морско стъкло се поклащаха на топлия полъх над бълбукащи поточета и фонтани съд сладка вода. Върховни елфи — слуги и придворни — търчаха насам-натам, повечето тъмнокожи, облечени в свободни, ефирни одежди и твърде заети със собствените си задачи за да ни обърнат внимание. Не срещнахме нито един нисш елф — нито един.

Следвах Рисанд, който вървеше до Таркуин, обуздал могъщата си сила, а останалите се нижеха зад гърбовете ни. Амрен не се отдалечаваше от нас и ми стана чудно дали не й е възложена охраната ми. Таркуин и Рис разговаряха отегчено за наближаващия Нинсар, за сортовете цветя, с които всеки от дворовете щеше да отбележи краткия празник.

След него идваше и Каланмаи.

Стомахът ми се сви. Ако Тамлин възнамеряваше да спази традицията, ако вече не бях с него… Не си позволих да се увлека в размисли по въпроса. Не би било справедливо. Спрямо мен… спрямо него.

— Във владенията ми има четири главни града — обясни ми Таркуин, надничайки през мускулестото си рамо. — Прекарваме последния месец на зимата и началото на пролетта в Адриата. Тук е най-красиво в този период от годината.

Да, предполагах, че в земя, където цареше вечно лято, човек можеше да се наслаждава на живота си всячески. В провинцията, край морето, под нощното небе на града… Кимнах.

— Наистина е много красиво.

Таркуин задържа погледа си върху мен достатъчно дълго, че Рис да отбележи:

— Доколкото виждам, реставрацията върви добре.

Коментарът му върна вниманието на Таркуин върху него.

— Може да се каже. Но остава още много работа. Задната част на двореца е в руини. Но както забелязваш, вътрешността е почти готова. Първо се съсредоточихме върху града… ремонтите там още продължават.

Амаранта беше разрушила града им?

— Надявам се, че не сте загубили много ценности по време и в окупацията? — поинтересува се Рис.

— Не и най-важните, слава на Майката! — отговори Таркуин.

Усетих как Кресеида се напрегна зад мен. Тримата съветници се откъснаха от групата ни, за да се занимаят със собствените си ангажименти, отправяйки предупредителни погледи към Таркуин. Май за пръв път му се налагаше да се изявява като домакин, ето защо следяха всяко негово действие.

Той им отвърна със сдържана усмивка и ни въведе в сводеста зала с ламперия от бял дъб и зелени стъкла с изглед към залива и морската шир отвъд него.

Никога не бях виждала по-живописни води. В зелено, кобалтово и нощно синьо. За част от секундата пред очите ми са яви палитра с всички багри, които щяха да са ми нужни да нарисувам морето — сини, жълти, бели и черни…

— Това е любимата ми панорама — обади се Таркуин до мен и осъзнах, че само аз бях доближила широките прозорци, докато останалите бяха насядали около седефената маса.

Шепа слуги отрупваха чиниите им с плодове, листни зеленчуци и задушени морски дарове.

— Сигурно сте много горд с прелестните си владения — отбелязах аз.

Очите на Таркуин, наподобяващи парчета от морето отвъд прозорците, се плъзнаха към мен.

— Можете ли да ги сравните с местата, които сте посетили досега? — Внимателно формулиран въпрос.

— Всичко в Притиан е красиво в сравнение със земите на простосмъртните — коментирах вяло.

— А по-хубаво ли е да сте безсмъртна, отколкото обикновен човек?

Усещах вниманието на останалите върху нас, макар че Рис водеше банален и леко насилен разговор с Кресеида и Вариан за състоянието на рибния им пазар. Затова огледах Великия господар от глава до пети, както той бе сторил с мен, дръзко и без нито капка вежливост, преди да отвърна:

— Вие ми кажете.

Очите му се набръчкаха в ъгълчетата.

— Вие сте рядка перла. Разбрах го още в мига, в който хвърлихте онази кост по Амаранта и опръскахте любимата й рокля с кал.

Прогоних спомена, слепия ужас от първото ми изпитание.

Как ли възприемаше привличането помежду ни — разпознаваше ли собствената си сила в мен, или го смяташе за неведома връзка, някаква странна съблазън?

И ако трябваше да крада от него… дали не трябваше да се сближим първо?

— Не си ви спомням толкова красив „В недрата на Планината“. Слънцето и морският въздух ви се отразяват добре.

Някой по-наивен мъж би се възгордял. Таркуин обаче не беше лековерен — знаеше за връзката ми с Тамлин и за тази с Рис, а сега ме водеха и тук. Може би ме смяташе за жена от типа на Ианта.

— Какво е мястото ви в двора на Рисанд?

Директен въпрос след куп заобиколни, несъмнено предвиден да ме хване неподготвена.

И почти се получи — почти си признах, че нямам представа, но в този момент Рисанд се обади от масата, сякаш дочул всяка наша дума.

— Фейра е член на Вътрешния ми кръг. И мой официален посланик в земите на простосмъртните.

Кресеида, която седеше до него, се намеси:

— Поддържате ли стабилна връзка с простосмъртните?

Приех въпроса й като покана да седна на масата и да се измъкна от тежкия поглед на Таркуин. Бяха ми оставили място до Амрен, точно срещу Рис.

Великият господар на Двора на Нощта подуши виното си — бяло, газирано — и се зачудих дали така не се опитваше да ги ядоса, загатвайки, че може да са го отровили.

— Предпочитам да съм подготвен за всяка възможна ситуация. А тъй като Хиберн май е решил да ни създава главоболия, поддържането на отношения с човеците може да се окаже полезно.

Вариан откъсна вниманието си от Амрен, колкото да попита грубо:

— Значи е потвърдено? Хиберн се готви за война.

— Подготовката е приключила — отвърна отегчено Рис, най-сетне отпивайки от виното си. Амрен не докосна храната в чинията си, а както винаги я чоплеше с вилица. Позачудих се какво ли — кого ли — щеше да изяде по време на престоя си тук. Вариан май се нареждаше сред възможностите. — Войната е неизбежна.

— Да, спомена го в писмото си — отбеляза Таркуин и зае челното място на масата между Рис и Амрен. Доста смело от негова страна да седне между две толкова могъщи същества. Проява на арогантност… или опит за сближаване? Погледът му отново попадна върху мен, преди да се съсредоточи върху Рис. — А знаеш, че сме готови да се сражаваме срещу Хиберн. Загубихме достатъчно добри хора „В недрата на Планината“. Няма да допусна да ни поробят отново. Но планираш да ме въвлечеш в друга война, Рисанд…

— Няма такова нещо — прекъсна го Рис. — Дори не ми е минавало през ума.

Явно по лицето ми бе пробягало недоумение, защото Кресеида ми обясни:

— Великите господари са воювали за много по-дребни неща. Сблъсъкът заради толкова необикновена жена не би учудил никого.

И навярно именно заради това ни бяха поканили. За да опипат почвата.

Ако… ако Тамлин обявеше война, за да си ме върне… Не, невъзможно.

В писмото си го призовавах да стои настрана. А и не беше толкова глупав, че да се впусне във война, която не можеше да спечели. Все пак щеше да се сражава не срещу други Върховни елфи, а срещу илириански воини, предвождани, от Касиан и Азриел. Щеше да настане същинска касапница.

Ето защо отвърнах с равен, отегчен тон:

— Не се вълнувайте напразно, принцесо. Великият господар на Пролетта няма намерение да воюва с Двора на Нощта.

— Да разбирам ли, че поддържате връзка с Тамлин? — усмихна ми се захаросано тя.

Следващите ми думи бяха тихи, спокойни. Вече бях решила, че нямам нищо против да открадна от тях. Абсолютно нищо.

— Някои неща са всеобщо достояние, а други са лични. Всички знаят за връзката ми с Тамлин. Настоящото й състояние обаче не е ваша работа. Нито на когото и да било. Но — да, познавам Тамлин добре и мога да гарантирам, че няма да има междудворна война. Поне не и заради мен или моите решения.

— Голямо облекчение — коментира Кресеида и отпи глътка бяло вино, преди да разчупи голяма щипка от омар, разкривайки розово-оранжевата й вътрешност. — Радвам се, че не сме подслонили открадната булка… и не се налага да я връщаме на господаря й, както повелява законът. Нужно е да държим неприятностите настрана от дома ни, както подобава на всеки разумен човек.

Амрен я наблюдаваше съвършено неподвижно.

— Напуснах по своя собствена воля — обясних аз. — И никой ме ми е господар.

Кресеида сви рамене.

— Може и да разсъждавате така, милейди, но законът си е закон. И вие сте… бяхте негова бъдеща съпруга. Това, че сте се заклели във вярност на друг Велик господар не променя нещата. Радвам се да чуя, че Тамлин уважава решението ви. В противен случай е необходимо само едно писмо от него до Таркуин и ще трябва да ви изпратим обратно. Или да се изложим на опасност от война.

Рисанд въздъхна.

— Винаги е приятно да се общува с теб, Кресеида.

— Внимавайте, Велики господарю — предупреди го Вариан. — Сестра ми казва истината.

Таркуин опря ръка в светлата маса.

— Рисанд е наш гост. Придворните му — също. Ще се отнасяме с тях като с гости. Ще се отнасяме с тях, Кресеида, като с хора, спасили кожите ни, когато е можело да ни убият с една-едничка дума.

Таркуин огледа двама ни с Рисанд, който от своя страна продължаваше да излъчва пълна невъзмутимост. Великият Господар на Лятото поклати глава и му заяви:

— Да.

— С теб ще си поговорим по-късно. Тази вечер обаче организирам прием във ваша чест на борда на баржата ми в залива. След това ще имате възможност да се разходите из града ни. И простете на принцесата: просто брани жителите му. Издигането му от руините беше дълго и тежко. Не желаем да се повтаря.

Очите на Кресеида притъмняха, изпълниха се с мрачни сенки.

— Кресеида направи много жертви в името на народа си — обърна се към мен господарят. — Не приемайте бдителността й лично.

— Всички направихме жертви — обади се Рис. Леденото отегчение беше отстъпило място на откровена язвителност. — И в момента седиш около тази маса със семейството си заради жертвата на Фейра. Така че — прощавай, Таркуин, но ако принцесата ти пише на Тамлин, ако някой от хората ти опита да му я върне, рискуват да загубят живота си.

Дори морският бриз се притаи.

— Не ме заплашвай в собствения ми дом, Рисанд — отвърна Таркуин. — Благодарността ми си има граници.

— Не те заплашвам — увери го Рис, докато невидими ръце чупеха щипките от омар в чинията му. — Обещавам ти.

Всички обърнаха взор към мен в очакване на реакцията ми.

Затова вдигнах винената си чаша, погледнах всеки от тях в очите, задържайки вниманието си върху Таркуин, и казах:

— Ето защо на безсмъртните никога не им доскучава.

Таркуин се засмя и въздъхна дълбоко — навярно от облекчение.

А по връзката ни с Рисанд усетих и неговото одобрение.

ГЛАВА 33

Дадоха ни апартамент с преходни стаи, подредени около просторна, пищно обзаведена всекидневна с панорамен изглед към морето и града. Спалнята ми беше решена в цвят на морска пяна и бледосиньо с красиви златисти акценти — като позлатената мидена черупка върху скрина от светло дърво. Тъкмо й се любувах, когато бялата врата зад мен се отвори и Рис влезе.

Затвори вратата и се облегна на нея. Горната част на черната му туника беше разкопчана, разкривайки малко от татуираните му гърди.

— Проблемът е там, че всъщност харесвам Таркуин — отбеляза той вместо поздрав. — Харесвам дори Кресеида. За Вариан не съм сигурен, но се обзалагам, че след няколко седмици с Касиан и Азриел ще им стане пръв приятел и ще ми се наложи да свикна с него. Или Амрен ще го върти на малкия си пръст и ще трябва да го оставя на мира, за да не предизвикам гнева й.

— И?

Облегнах се на скрина, върху който ме чакаха дрехи от Двора на Нощта, каквито аз самата не бях взимала със себе си.

Пространството в стаята — голямото легло, прозорците, слънчевата светлина — се изпълни с мълчанието помежду ни.

— И — продължи накрая Рис — искам от теб да намериш начин да свършиш работата си, без да ги правиш свои врагове.

— Тоест… не искаш да ме залавят.

Той кимна. После попита:

— Харесва ли ти, че Таркуин не е в състояние да откъсне очи от теб? Не мога да преценя дали е защото те желае, или защото знае, че си наследила силата му, и иска да разбере до каква степен.

— Не може ли да е и двете?

— Разбира се. Но похотта на един Велик господар е опасно нещо.

— Първо ме дразниш с Касиан, а сега и с Таркуин? Толкова ли не ти хрумват други начини?

Рис се доближи до мен и аз се подготвих за аромата му, топлината му, въздействието на силата му. Той опря двете си ръце в скрина, ограждайки ме с тях. Аз не се отдръпнах.

— Имаш една задача тук, Фейра. Тайна задача. Направи всичко, каквото е нужно, за да я изпълниш. Вземи Книгата. И гледай да не те хванат.

Не бях наивна глупачка. Знаех какви са рисковете. Но тонът на гласа му, начинът, по който ме гледаше…

— Всичко ли? — Той вдигна вежди. Аз прошепнах: — Какво ще стане, ако се наложи да го изчукам?

Зениците му се разшириха и погледът му се спусна към устата ми. Дървеният скрин изскърца под напора на ръцете му.

— Колко си цинична само. — Зачаках с разтуптяно сърце. Накрая очите му отново намериха моите. — Свободна си да правиш каквото си пожелаеш… с когото си пожелаеш. Така че, ако искаш да го пояздиш, давай.

— Възможно е. — Макар че една част от мен искаше да отвърне: „Лъжец“.

— Хубаво.

Дъхът му погали устните ми.

— Хубаво — повторих аз, отчитайки всеки сантиметър помежду ни, как разстоянието се скъсяваше все повече и повече, а предизвикателството нарастваше с всяка секунда на опасната ни близост.

— Само недей да застрашаваш мисията ни — продължи Рис тихо с грейнали като звезди очи.

— Наясно съм с цената.

Абсолютната му сила ме обгръщаше, разбуждаше сетивата ми.

Солта, морето и бризът ме зовяха, припяваха край мен.

И сякаш Рис ги чуваше също, сетне кимна към свещта върху скрина.

— Запали я.

Хрумна ми да му се опълча, но вместо това погледнах свещта и извиках огъня, извиках горещия гняв, който думите му събуждаха у мен…

Свещта се катурна върху скрина, съборена от силен плисък вода, като че ли някой я беше полял с кофа.

Загледах смаяно мокрото петно върху дървото. Капките по мраморния под бяха единственият звук в стаята.

Рис, чиито ръце все още ме обграждаха от двете страни, се засмя тихо.

— Толкова ли ти е трудно да се подчиняваш?

Каквото и да беше предизвикало странното явление — това място, близостта с Таркуин и силата му, усещах, че водата се е отзовала на повика ми. Усещах как покрива пода, усещах как морето се люшка спокойно в залива, вкусвах солта в бриза. Задържах погледа си върху Рис.

Нямах господар, но аз самата можех да съм господар на всичко, стига да го пожелаех. Стига да дръзнех.

Водата се надигна от пода като причудлив дъжд, наподобявайки спомена ми за звездите, които Рис бе призовал в одеялото си от тъмнина. Ситните капчици увиснаха около нас, докато отразяваха светлината като кристалите на пищен полилей.

Рис откъсна очи от моите, за да ги огледа.

— Съветвам те — пророни той — да не демонстрираш този трик в спалнята на Таркуин.

Запратих всички капки до една в лицето на Великия господар.

Прекалено неочаквано, за да се защити. Малка част от тях опръскаха и мен, отскачайки от кожата му.

И двамата подгизнахме. Рис ме изгледа учудено, после се усмихна.

— Браво — похвали ме и най-сетне се отдръпна от скрина. Не избърса водата от лицето си. — Продължавай да се упражняваш.

— Би ли обявил война заради мен? — попитах го аз.

Той знаеше за кого и за какво говоря. Огнената гримаса по лицето му отстъпи място на смъртоносно спокойствие.

— Не знам.

— Аз… готова съм да се върна, Рисанд. Ако нещата опрат дотам. Предпочитам да се върна, вместо да те въвлека във война.

Той пъхна мокра ръка в джоба си.

— Ще пожелаеш ли да се върнеш? Ако започне война заради теб, ще го обикнеш ли отново? Би ли успял да си те върне с такъв жест?

Преглътнах сухо.

— Омръзна ми от смърт. Не искам да виждам повече убийства… най-вече в мое име.

— Това не отговаря на въпроса ми.

— Не. Няма да поискам да се върна при него. Въпреки че съм готова да го сторя. Ала не може да ме спечели с болка и кланета.

Рис задържа неразгадаемия си поглед върху мен, после тръгна към вратата. Щом пръстите му докоснаха дръжката с форма на морски таралеж, той спря и без да се обръща, пророни:

— Заключил те е, защото е знаел… негодникът е знаел колко си безценна. Че струваш повече от злато, съкровища и земи. Знаел е и е искал да те задържи за себе си.

Думите му ме връхлетяха като камъни, макар и да облекчиха една разранена част от душата ми.

— Той ме обичаше… обича ме, Рисанд.

— Въпросът не е дали те е обичал, а колко. Твърде много. Понякога любовта е отровна.

Сетне напусна спалнята ми.

Заливът беше толкова спокоен, навярно укротен от магията на своя лорд и господар, че баржата едва се поклащаше, докато вечеряхме и пиехме вино.

Гигантският кораб, изработен от тъмно дърво и злато, беше достатъчно голям да побере стотината Върховни елфи, които видимо се стараеха да не надничат твърде често към трима ни с Рис и Амрен.

Главната палуба беше обзаведена с ниски масички и дивани за хранене и отмора. Нашата дълга маса се намираше под навеса от седефени плочки на горното ниво. Таркуин беше като олицетворение на лятото в тюркоазенозлатистия си тоалет. По копчетата и пръстите му блестяха смарагди. Върху косата му с цвят на морска пяна седеше корона от бяло злато и сапфири, изваяна с формите на разбушувани вълни — толкова изящна, че погледът ми често се връщаше към нея.

Когато Таркуин, седнал от лявата ми страна, ме улови да я гледам, каза:

— Като се има предвид с колко вещи бижутери се слави градът ни, е можело поне да я изработят малко по-удобна. Направо се врязва в скалпа ми.

Любезен опит за разговор, при положение че аз самата бях мълчала цял час, съзерцавайки островния град, морето, сушата, хвърляйки към тях мрежата на съзнанието си, на сляпата си сила, за да проверя дали няма да уловя нещо.

Дали Книгата не спеше някъде наоколо.

Нищо не отвърна на безмълвния ми призив. Затова реших, че е крайно време да си поприказвам с Таркуин.

— Как успя да я опазиш от нея?

Не смеех да произнеса името на Амаранта тук, сред толкова щастливи, празнуващи хора. Беше все едно да призова буреносен облак над главите им.

Рис, който стоеше от лявата му страна, потънал в разговор с Кресеида, дори не ме погледна. Всъщност цяла вечер почти не ми беше продумал, даже не беше коментирал тоалета ми.

Странно, като се има предвид, че дори аз харесвах вида, който сама си бях избрала: косата ми беше разпусната и прибрана от лицето ми с усукана диадема от розово злато, а шифонената ми рокля в цвят пепел от рози — тясна в гърдите и талията — беше с почти същата кройка като на лилавата от тази сутрин. Женствена, нежна, красива. Не се бях чувствала така от много дълго време. Не бях имала желание.

Тук обаче този мой облик не заплашваше да ме заточи до живот на приеми и официални вечери. Тук можех да съм прелестна по залез, а на сутринта да нахлузя илирианските си бойни одежди.

— Успяхме да изнесем по-голямата част от съкровищата, когато земите ни падаха под нейна власт — обясни Таркуин. — Нострус, предшественикът ми, беше мой братовчед. Аз са мият се подвизавах като принц в друг град. Една нощ получих заповед да укрия ценностите възможно най-бързо.

Амаранта беше убила Нострус заради неподчинението му, както и цялото му семейство в пристъп на ярост. Таркуин явно беше един от малкото оцелели, щом бе наследил силата.

— Не знаех, че Дворът на Лятото се кланя толкова много на скъпоценностите — отбелязах аз.

Таркуин се засмя.

— Предишните му Велики господари се кланяха на скъпоценностите. Сега го правим главно заради традицията.

— Значи, и ти самият се кланяш на златото и бижутата? — попитах внимателно, някак небрежно.

— Да, както и на други неща.

Отпих глътка вино и се замислих как да задам следващия си въпрос, без да събудя подозрение. Ала май директният подход беше най-разумен.

— Допускате ли чужди хора до колекцията? Баща ми беше търговец и прекарах по-голямата част от детството си в кабинета му. Ще ми е интересно да сравня богатствата на простосмъртните с тези, изработени от елфически ръце.

Рис продължи да говори с Кресеида и не усетих нито капка одобрение или почуда през връзката ни.

Таркуин килна глава и скъпоценните камъни в короната му проблеснаха на светлината.

— Разбира се. Как ти звучи утре след обяда?

Не беше глупав и може би усещаше, че имам задни помисли, но… предложението му беше откровено. Поусмихнах се и кимнах. Надникнах към многолюдната тълпа на долната палуба и озарената от фенерите вода, макар и да чувствах погледа му върху себе си.

— Какъв беше животът ти в света на простосмъртните? — попита той.

Побутнах с вилицата си ягодовата салата пред мен.

— Видях само малка част от него. Наричаха баща ми Принца на търговците… но тогава още бях дете и отказваше да ме взима на пътешествията си по други части на света. Когато бях на единайсет, натовари всичките ни богатства на три кораба до Бхарат, но те така и не стигнаха до брега. През следващите осем години мизерствахме в едно затънтено село край стената. Затова не мога да говоря от името на цялото човечество, когато казвам, че животът там беше… тежък. Жесток. При вас не намирам такова разделение на бедни и богати. Там обаче парите определят всичко. Или си стиснат богаташ, или гладуваш и всеки ден се бориш за оцеляването си. Баща ми… Когато заминах за Притиан, баща ми си възвърна състоянието. — Сърцето ми се сви и тупна в стомаха ми. — И същите онези хора, които ни гледаха безучастно как се борим за хляба си, отново ни станаха приятели. Предпочитам да се сблъскам с всички същества в Притиан, отколкото с чудовищата отвъд стената. Когато я няма магията, истинската сила — парите се превръщат в единственото важно нещо.

Таркуин ме слушаше със стиснати устни и замислен поглед.

— Би ли ги пощадила, ако наистина избухне война?

Сериозен, опасен въпрос. Но нямаше да му разкрия каква работа имахме отвъд стената, не и докато Рис не сметнеш за нужно.

— Сестрите ми живеят в имението на баща ни. За тях съм готова да се боря. Но за онези подлизурковци и контета… с радост бих гледала падението на подредения им свят.

Като този на омразното семейство на годеника на Илейн.

— Някои притианци разсъждават по същия начин за дворовете — отбеляза съвсем тихо Таркуин.

— Искат да се отърват от Великите господари?

— Може би. Но най-вече да ликвидират наследените привилегии на Върховните елфи над нисшите. Дори наименованията говорят за неравенството в обществото ни. Бих казал, че сме по-близо до човеците, отколкото предполагаш. Не ни делят толкова големи граници… В някои дворове най-нисшите от слугите на Върховните елфи имат по-големи права от най-заможните нисши елфи.

Внезапно осъзнах, че не сме единствените хора на баржата, нито на масата, а сме обградени от Върховни елфи с животински слух.

— Съгласен ли си с тях? За това, че трябва да настъпи промяна?

— Аз съм млад Велик господар — отвърна той. — Едва на осемдесет. — Значи, бил е на трийсет, когато Амаранта е превзела земите им. — Навярно някои биха ме нарекли неопитен и глупав, но съм видял толкова жестокости с очите си и познавам много добродушни нисши елфи, изстрадали само защото не са се родили в знатни семейства. Дори в собствените ми владения традицията ме притиска да налагам законите на предшествениците си: нисшите елфи трябва да са невидими и неми по време на работа. Ще ми се някой ден да живеем в такъв Притиан, в който и те имат глас, както в дома ми, така и в света отвъд него.

Претърсих лицето му за измама или манипулаторство, но не намерих нито едното от двете.

Трябваше да открадна от него. Но какво щеше да стане, ако вместо това го попитах? Би ли ми дал Книгата, или традициите на предците му бяха вкоренени твърде надълбоко в него?

— Кажи ми какво се крие зад този поглед? — настоя Таркуин, опирайки изваяните си ръце върху златистата покривка.

Реших да действам смело.

— Мисля си, че би било много лесно да те обикна. И още по-лесно да те нарека свой приятел.

Той се усмихна — широко и без всякакви задръжки.

— Не бих възразил и в двата случая.

Лесно — наистина беше много лесно да се влюбиш в мил, грижовен мъж.

Надникнах към Кресеида, която почти беше седнала в скута на Рисанд. Той й се хилеше като котарак и рисуваше кръгове с пръст по ръката й, а тя сияеше от радост, прехапала долната си устна. Погледнах Таркуин и вдигнах въпросително вежди.

Той направи гримаса и поклати глава.

Надявах се да отидат в нейната стая.

Защото, ако трябваше да ги слушам през една стена… не довърших мисълта си.

— От доста години не съм я виждал такава — замисли се Таркуин.

Бузите ми пламнаха от срам. Но защо се срамувах? Задето исках да я удуша? Рисанд често ме задяваше, но никога… никога не се опитваше да ме съблазни с толкова изпитателни, втренчени погледи, с половинчатите усмивки, преливащи от илирианска арогантност.

Явно тази привилегия ми се полагаше еднократно, а аз си бях поиграла с нея и я бях отхвърлила. Но Рисанд, след всичките му саможертви и подвизи… го заслужаваше не по-малко от Кресеида.

Макар че за момент… ми се прииска аз да бях на нейно място.

Да се почувствам така отново.

Не толкова самотна.

Усещах се самотна от много дълго време.

Рис се приведе към Кресеида, за да може тя да му прошепне нещо, и устните й докоснаха ухото му, докато ръката й се преплиташе с неговата.

Гледката ме изпълни не с тъга, нито с отчаяние или ужас, а… с нещастие. Толкова мрачно, пронизително нещастие, че станах на крака.

Рис вдигна поглед към мен, най-сетне спомнил си за съществуването ми, но по лицето му нямаше нищо — никакъв знак по връзката ни, че изпитваше същото като мен. Не ме интересуваше, че щитът ми е свален, че мислите ми са на показ и може да ги прочете като отворена книга. Ала и него не го интересуваше. Просто продължи да се смее на онова, което му шепнеше Кресеида, приближавайки се още повече до нея.

Таркуин също се бе изправил и наблюдаваше двама ни с Рис.

Бях нещастна — не просто съкрушена. Нещастна.

Чувство. Изпитвах истинско чувство вместо безкрай празнота и подкладен от чист ужас инстинкт за самосъхранение.

— Имам нужда от глътка свеж въздух — заявих, макар и да се намирахме на открито.

Златистите светлини, отрупаната с хора маса… Исках да намеря някое кътче на баржата, където можех да остана сама поне за малко, независимо че имах мисия.

— Желаеш ли компания?

Погледнах към Великия господар на Двора на Лятото. Не бях излъгала. Лесно можех да се влюбя в мъж като него. Но не бях сигурна, че дори след трудностите, с които се бе сблъскал „В недрата на Планината“, Таркуин можеше да разбере тъмнината, превзела сърцето ми. Не само заради Амаранта, но и заради годините на глад и отчаяние.

Вероятно в душата ми вечно щеше да живее малко злоба и свирепост. Може и да копнеех за покой, но никога за утеха под формата на клетка.

— Няма нужда, благодаря — отвърнах и тръгнах към голямото стълбище, което водеше надолу към кърмата на кораба, ярко осветена, но по-спокойна от носа. Рис дори не ме погледна, докато се отдалечавах. Сякаш се радваше да се отърве от мен.

Бях преполовила дървеното стълбище, когато зърнах Амрен и Вариан — стояха облегнати на две съседни колони с чаши вино в ръка и всеки се преструваше, че не забелязва другия. Макар че не говореха с никого от гостите.

Може би това беше една от причините Рис да я вземе със себе си: за да разсейва кучето пазач на Таркуин.

Щом стигнах главната палуба си намерих едно по-затънтено местенце и се облегнах на дървения парапет. Корабът се движеше с магия — не с гребла или платна. Обикаляше залива тихо и плавно, без да остави нито една вълничка след себе си.

Не знаех, че чакам него, докато баржата не акостира на брега на островния град и не осъзнах, че съм прекарала последния си час на борда й сама.

Когато слязох на пристанището заедно с останалите гости, Амрен, Вариан и Таркуин се оглеждаха за мен с леко сковани гърбове.

Рисанд и Кресеида ги нямаше наоколо.

ГЛАВА 34

За щастие, откъм затворената врата на спалнята му не долитаха никакви звуци. Не чух нищо и когато посред нощ се изтръгнах от кошмар, в който ме въртяха на шиш, и първоначално не можах да си спомня къде се намирам.

Лунната светлина танцуваше по морето отвъд отворените ми прозорци и цареше тишина — пълна тишина.

Оръжие. Аз бях оръжие, чиято цел беше да открие Книгата и да осуети плановете на краля за стената, Юриан и войната, която можеше да унищожи целия свят… както и това място, а Великият господар бе способен да преобърне хода на събитията.

За част от секундата изпитах носталгия по Веларис, по светлините, музиката и Дъгата. По уютната топлина на градската къща сред хапливия зимен студ навън, по… чувството да бъда част от сплотената им групичка.

Може би Рис ме беше обвил с крилете си, беше ми писал онези послания, за да се увери, че оръжието му няма да се разпадне в последния момент.

Е, какво да се прави. Не ни свързваше нищо друго, освен клетвата да работим и да се бием заедно.

Оставаше си мой приятел. Спътник… или както другояче можех да нарека човек като него. Това, че беше отвел жена в леглото си, не променяше нищо.

Просто бях изпитвала известно облекчение при мисълта, че и той е самотен като мен.

Нямах смелостта да напусна стаята си за закуска, да проверя дали Рис се е върнал.

И с кого е седнал на масата.

Така или иначе, не ме чакаше друга работа чак до обедната ми среща с Таркуин. Ето защо останах в леглото си, докато слугите не влязоха в стаята ми, извиниха се, че са ме притеснили, и се обърнаха да си вървят. Спрях ги и им казах, че ще си взема вана, за да почистят на спокойствие. Те се подчиниха вежливо — макар и леко напрегнато.

Позадържах се в банята. И зад заключената й врата дадох воля на онази наследена част от силата на Таркуин, чрез която накарах водата да се надигне от ваната и започнах да моделирам с нея различни животни и същества.

На по-сериозна трансформация не смеех да се подложа. Гадеше ми се от мисълта да си придам животински черти. Поне още малко можех да не обръщам внимание на острите нокти, които дращеха в кръвта ми.

Из цялата баня хвърчаха водни пеперуди, когато осъзнах, че ваната ми е изстинала напълно.

Както бе сторила и предишната вечер, Нуала влезе през стената на стаята ми и ми помогна да се облека. Незнайно как, ала където и да се намираше в двореца, винаги разбираше, че съм готова и я очаквам. Серидуен, просветли ме тя, била изтеглила късата клечка и отговаряла за Амрен. Не се престраших да я попитам за Рис.

Нуала ми избра рокля в морскозелено, която комбинира с бижута от розово злато, накъдри косата ми и я сплете в дебела, свободна плитка, украсена с перли. Нямах представа дали знаеше защо съм в двореца, каква мисия имам. Но се погрижи особено внимателно за лицето ми — озари устните ми с малиново червило и напудри съвсем дискретно скулите ми. Вероятно щях да изглеждам невинна и очарователна, ако сиво-сините ми очи не бяха по-хлътнали от снощи, когато се бях любувала на отражението си в огледалото.

Вече познавах двореца достатъчно добре, че да стигна сама до мястото, където с Таркуин си бяхме уредили среща, преди да се разделим вечерта. Централният салон се намираше на средния етаж и беше идеалното място за срещи на онези, които живееха в кулите, и другите, които работеха тихомълком на долните етажи.

Тук бяха всички съвещателни стаи, бални зали, трапезарии и останалите помещения, предвидени за посетители, публични събития и сбирки. Всяко от стълбищата към жилищните етажи, откъдето идвах, се охраняваше от по четирима войници. Някои от тях ме наблюдаваха зорко, докато чаках Великия им господар до една колона с мидени черупки. Питах се дали бе усетил как си играя със силата му във ваната, дали подозираше, че онази нейна частица, от която се беше отказал, сега е тук и изпълнява моята воля.

Когато часовникът удари два, Таркуин излезе от една от съседните стаи, следван от моите спътници.

Рисанд плъзна поглед по роклята ми, съвсем очевидно избрана в чест на домакина ни и народа му. Несъмнено му направи впечатление, че не надзърнах към него, нито към Кресеида, а само към Таркуин и Амрен. Вариан вече крачеше към войниците в дъното на стълбището, които поздравих със сдържана усмивка.

— Изглеждаш чудесно днес — каза ми Таркуин и наведе леко главата си.

Явно Нуала беше неповторим шпионин. Оловносивата туника на Таркуин беше гарнирана със същия нюанс морскозелено като този на роклята ми. Сякаш бяхме подбрали дрехите си умишлено. Макар че с кестенявозлатистата ми носа и бледа кожа бях по-скоро негов огледален образ.

Още усещах преценяващия поглед на Рис върху себе си.

Не му обърнах внимание. Хрумна ми по-късно да му изпратя едно бясно водно куче — нека го захапе по задника.

— Дано не ви прекъсвам — казах на Амрен.

Тя сви слабите си рамене, които днес бяха облечени в каменносиво.

— Тъкмо довършвахме доста оживена дискусия за армадите и за това кой би могъл да командва обединения фронт. Знаеше ли — продължи тя, — че преди да се издигнат толкова, Таркуин и Вариан са предвождали флотата на Нострус?

Вариан, който се намираше на няколко метра от нас, понастръхна, но не се обърна.

Срещнах погледа на Таркуин.

— Не спомена, че си бил капитан на кораб. — Опитах да прозвуча заинтригувано, сякаш нищо не ме притесняваше.

Той потри тила си.

— Възнамерявах да ти разкажа за това по време на обиколката ни. — Предложи ми лакътя си. — Тръгваме ли?

Нито дума — не бях проронила нито дума на Рисанд. Просто хванах Таркуин под ръка и изрекох на въздуха пред себе си:

— До скоро!

Нещо докосна щита в съзнанието ми, нещо мрачно — могъщо.

Навярно предупреждение да внимавам.

Макар че доста ми приличаше на тъмното, мъждукащо чувство, което измъчваше мен самата — толкова, че пристъпих малко по-близо до Таркуин. И му хвърлих чаровна, кокетна усмивка, с каквато не бях удостоявала никого от дълго време.

Чувството от другата страна на щита ми замлъкна.

Хубаво.

Таркуин ме отведе в толкова огромна съкровищница, че цяла минута зяпах смаяно… и претърсвах рафтовете за някаква частица от силата на Великия господар до мен, като онази, която бях призовала във ваната.

— И това… това е само една от съкровищниците?

Помещението се намираше дълбоко под двореца, зад масивна оловна врата, отваряща се само чрез допира на Таркуин. Не посмях да се доближа до ключалката, за да проверя дали и моят нямаше да проработи — като ключ фалшификат.

Почувствах се като лисица в кокошарник.

Таркуин се засмя.

— Предците ми са били алчни копелета.

Поклатих глава и тръгнах към рафтовете, вградени в каменната стена — непробиваема, освен ако не прокопаех тунел в планината. Или ако някой не ме ответреше дотук. Въпреки че помещението вероятно беше защитено със заклинания като тези в градската къща и Дома на Ветровете.

Имаше сандъци, препълнени с бижута, перли и нешлифовани скъпоценни камъни, ковчежета, преливащи от злато. Богато украсени доспехи стояха на пост до едната стена; рокли от паяжина и звездна светлина се редяха край другата. Видях всевъзможни мечове и кинжали. Но книги нямаше. Нито една.

— Знаеш ли историята зад всяко от съкровищата?

— Само за някои — отвърна той. — Нямам много време да ги разучавам.

Прекрасно, вероятно изобщо не знаеше за Книгата, нямаше да усети липсата й.

Завъртях се в кръг.

— Кое е най-ценното нещо тук?

— Да не би да си решила да ме ограбиш?

Изкисках се.

— Що за крадец задава такива въпроси?

Лъжлива, лицемерна мошеничка — ето що за човек задаваше такъв въпрос.

Таркуин впи поглед в мен.

— Бих казал, че в момента гледам най-ценното нещо тук, пред себе си.

Изчервих се съвсем искрено.

— О… много мило.

Той ми се усмихна ласкаво. Явно високата му позиция още не беше пречупила добродушието му. Надявах се никога да не се случи.

— Честно казано, нямам представа коя е най-голямата ценност в съкровищницата ни. Пълна е с безценни семейни реликви.

Отидох да разгледам отблизо един рафт. Огърлица от рубини лежеше върху кадифена възглавничка — всеки от алените камъни беше с размера на пъдпъдъче яйце. Такова бижу би подхождало само на безкрайно величествена жена — в противен случай блясъкът му можеше да засенчи носителката.

На друг рафт забелязах перлена огърлица. После и сапфирена.

На съседния — огърлица от черни диаманти.

Всеки от тъмните камъни криеше мистерия — и отговор, всичките спяха.

Таркуин дойде зад мен и надникна през рамото ми. Погледът му се плъзна към лицето ми.

— Вземи я.

— Какво? — завъртях се аз.

Той потри тила си.

— Като благодарствен подарък. Заради случилото се „В недрата на Планината“.

Попитай го още сега — поискай му Книгата вместо огърлицата.

Но за целта трябваше да си имаме доверие, а… колкото и мил да беше, си оставаше Велик господар.

Той взе кутийката от мястото й, затвори капака и ми я подаде.

— Ти беше първият човек, който не се присмя на идеята ми да разруша границите между Върховни и нисши елфи. Дори Кресеида ми се подигра, като й казах. Ако не искаш да приемеш огърлицата в знак на благодарност, задето ни спаси, приеми я заради това.

— Идеята е смислена, Таркуин. Одобрението ми не заслужава възнаграждение.

Той поклати глава.

— Просто я вземи.

Ако откажех, щях да го обидя, така че приех кутията.

— Ще ти стои прекрасно в Двора на Нощта — отбеляза Таркуин.

— Е, може пък да остана тук и да ти помогна да промениш света.

Той кривна уста.

— Имам нужда от съюзник в северните земи.

Затова ли ме беше довел тук? Затова ли ми подаряваше огърлицата? Чак сега осъзнавах, че сме напълно сами тук, долу, че се намирах под земята, на място, в което лесно можеха да ме затворят…

— Няма защо да се страхуваш от мен — увери ме той. Толкова ли издавах боязънта си? — Но говорех сериозно. Имаш… влияние върху Рисанд. А той е прочут с трудния си характер. Винаги получава каквото пожелае, не споделя с никого плановете си, докато не ги изпълни, и не се извинява за нищо. Бъди негов посланик в света на човеците… но бъди и наш. Видя града ми. Имам още три като него. Амаранта ги изравни със земята почти веднага, след като превзе земите ни. Сега народът ми иска само мир, сигурност и повече никога да не му се налага да наднича уплашено през рамо. Някои от другите Велики господари са ми разказвали за Рис… предупреждавали са ме за него. Но той ме пощади „В недрата на Планината“. С Брутиус, братовчед ми, събирахме войски във всичките си градове, за да щурмуваме „В недрата на Планината“. Заловиха го да се промъква през тунелите за една от срещите ни. Рис го прочете в съзнанието му, сигурен съм. Въпреки това я излъга в лицето и й се изопна, когато нареди да го превърнат в жив призрак. Може да е било заради негови лични подбуди, но го направи и от милост. Знаеше, че съм млад и неопитен, и реши да ме пощади. — Таркуин поклати умислено глава. — Понякога си мисля, че Рисанд… мисля си, че е станал нейна курва, за да пощади всички ни, за да ни предпази от цялото й внимание. Нямах намерение да издавам плановете ни. Но ми се струваше, че той вижда истината в очите ми — или поне тъгата.

— Знам, че от мен се очаква да те възприемам като негова марионетка, като личното му чудовище — продължи Таркуин. — Ала виждам добрината в сърцето ти. И вярвам, че тя му се отразява повече от всичко друго. Показва, че двамата с него може и да имате много тайни…

— Спри — изстрелях аз. — Просто… спри. Знаеш, че не мога да ти кажа нищо. И не мога да ти обещая нищо. Рисанд е Велик господар. Аз просто му служа.

Таркуин заби поглед в земята.

— Прости ми, ако подходих твърде дръзко. Още се уча как да играя игрите на дворовете ни, което направо вбесява съветниците ми.

— Дано никога не се научиш на игрите им.

Таркуин задържа очите си върху мен с предпазливо, помрачено изражение.

— Тогава ми позволи да ти задам един директен въпрос. Вярно ли е, че си напуснала Тамлин, защото те е заключил и къщата си?

Опитах да не допускам спомена в съзнанието си, ужаса и агонията на разбитото ми сърце. Въпреки това кимнах.

— А вярно ли е, че Дворът на Нощта ти се е притекъл на помощ?

Кимнах отново.

— Дворът на Пролетта е наш южен съсед — обясни Таркуин. — Отношенията помежду ни са доста напрегнати. Но ако никой не ме попита, няма да спомена, че си била тук.

Крадла, лъжкиня, манипулаторка. Не заслужавах приятелството му.

Сведох глава в знак на благодарност.

— Имаш ли да ми показваш други съкровищници?

— Златото и бижутата не са ли достатъчно впечатляващи? Какво стана с окото ти на търговец?

Потупах с пръст върху кутията.

— О, получих каквото исках. Сега ми е любопитно дали съюзничеството с теб си струва.

Смехът на Таркуин закънтя между каменните стени и купищата скъпоценности.

— И бездруго не ми се ходеше на съвещания точно днес.

— Колко лекомислен и безотговорен Велик господар.

Таркуин отново ми предложи лакътя си и ме изведе от съкровищницата, потупвайки ръката ми.

— Знаеш ли, Фейра, струва ми се, че и теб лесно може да те обикне човек. А още по-лесно е да се сприятели с теб.

Извърнах свенливо очи, а той затвори вратата след нас и допря длан до мястото над дръжката. Чу се щракване на ключалки.

Таркуин ме отведе до другите съкровищници в подземията на двореца си — едни бяха пълни с бижута, други — с оръжия, трети — с дрехи от отминали епохи. Като ме въведе в книгохранилището, сърцето ми подскочи… но и там не намерих нищо. Нищо, освен стара кожа, прахоляк и тишина. Нито капка сила с отпечатъка на елфа до мен, нито следа от издирваната Книга.

Накрая ме поведе към последната стая, пълна с кафези и купчини, загърнати с чаршафи. Щом плъзнах поглед по произведенията на изкуството, скрити зад отворената врата, казах:

— Май се наситих за днес.

Той затвори помещението, без да задава въпроси, и поехме нагоре към оживените, слънчеви етажи на двореца.

Трябваше да има и други скривалища, където да е скътана Книгата. Освен ако не се намираше в друг град.

Нямах много време. Скоро Рис и Амрен щяха да изчерпат политическите си теми на разговор с домакините ни и щеше да се наложи да си вървим. Просто се молех да открия Книгата на Диханията достатъчно бързо — без да се намразвам повече, отколкото вече се мразех.

Рисанд се излежаваше на леглото ми така, сякаш беше негово.

Само като видях как е подпрял ръце зад главата си и опънал дългите си крака върху завивките, стиснах зъби.

— Какво искаш?

Затръшнах вратата достатъчно силно, че да подчертая думите си.

— Да разбирам ли, че кокетниченето с Таркуин не ти е помогнало?

Метнах кутията на леглото.

— Ти ми кажи.

Той се надигна, отвори капака и усмивката му посърна.

— Това не е Книгата.

— Не. Красив подарък е.

— Ако искаш бижута, Фейра, просто ми кажи. Макар че очаквах да си наясно, че всичко в гардероба ти е купено специално за теб.

Не бях предполагала, но отвърнах:

— Таркуин е добър мъж и добър Велик господар. Трябва просто да му поискаш проклетата Книга.

Рис затвори капачето.

— Значи, успял е да събуди съвестта ти с бижута и сладки приказчици?

— Нуждае се от съюз с теб, и то отчаяно. Иска да ти се довери, да може да разчита на теб.

— Е, Кресеида смята братовчед си за доста амбициозен тип, затова на твое място не бих му вярвал сляпо.

— Така ли? Кога ти сподели мнението си: в леглото ли?

Рис се изправи с грациозно, бавно движение.

— Това ли е причината да не ме поглеждаш? Защото мислиш, че съм я изчукал, за да пропее?

— За да пропее или за удоволствие, все едно ми е.

Той заобиколи леглото, но аз не помръднах от мястото си дори когато застана на педя от мен.

— Ревнуваш ли, Фейра?

— Ако аз ревнувам от нея, то ти ревнуваш от Таркуин и сладките му приказчици.

Рисанд оголи зъби.

— Да не мислиш, че ми е особено приятно да флиртувам със самотна жена, за да получа информация за двора й и за Великия й господар? Да не мислиш, че се гордея с това? Че ми беше хубаво да я занимавам, за да можеш ти да обработиш Таркуин с усмивки и погледи, така че да намериш Книгата и да си вървим у дома?

— Май доста се забавляваше.

Той изръмжа тихо, злобно.

— Не съм спал с нея. Тя искаше, но дори не я целунах. Изведох я на по питие в града, позволих й да говори за живота и грижите си, после я изпратих до стаята й и дори не прекрачих прага й. Чаках те на закуска, но ти така и не слезе. Очевидно си ме избягвала. Днес опитах да срещна погледа ти, но не ми обърна никакво внимание.

— Това ли те ядоса? Че не ти обърнах внимание? Или че толкова лесно допуснах Таркуин до себе си?

— Ядоса ме — отвърна леко задъхано Рис, — че му се усмихна.

Светът избледня около мен и останаха само думите му.

— Наистина ревнуваш.

Той поклати глава, отиде при масичката до отсрещната стена и пресуши наведнъж някаква чаша с кехлибарена течност. После облегна ръце на масата и мощните мускули на гърба му потрепериха под ризата му, докато сянката на крилете му се опитваше да придобие форма.

— Чух какво му каза… че ще е лесно да се влюбиш в него. И говореше напълно искрено.

— Е, и? — Друг отговор не ми дойде наум.

— Ревнувах от това. Защото явно аз не съм… такъв човек. За когото и да било. Дворът на Лятото винаги е поддържал неутрални отношения с мен; проявиха характер само през годините „В недрата на Планината“. Пощадих Таркуин, защото бях чувал за намеренията му да въведе равнопоставеност между Върховни и нисши елфи. Аз се стремя към същото от години. Без успех, но… пощадих го точно заради това. И Таркуин с неутралния му двор… не се тревожи, че някой някога ще го напусне, защото заплахата за живота на всички, за живота на децата им, винаги ще я има. Да, завиждам му… защото на него винаги ще му е лесно. И никога няма да разбере какво е да изпращаш желанията си към нощното небе.

Дворът на Мечтите.

Обитаван от хората, които знаеха, че всяка мечта си има цена — и си струва да я платят. Воините копелета, нечистокръвните илирианци, чудовището, попаднало в красиво тяло, мечтателят, роден в Двор на Кошмарите… И момичето ловец с душа на художник.

Навярно защото по-уязвим не го бях виждала никога, или заради паренето в очите ми, но отидох при него. Без да го погледна, взех гарафата с кехлибарена течност и си наля един пръст, после напълних и неговата чаша.

Вдигнах очи и чукнах кристал в кристал. Бистрият звън проряза грохота на морето под нас.

— Да пием за хората, които гледат към звездите и мечтаят, Рис.

Той се протегна за питието си и впи толкова пронизителен поглед в мен, че се зачудих как изобщо се бях изчервила пред този на Таркуин.

Рис чукна чашата си в моята.

— За звездите, които ни слушат, и за мечтите, които се сбъдват.

ГЛАВА 35

Изнизаха се два дни. Във всеки един от тях балансирахме между истината и лъжите. Рис направи така, че да не присъствам на срещите, водени от двама им с Амрен, като, докато разсейваше домакина ни, ми позволяваше да претърсвам града за следи от Книгата на Диханията.

Ала не го вършех твърде целеустремено. Не биваше да изглеждам прекалено заинтригувана, кръстосвайки улиците и пристанищата, не трябваше да задавам подозрителни въпроси за съкровищата и легендите на Адриата. Макар и да се будех призори, изчаквах по-нормален час за разходката си из града, като преди това си взимах дълга вана, за да упражнявам водната магия. И въпреки че след час творенето на водни животни ми омръзваше… ми ставаше все по-лесно. Навярно заради близостта с Таркуин или пък заради някоя вродена наклонност към водата. При всички случаи нямаше как да попитам.

След закуска гледах да си придам леко отегчен и безцелен вид, отправяйки се през лъснатите коридори на двореца към пробуждащия се град.

Почти никой не ме разпознаваше, докато оглеждах небрежно магазини, къщи и мостове за искрица от магията на Таркуин — което никак не ме учудваше. Все пак „В недрата на Планината“ бяха заточени само Върховните елфи, благородниците. Тези хора бяха понесли мъченията си тук.

Сградите и улиците бяха осеяни с белези от жестоко потушения бунт на гражданите: следи от палежи, разрушени стени, цели здания, превърнати в руини. В момента наистина реставрираха задната част на двореца. Три от кулите му бяха почти срутени и бежовите им камъни изглеждаха обгорени и ронливи. От Книгата нямаше и следа. В сринатите райони на града кипеше бурна ремонтна дейност.

Хората, с които се разминавах — Върховни елфи и по-нисши същества с люспи, хриле и дълги ципести пръсти, като че ли също се възстановяваха лека-полека. Повечето имаха белези по себе си, а на някои им липсваха крайници. Но в очите им… в очите им лъщеше светлина.

Бях спасила и тях.

Бях ги освободила от ужасите на изминалите пет десетилетия.

Бях ги спасила… макар и с цената на нещо непростимо.

Никога нямаше да изкупя вината си за него, но… видяното като че ли я облекчаваше. И на третата вечер се върнах с празни ръце в двореца, кацнал на хълма над града, за да чуя от Рисанд как е минала последната среща и дали поне той е успял да научи нещо важно.

Докато изкачвах мудно стълбището, укорявайки тялото си, задето все още не беше влязло във форма, независимо от уроците на Касиан, мярнах Амрен да чисти ноктите си на балкона на една от кулите.

Вариан стоеше на входа към балкона на съседната кула, само на един скок разстояние — и сякаш премисляше дали би могъл да я докопа достатъчно бързо, че да я бутне през парапета.

Все едно гледах игра на котка и куче. Амрен се миеше с лапи и го предизвикваше да я доближи. Но едва ли на Вариан щяха да му харесат ноктите й.

Освен ако именно заради тях не я следеше ден и нощ.

Разтърсих глава и продължих нагоре по стълбището, наблюдавайки отлива.

Обагреното в цветовете на залеза небе се отразяваше във водата и в мокрия пясък, който доскоро тя бе покривала. Кроткият нощен бриз прошепна до лицето ми и аз му позволих да изсуши потта по кожата ми. Някога се бях страхувала от края на лятото, бях се молила да продължи възможно най-дълго. Но сега мисълта за безкрайни горещини и ярко слънце ме отегчаваше. Напрягаше ме.

Тъкмо се канех да продължа нагоре по стълбите, когато погледът ми попадна върху издигнатата пътека, която отливът беше оставил след себе си. И малката сграда върху нея.

Нищо чудно, че я виждах за пръв път, никога досега не се бях изкачвала толкова нависоко в края на деня… А през останалата му част покритата с водорасли и морска кал сграда беше под вълните.

Сега обаче мястото беше твърде открито за чужди очи, а от такова разстояние не можех да преценя дали Книгата е укрита вътре.

За да е оправдан рискът ни, трябваше да съм напълно сигурна, преди да се опитаме да проникнем в скривалището. Напълно сигурна.

Колкото и да не ми се искаше, май вече имах план.

С Таркуин, Кресеида и Вариан вечеряхме в семейната трапезария — надежден знак, че Великият господар наистина държеше да сключим съюз, било то поради свои собствени подбуди, или не.

Вариан изучаваше Амрен като неразгадаем ребус, а тя не му обръщаше никакво внимание. Вместо това обсъждаше с Кресеида различните преводи на някакъв древен текст. Аз самата се опитвах да насоча разговора в желаната посока разказвайки на Таркуин за нещата, които бях видяла в града му през последния ден — за прясната риба, която си бях купила от пристанището.

— Изяла си я на място? — учуди се Таркуин.

Рис следеше разговора ни, облегнал брадичка на юмрука си.

— Опържиха ми я заедно с обяда на рибарите. И то безплатно.

Таркуин се засмя впечатлено.

— Аз самият не съм правил подобно нещо, въпреки че съм моряк по душа.

— А трябва — посъветвах го искрено. — Беше много вкусно.

Носех огърлицата, подарък от него, и с Нуала бяхме избрали тоалет в меко гълъбовосиво, което подчертаваше лъскавите черни диаманти. Нямах никакви други бижута по себе си — нито обици, нито гривни, нито пръстени. Таркуин изглеждаше доволен, макар че Вариан едва не се задави, като ме зърна с една от семейните им реликви. Кресеида, за моя изненада, заяви, че огърлицата ми стояла добре, пък и бездруго не й било тук мястото. Съмнителен комплимент, но от нейната уста звучеше достатъчно ласкаво.

— Е, може да го направя още утре. Ако имаш желание да ме заведеш.

Отвърнах му с усмивка — нищо че броях всяка след укора на Рис. Освен кратките ежевечерни доклади за липсата на каквото и да било развитие по въпроса с Книгата, почти не си бяхме говорили от нощта на тоста ни, което се дължеше на ангажираните ни дни, а не на неудобството…

— С удоволствие — добавих. — А може рано сутринта, преди прилива да се разходим по морската пътека. Онази малка сграда ми се струва очарователна.

Кресеида замлъкна, но аз продължих, отпивайки глътка вино.

— Тъй като вече разгледах почти целия град, ми се иска да видя и нея, преди да продължа към сушата.

Погледът, който Таркуин изпрати на Кресеида, беше достатъчно потвърждение.

Онази каменна сграда наистина укриваше нещо важно.

— Това са просто руините на един храм — излъга ловко Таркуин. — Останали са само кал и водорасли. От години се каним да го реставрираме.

— Е, в такъв случай май е най-добре да минем по моста. Наситих се на кал.

Не забравяй, че аз те спасих, че се борих с червея Миденгард — забрави заплахата…

Погледът на Таркуин се задържа върху мен осезаемо дълго.

За част от секундата запратих безмълвната си тайна сила към него, подобно на копие, насочено към съзнанието му, към предпазливостта в очите му.

Но то се заби в щита му — щит от морско стъкло, корал и солена вода.

Превърнах се в морето, в шепота на вълните по крайбрежните камъни, в блясъка на слънцето по белите криле и чайките. Превърнах се в Таркуин — в щита му.

И преминах през него, оставяйки след себе си прозрачна тъмна нишка, която да последвам до дома, ако се наложеше. Позволих на инстинкта си, несъмнено дарен от Рис, да ме води напред. Към целта ми.

Мислите на Таркуин ме заобсипваха като дребни камъчета. Защо разпитва за храма? Точно него ли трябваше да спомене… Всички на масата продължаваха да се хранят. Аз също. Накарах лицето си — в друго тяло, в друг свят — да се усмихва приветливо.

Защо толкова искаха да дойдат тук? Защо разпитват за съкровищата ми?

Облях мислите му със своите като с вълни.

Тя е безобидна. Тя е мила, тъжна и съкрушена. Видя как се отнася към народа ти. Как се отнася към теб. Амарант е поразила добрината в сърцето й.

Изливах мислите си в него, съживени с морска сол и крясъците на гларусите — увити в същността на Таркуин, част от която ми беше предал.

Води я на сушата утре. Така ще спре да разпитва за храма. Тя е спасителката на Притиан. Твоя приятелка.

Думите ми потъваха в съзнанието му като камъчета в езеро. И постепенно подозрението избледня в очите му.

Заотстъпвах назад, назад, назад, през стената от океан и перли, и навътре, докато тялото ми не ме огради като клетка.

Таркуин се усмихна.

— Ще се срещнем след закуска. Освен ако Рисанд не е планирал други срещи с мен.

Нито Кресеида, нито Вариан го погледнаха. Дали Рис не се беше погрижил за техните съмнения?

В мига, в който осъзнах какво бях сторила, през смразената ми кръв прелетя светкавица…

Рис махна лениво с ръка.

— Разбира се, Таркуин, отстъпвам ти моята дама за деня.

Моята дама. Не обърнах внимание на думите му. Вместо това опитах да потуша смайването от новото си постижение, бавно нарастващия ужас от простъпката ми, за която Таркуин никога нямаше да разбере.

Приведох се напред и опрях голите си ръце върху хладното дърво на масата.

— Разкажи ми какви забележителности има на сушата — помолих домакина ни, отклонявайки вниманието му от храма на морската пътека.

Рис и Амрен изчакаха всички светлини в двореца да угаснаха, преди да дойдат в стаята ми.

Аз седях в леглото, броях минутите и изготвях плана си. Никоя от стаите за гости нямаше изглед към издигнатата в морето пътека — сякаш домакините не искаха никой да я вижда.

Рис пристигна пръв, затвори вратата след себе си и облегна гръб на нея.

— Колко бързо се учиш само. На повечето даемати са им нужни години да овладеят тази техника.

Забих нокти в дланите си.

— Усетил си ме?

Чак сега проумявах какво се беше случило наистина.

Той кимна леко.

— И толкова умело подлъга щитовете му със собствената му същност… Умницата ми тя.

— Никога няма да ми го прости — пророних аз.

— Никога няма да разбере. — Рис килна глава и копринената му тъмна коса се люшна върху челото му. — Ще свикнеш с чувството, че пресичаш забранена граница, че нахлуваш взлом в чужди съзнания. В интерес на истината и на мен ми беше особено приятно да насочвам Вариан и Кресеида към по-интересни размисли.

Сведох поглед към светлия мраморен под.

— Ако не се беше погрижила за Таркуин — продължи той, — най-вероятно щяхме здравата да загазим.

— И бездруго аз съм виновна… аз попитах за храма. Трябваше да поправя грешката си. — Поклатих глава. — Просто ми се струва нередно.

— Винаги ще е така. Или поне трябва да е така. Прекалено много даемати губят чувството на вина. Но тази вечер… цената си струваше.

— И себе си ли така успокояваше, когато редовно проникваше в моето съзнание? Тогава струваше ли си?

Рис се отблъсна от вратата и дойде до леглото.

— Дори не припарих до някои кътчета от съзнанието ти, до някои неща, които са си лично твои и трябва да останат такива. А що се отнася до другото… — Той стисна челюсти. — Дълго време ме плашеше до смърт, Фейра. Но нямаше как да се появя в Двора на Пролетта и да проверя дали си добре. — В коридора се чуха тихи стъпки. Амрен. Рис обаче не откъсна очи от мен. — Ще ти обясня останалото някой друг път.

Вратата се отвори.

— Доста глупаво място да скриеш книга — обяви Амрен вместо поздрав и се пльосна на леглото.

— И последното място, където би я потърсил някой — изтъкна Рис и отиде да седне пред тоалетната масичка до прозореца. — Навярно са защитили Книгата със заклинания против гниене заради влагата. Но нима има по-добро скривалище от разрушен храм, видим само за минути през деня, когато пък земята около него е пред очите на целия град? Ако опитаме да влезем денем, ще ни забележат хиляди хора.

— Как да постъпим тогава? — попитах аз.

— По всяка вероятност и ответрянето до вътрешността му е невъзможно — продължи Рис, облягайки ръце върху бедрата си. — Не бива да рискуваме. Затова ще проникнем през нощта, и то по стария изпитан начин. Ще ви пренеса до мястото и ще остана на пост отвън. — Обясни той, когато вдигнах въпросително вежди.

— Колко кавалерско от твоя страна да свършиш лесната работа и да предоставиш на безпомощните дами ровенето в калта и водораслите — отбеляза Амрен.

— Някой трябва да кръжи нависоко, за да следи за натрапници, и ако изникне опасност, да подаде сигнал. Както и да ви крие от хорските погледи.

Свъсих вежди.

— Ключалките отговарят на допира му. Дано отговорят и на моя.

— Кога действаме? — попита Амрен.

— Утре вечер — отвърнах аз. — Тази вечер по отлив ще проучим смените на стражите и къде са постовете им, за да знаем колко от тях ще трябва да се справим, преди да пристъпим към действие.

— Мислиш като същински илирианец — рече Рис.

— Това май трябва да е комплимент — обясни ми Амрен.

Той изсумтя и част от силата му явно се изплъзна, защото около гърба му се струпаха сенки.

— Нуала и Серидуен вече сноват из двореца. Аз ще огледам околностите от небето. Вие двете най-добре си направете една разходка преди лягане. Голяма жега е — предложи Рис и отлетя сред пърпорене на невидими криле и топъл, тъмен полъх.

Устните на Амрен изглеждаха кървавочервени на лунната светлина. Знаех на кого се полага задачата да премахне нежеланите свидетели — и в същото време да си устрои угощение. Устата ми пресъхна леко.

— Какво ще кажеш да се поразходим?

ГЛАВА 36

Следващият ден беше мъчение. Бавно, безкрайно, горещо като пещ мъчение.

Престореният ми интерес, докато с Таркуин се шляехме по сушата и се усмихвах на познатите му, ставаше все по-трудно и по-трудно начинание под жаркото слънце, което преброждаше небето и мудно се спускаше към хоризонта. Лъжкиня, крадла, измамница — така щяха да ме наричат съвсем скоро.

Надявах се да осъзнаят — Таркуин да осъзнае, — че го правехме за наше общо добро.

Навярно беше върховна наглост да разсъждавам така, но… Ако съдех по напрегнатия поглед между Таркуин и Кресеида и опита им да отклонят вниманието ми от храма, едва ли щяха да предадат Книгата доброволно. Явно имах причиня да я искат за себе си.

Навярно новият свят на Таркуин можеше да бъде изграден единствено върху доверие… ала нямаше да му се отдаде шанс да го построи, ако армиите на Хиберн опустошаха земите му.

Точно това си повтарях отново и отново, докато се разхождахме из града му, докато се усмихвах любезно на поданиците му, които, макар и не толкова жизнерадостни, колкото гадателите на Веларис, излъчваха някак плаха, изстрадана самота. Така изглеждаха хората, претърпели най-лошото, но и опитали да го загърбят.

Както аз самата трябваше да загърбя собствената си тъмнина.

Щом слънцето най-сетне започна да потъва зад линията на морето, признах на Таркуин, че съм уморена и гладна, а той, като един грижовен кавалер, ми купи рибен пай на път към дома. Той самият беше хапнал пържена риба на пристанището по-рано през деня.

Вечерята мина още по-тежко.

Щяхме да си тръгнем още преди закуска, но никой от тях не подозираше. Рис беше споменал, че смятаме да потеглим към Двора на Нощта през ранния следобед, така че едва ли неочакваното ни заминаване щеше да предизвика нечии подозрения. Възнамеряваше да остави на Таркуин бележка с оправдание за спешен ангажимент и благодарност за гостоприемството му, а после да ни ответри до Веларис. Само всичко да минеше по план.

Бяхме разузнали постовете и смените на стражите — както на острова, така и на сушата.

А когато Таркуин ме целуна по бузата за лека нощ, изрази съжалението си, че това била последната ми нощ в двореца и обеща скоро да посети Двора на Нощта… едва не паднах на колене да му поискам прошка.

Ръката на Рисанд върху гърба ми обаче ми напомняше колко е важно да запазя самообладание, макар че по лицето му не видях друго, освен хладна усмивка.

Отидох в стаята си, където вече ме чакаше илирианския ми боен костюм. Заедно с онзи колан с илириански ножове.

Затова отново се приготвих за битка.

Като настъпи отливът, Рис ни пренесе до морската пътека и пак се издигна в небето, откъдето щеше да наблюдава стражите на острова и сушата, докато ние издирвахме книгата.

Двете с Амрен заджапахме в лепкавата, зловонна кал към храма, чиито тъмносиви камъни бяха окичени с дребни ракообразни твари, миди и водорасли. С всяка стъпка във вътрешността му онова нещо в гърдите ми повтаряше: къде си, къде си, къде си?

Рис и Амрен бяха проверили за защитни заклинания около храма и не намериха нито едно, което беше странно, но и добре дошло. Тъй като входът беше отворен, не посмяхме да запалим факла, но в каменния таван имаше достатъчно пукнатини, които пропускаха лунната светлина.

Двете с Амрен, потънали до коляно в калта, огледахме помещението, широко около десетина метра. Единственият звук отвън беше лекото плискане на вълните по камъните.

— Усещам я — пророних накрая. — Сякаш нещо дращи с остри нокти гръбнака ми. — И наистина кожата ми изтръпна, а косъмчетата под бойния ми костюм настръхнаха. — Като че ли… спи.

— Нищо чудно, че са я скрили под камъни, кал и морска вода — рече Амрен и се завъртя на място, шляпайки в тинята.

Потреперих и отново огледах помещението. Чувствах илирианските ножове в колана си по-безполезни от клечки за зъби.

— Не е в стените. Но е тук някъде.

Двете сведохме погледи едновременно.

— Трябваше да си донесем лопата — каза Амрен.

— Нямаше време.

Отливът достигаше крайната си точка. Вече всяка минута беше важна. Не само заради бавно завръщащата се вода, но и заради наближаващия изгрев.

Направих още няколко мъчителни стъпки в гъстата кал, съсредоточена в зова на Книгата. Спрях в центъра на помещението — точно в самия център. Тук, тук, тук, прошепна тя.

Наведох се и се заех да ровя в калта с ръце, изтръпвайки от ледения й допир, от острите парчета мидени черупки, които одираха голата ми кожа.

— Хайде, нямаме много време.

Амрен изцъка с език, но бръкна в лепкавата тиня. Дребни раци и кой знае какви други гадинки гъделичкаха пръстите ми. Гледах да не мисля за тях.

Ровихме и ровихме задъхано, докато целите ни ръце не се покриха със солена кал, щипеща одрасканата ни кожа. Докато не напипахме оловна врата.

Амрен изруга.

— Оловото съхранява пълната й мощ, защитава я. Някога покривали саркофазите на великите владетели с него, защото вярвали, че един ден ще се събудят.

— Ако не възпрем краля на Хиберн, може и така да стане.

Амрен потрепери и посочи вратата.

— Заключена е.

Избърсах едната си ръка в единствената чиста част от тялото ми — шията, а с другата изчистих и последната кал на кръглата врата. Допирът с оловото запрати ледени стрели в кръвта ми. В средата на оловната плоча беше издълбан древен спираловиден символ.

— Тази врата я има от много време — пророних.

Амрен кимна.

— Няма да се учудя, ако, въпреки че е белязана със знака на Великия господар, Таркуин и предшествениците му никога не са стъпвали тук. Може би кръвното заклинание, защитаващо вратата, не им е позволило да проникнат отвъд, дори след като властта е преминала в техни ръце.

— Но тогава защо ламтят по Книгата?

— Ти не би ли скрила предмет с такава страшна сила на достъпно място? За да не може никой да го използва за зло или собствена облага? А може и да я пазят за разменна монета, ако някога се стигне дотам. Нямам представа защо точно на техния двор са поверили едната половина от Книгата.

Поклатих глава и долепих длан върху руната в оловото.

През тялото ми пробяга светкавица и натиснах още по-силно.

Пръстите ми се залепиха за вратата, сякаш мощта изсмукваше живота ми, изцеждаше кръвта ми, както Амрен изцеждаше жертвите си, и усетих, че се колебае, чуди се…

Аз съм Таркуин. Аз съм лятото; аз съм топлината; аз съм морето и небето, и засятото поле.

Превърнах се във всяка усмивка, която някога ми беше дарявал, в кристалното синьо на очите му, бронзовата му кожа. Усетих как собствената ми кожа се променя, как костите ми се разпъват и придобиват друга форма. След миг вече бях Таркуин и бутах оловната врата с мъжки ръце. Превърнах се в онова, което бях вкусила по щита в съзнанието му — море, слънце и сол. Дори не се замислих каква сила съм използвала. Не позволих на никоя част от себе си да прозира изпод облика на Таркуин.

Аз съм твой господар и ще ме пуснеш отвъд.

Усещах напора на ключалката, задъхана от концентрация…

Докато не чух щракване и стон на древни панти.

Върнах се в собствената си кожа и залитнах към струпаната купчина кал отдясно, а вратата хлътна надолу и потъна настрани под каменния под, разкривайки спираловидно стълбище, спускащо се към първичен мрак. А влажният, солен полъх от недрата му донесе със себе си пипалата на древната сила.

От другата страна на зейналата дупка лицето на Амрен беше пребледняло, а сребристите й очи светеха ярко.

— Никога не съм виждала Котела — пророни тя, — но сигурно притежава чудовищна сила, щом само зрънце от нея излъчва… такава мощ.

Силата наистина изпълваше цялото помещение, главата, дробовете ми — задушаваше ме, давеше ме, съблазняваше ме…

— Побързай — подканих я и малка топка елфическа светлина се стрелна надолу по витото стълбище, озарявайки сиви, протрити стъпала, обгърнати с хлъзгава слуз.

Извадих ловния си нож и поех надолу, долепила ръка в ледената каменна стена, в случай че се подхлъзнех.

Само след една извивка на стръмното стълбище кълбото ни светлина затанцува по дълбока до кръста, смърдяща вода. Плъзнах поглед към прохода в дъното му.

— Виждам коридор и някакво помещение отвъд него. Чисто е — уведомих Амрен, която ме следваше плътно.

— Тогава побързай — нареди ми тя.

Свиках всичката си смелост и навлязох в тъмната вода, сподавяйки писъка си при сблъсъка с ледената, мазна течност. Амрен издаде отвратен звук, потънала до гърдите в нея.

— Това място несъмнено се изпълва бързо по прилив — отбеляза тя, докато крачехме през водата покрай множеството дренажни дупки в стените.

Придвижвахме се бавно, Амрен беше нащрек за скрити заклинания и капани, но… не попаднахме на никакви. Все пак кой би слязъл на подобно място?

Само глупаци — отчаяни глупаци, ето кой.

Дългият каменен проход водеше до втора оловна врата. Зад нея древната сила обгръщаше безплътното присъствие на Таркуин.

— Тук вътре е.

— Не се и съмнявам.

Намръщих й се, макар и двете да треперехме от студ, проникващ толкова надълбоко, че навярно човешкото ми тяло нямаше да го понесе.

Долепих длан до вратата. Този път изпитателните, изцеждащи вълни на оловото се впиха още по-силно в мен. Така силно, че ми се наложи да вкопча татуираната си ръка във вратата, за да не се свлека на колене и да не заридая, докато ровеше из душата ми.

Аз съм лятото, аз съм лятото, аз съм лятото.

Този път не се превъплътих в Таркуин, нямаше нужда. Вратата изщрака, простена и се търкулна в каменния си процеп в стената сред плискане на вода, а аз залитнах назад към отворените ръце на Амрен.

— Противна ключалка — изсъска тя, потрепервайки не само от водата.

Главата ми се въртеше. Ако ни чакаше още едно такова премеждие, вероятно щях да припадна.

Кълбото елфическа светлина заподскача напред към открилото се помещение, но ние не го последвахме.

Водата не се разля вътре, а се спря в невидим праг. Сухата камера отвъд него беше празна, с изключение на кръгъл подиум с пиедестал в средата.

И малка оловна кутия върху него.

Амрен махна плахо с ръка над мястото, където водата просто… спираше. След като се увери, че прагът не е омагьосан, пристъпи отвъд него, покапвайки с вода сивия каменен под, потръпна леко и ме извика да вляза.

Заджапах бързо през водата и едва не паднах на сухия под, когато тялото ми скочи във въздуха. Обърнах се и наистина видях черна водна стена, сякаш възпряна от широко стъкло.

— Да побързаме — подкани ме Амрен и аз не възразих.

Огледахме внимателно помещението: пода, стените, тавана. Не се виждаха скрити механизми и капани.

Макар и с размерите на обикновена книга, оловната кутия като че ли поглъщаше елфическата светлина. А в нея шепнеха отпечатъкът от силата на Таркуин… и самата Книга.

В следващия миг чух глас, толкова ясен, сякаш Амрен бе проговорила.

Коя си ти — какво си? Ела по-близо… дай да те подуша, да те огледам…

Спряхме от двете страни на пиедестала, докато кълбото светлина продължаваше да кръжи над оловния капак.

— Няма предпазни заклинания — обяви Амрен с глас, потих от стърженето на подметките ни по каменния под. — Не усещам магия. Трябва да вземеш Книгата и да вървим. — Мисълта да докосна кутията, да се доближа до нещото в нея… — Приливът се задава — добави тя, вдигайки очи към тавана.

— Толкова скоро?

— Може би морето знае какво правим. Нищо чудно да служи на Великия господар.

А ако водата ни свареше тук…

Едва ли водните ми животинчета щяха да помогнат. Паниката се загърчи в стомаха ми, но аз я отблъснах и вирнах смело брадичка.

Кутията щеше да е тежка… и студена…

Коя си ти, коя си ти, коя си ти…

Раздвижих пръстите и врата си.

Аз съм лятото; аз съм морето и слънцето, и зеленината.

— Хайде, хайде — пришпори ме Амрен.

От тавана започваше да се процежда вода.

Коя си ти, коя си ти, коя си ти…

Аз съм Таркуин; Велик господар и твой повелител.

Кутията замлъкна. Сякаш отговорът ми й стигаше.

Грабнах я от пиедестала и студеният метал захапа ръцете ми, а силата в нея се просмука като нефт в кръвта ми.

Древен, жесток глас изсъска: Лъжкиня.

И вратата се затръшна.

ГЛАВА 37

— Не! — извика Амрен и заби юмрук като искрящ чук в оловото… веднъж, два пъти.

Над нас се чуваше плискането на водата, спускаше се бясно по стълбището, нахлуваше в стаята отвъд…

Не, не, не…

Пъхнах кутията в широкия вътрешен джоб на кожения ми жакет и тръгнах към вратата. Амрен бе долепила пламтяща длан до метала и така го нажежаваше, че по цялата му повърхност се виеха огнени искри, които сякаш изписваха руни на неин собствен език, когато…

Вратата се отвори със замах.

И морската вода влетя през нея.

Опитах да се хвана за стената, но водната стихия ме помете назад, поглъщайки ме в ледения си мрак. Студът й открадна дъха от дробовете ми. Намери вратата, намери вратата…

Краката ми достигнаха дъното и се изтласках от него, а като изплувах на повърхността, вдишах жадно и огледах сумрачното помещение за Амрен. Тя се държеше за стената и протягаше ръка към мен — пламтяща ръка.

Спуснах се към нея през вода до гърдите, борейки се с бесния порив на морето, докато призовавах онази нова сила в тялото си, в ръцете си…

Водата като че ли се поукроти, сякаш зрънцето мощ в мен усмиряваше яростта й. Амрен се катереше нагоре по стената.

— Взе ли я? — изкрещя над водния бумтеж.

Кимнах и в този момент осъзнах, че не протягаше ръка към мен, а към вратата, която бе принудила да се върне в каменния си процеп и сега държеше, за да мина.

Пъхнах се през свода и Амрен прескочи от другата страна, а в следващия момент вратата се затвори с такава сила, че ми стана чудно как бе успяла да я задържи.

За жалост обаче, водата в прохода вече нямаше накъде да се излива.

— Върви — извика ми Амрен, но аз директно я сграбчих, метнах я на гръб и извих краката й около корема си.

— Просто… прави каквото трябва — процедих, изопнала врат над издигащата се вода.

Не оставаше много до стълбището — стълбището, което се беше превърнало във водопад. Къде се губеше Рисанд, дявол да го вземе?

Амрен вдигна длан и водата се огъна пред нас. Не ни освободи чиста пътека, а по-скоро наруши леко течението й. Аз насочих силата на Таркуин — моята сила — към нея. Водата се успокои още повече и всяка нейна частица се напрегна и изпълни заповедта ми.

Спуснах се към стълбището, стиснала бедрата на Амрен достатъчно силно, че да й оставя синини. С всяка моя стъпка водата възвръщаше буйния си наплив, вече достигаше челюстта ми, устата ми…

Въпреки това успях да достигна стълбището и едва не подхлъзнах на първото стъпало. Амрен вдиша рязко зад гърба ми.

Не от страх, а за глътка въздух, осъзнах, когато мощна водна стена заля стълбището. Като че ли огромна вълна бе помела целия храм. Дори моят контрол над водната стихия не успя да я възпре.

Имах време само колкото да си поема малко въздух, да стисна краката на Амрен още по-здраво и да се приготвя за сблъсъка…

В този миг вратата в горния край на стълбището се плъзна бавно, приклещвайки ни в гроб, иззидан от вода.

Бях мъртва. Нямаше измъкване оттук.

Бях поела последната си глътка въздух и щях да съм в съзнание, докато дробовете и тялото ми не ме предадяха и не погълнех фаталната доза солена смърт.

Амрен заблъска по ръцете ми да я пусна и заплувах след нея, мъчейки се да укротя подивялото си сърце, дробовете си, да ги убедя, че всяка секунда е важна. Тя достигна вратата И блъсна длан в нея. По метала засвяткаха символи — отново и отново. Но не помръдваше от мястото си.

Достигнах я и напънах с тяло, докато оловото не се изкриви под рамото ми. В следващия миг от пръстите ми пораснаха нокти на хищна птица и нападнах с тях метала…

Дробовете ми горяха. Гърчеха се от болезнени спазми…

Амрен блъскаше по вратата и символите от елфическа светлина започваха да гаснат, мъждукайки така, сякаш отброяваха последните удари на сърцето й…

Трябваше да си поема въздух, да отворя уста и да вдишам, да потуша огъня в гърдите си…

Вратата изхвърча навън.

Кълбото елфическа светлина още грееше достатъчно ярко, за да зърна трите приказни, неземни същества с рибешки зъби, чиито дълги ципести пръсти ни придърпаха към покритите им с жабешка кожа обятия.

Водни сенки.

Не можех повече.

Като усетих бодливия им допир, отворих уста и водата прогони последните ми мисли, звуци и въздух. Тялото ми се сгърчи, острите ми нокти се прибраха…

Нещо ме изтласка през водната стена, наситена с боклуци и водорасли, толкова бързо, че очите под затворените ми клепачи запариха.

Сетне усетих топъл въздух — въздух, въздух, въздух, но дробовете ми бяха пълни с вода.

Нечий юмрук се заби в стомаха ми и аз я повърнах върху вълните. После загълтах въздух, примигвайки недоумяващо към лилаворозовата шир на утринното небе.

Някой се изкашля и вдиша рязко недалеч от мен. Завъртях се във водата на залива и видях Амрен да повръща — жива.

Сред вълните между нас водните сенки ни наблюдаваха с огромни, тъмни очи, а ониксовата им коса бе прилепнала като шлем по странните им глави.

Слънцето изгряваше зад тях, градът наоколо се разбуждаше.

Едно от съществата проговори:

— Дългът на сестра ни е изплатен.

После изчезнаха.

Амрен вече плуваше към далечния бряг — към сушата.

Молейки се водните сенки да не решат да се върнат и да ни разкъсат, заплувах след нея с бързи, но възможно най-незабележими движения.

Накрая достигнахме един тих плаж и се проснахме уморено на пясъка.

Голяма сянка скри слънцето и нечий ботуш ме побутна по прасеца.

— Какво правите тук? — попита Рисанд, облечен в черния си боен костюм.

Отворих очи и видях Амрен да се надига на лакти.

— Къде се загуби, по дяволите? — отвърна му с въпрос тя.

— Успяхте да задействате всеки един капан в проклетия храм. Бях зает да излавям всички стражи, които се спуснаха към двореца, за да обявят тревога. — Гърлото ми беше раздрано, а пясъкът гъделичкаше бузите и голите ми ръце. — Нали уж щеше да се погрижиш за това — укори я той.

— Проклетият храм… или проклетата Книга почти изцедиха силите ми — изсъска насреща му Амрен. — За малко да се удавим.

Той стрелна поглед към мен.

— Не усетих нищо през връзката…

— Сигурно онова място я е блокирало, идиот такъв — озъби му се Амрен.

Очите му просветнаха.

— Намерихте ли я?

Явно изобщо не го интересуваше, че почти се бяхме удавили, че бяхме на крачка от смъртта.

Докоснах жакета си и тежката метална плоча във вътрешния му джоб.

— Хубаво — каза Рис и тревогата в гласа му ме накара да надникна зад него.

В двореца отвъд залива наистина беше настанало оживление.

— Изпуснах няколко стражи — процеди той, хвана и двете ни за ръка и след миг изчезнахме от плажа.

Тъмният вятър беше студен и буен, а аз почти нямах сили да се държа за Рис.

И моите, и тези на Амрен се изчерпаха напълно тъкмо когато кацнахме във фоайето на градската къща. И двете се срутихме на дървения под, разпръсквайки вода и пясък по килима.

— Какво става тук, дявол да го вземе? — провикна се от трапезарията Касиан.

Вдигнах гневен поглед към Рисанд, който просто тръгна към масата.

— И аз очаквам обяснение — заяви той на зяпналите в недоумение Касиан, Азриел и Мор.

Аз обаче се обърнах към Амрен, която още съскаше на пода. Тя присви зачервени очи насреща ми.

— Как?

— По време на Десятъка пратеничката на водните сенки се оплака, че не може да плати нито със злато, нито с риба. Със сестрите й умираха от глад. — Всяка дума напускаше гърлото ми с болка и очаквах да повърна отново. Рис заслужаваше да изцапам килима му. Макар че сигурно щеше да си удържи за щетите от заплатата ми. — Затова й дадох част от бижутата си, с които да изплати дължимото. Тя ми се закле, че със сестрите й никога няма да забравят добрината ми.

— Ще ми обясни ли някой какво става, ако обичате? — обади се Мор откъм трапезарията.

Двете останахме на пода, а малкото тяло на Амрен се разтърси от тих смях.

— Какво? — учудих се аз.

— Само безсмъртен със смъртно сърце би дал пари на онези ужасни твари. Толкова е… — Амрен прихна отново. Черната й коса беше наслоена с пясък и водорасли. За момент дори ми изглеждаше… човешки. — Не знам какъв късмет имаш, момиче, но определено трябва да благодариш на Котела за него.

Усетих как и от моите гърди се надига тих кикот пред смаяните погледи на останалите.

Последва го гърлен смях, продран като дробовете ми. Искрен, макар и леко истеричен — изпълнен с облекчение.

Двете се спогледахме и продължихме да се смеем.

— Дами — обади се Рисанд със спотаена заповед в гласа.

Изправих се на крака с пъшкане, ръсейки пясък около себе си, и подадох ръка на Амрен. Тя я стисна здраво, дори живачните й очи излъчваха учудваща топлота. Като стана, щракна с пръсти.

И дрехите ни мигновено изсъхнаха. С изключение на влажното петно под едната ми гърда, където още стоеше кутията.

Тръгнах към смълчаните си съюзници и бръкнах във вътрешния джоб на жакета. Леденият метал ухапа пръстите ми.

Пуснах оловната кутия на масата.

Тя тупна върху дървото и всички изругаха уплашено.

Рис вдигна пръст към мен.

— Само още нещо, Фейра. Ще бъдеш ли така добра да я отключиш?

Коленете ми омекнаха, главата ми се въртеше и чувствах устата си суха като пепел, пълна със сол и пясък, но… исках всичко да приключи.

Затова седнах в един стол, придърпах омразната кутия пред себе си и опрях длан в капака й.

Здравей, лъжкиньо, измърка тихо тя.

— Здравей — отвърнах кротко.

Ще ме прочетеш ли?

— Не.

Останалите не смееха да проронят и дума, въпреки че смайването им беше осезаемо. Рис и Амрен ме наблюдаваха най-съсредоточено.

Отвори се, наредих безмълвно.

Кажи „моля“.

— Моля — подчиних се аз.

Кутията — Книгата — замлъкна. После пророни:

Сходството събира.

— Отвори се — процедих през зъби.

Погубен и Възкресен; Възкресен и Погубен — така се върти колелото. Сходството събира.

Натиснах по-силно с длан, толкова уморена, че не ме беше грижа какви мисли се изливат от съзнанието ми, какви частици от мен самата и от някой друг: зной и вода, и лед, и светлина, и сянка.

Унищожителке на проклятия, прошепна Книгата и кутията се отвори.

Отпуснах се в стола, благодарна за бумтящия огън в близката камина.

Лешниковите очи на Касиан тъмнееха.

— Дано повече никога не чуя този глас.

— О, пак ще го чуеш — увери го равнодушно Рисанд, вдигайки оловния капак. — Защото ще ни придружиш на срещата с простосмъртните кралици, щом благоволят да откликнат на поканата ни.

Бях твърде изтощена, за да мисля за предстоящите ни премеждия. Ето защо просто надникнах в кутията.

Вътре нямаше книга — не и от хартия и кожа.

Страниците й бяха изковани от тъмен метал и свързани с три пръстена от злато, сребро и бронз, а думите — издълбани старателно на азбука, която не разпознавах. Е, в крайна сметка се оказваше, че уроците ми по четене са били напразни.

Рис не я извади от кутията и всички надникнахме вътре — само за да се отдръпнем ужасени.

Единствено Амрен продължи да се взира в нея с пребледняло като восък лице.

— Какъв е този език? — попита Мор.

Стори ми се, че ръцете на Амрен треперят, но преди да се уверя, тя ги пъхна в джобовете си.

— Не е от този свят.

Само Рис не се изуми от шока по лицето й, сякаш бе подозирал на какъв език може да е написана Книгата и именно затова я беше взел на тази мисия.

— Какъв тогава? — подкани я Азриел.

Тя не откъсваше поглед от Книгата — все едно виждаш призрак, някакво чудо.

— Това е Лешон Хакодеш. Свещеният език.

Живачните й очи се вдигнаха към Рисанд, явно и тя проумяваше защо бе настоял да я вземе с нас.

— Носят се легенди, че е написана на езика на велики същества, чийто страх от Котела ги подтикнал да създадат Книга, способна да се бори със силата му. Велики същества, посетили света ни… преди да изчезнат завинаги. Само ти, Амрен, можеш да я разчетеш.

— Не си играй такива игрички, Рисанд — предупреди го Мор.

Той поклати глава.

— Не е игра. Просто предположих, че Амрен може да ми е нужна… и се оказах прав.

Ноздрите на Амрен се разшириха леко и за момент се зачудих дали няма да го удуши, задето не й беше споделил теорията си, че Книгата може да е нещо повече от ключа към спасението ни.

Усмивката на Рис сякаш казваше, че ще й позволи да опита.

Дори Касиан посегна към дръжката на ножа си.

Тогава обаче Рисанд продължи:

— Освен това подозирах, че Книгата може да съдържа магията, необходима да те освободя и да те изпратя у дома. Възможно е, ако наистина твоята раса я е написала.

Амрен преглътна.

— Мамка му! — пророни Касиан.

— Не ти разкрих съмненията си — продължи Рис, — защото не исках да ти давам напразни надежди. Но ако легендите за този древен език се окажат верни… Не е изключено да намериш онова, което издирваш толкова дълго, Амрен.

— За да я разчета, ми трябва и другата половина — обяви тя с пресипнал глас.

— Да се надяваме, че кралиците ще отвърнат на поканата ни. — Той се намръщи към пясъка и водата, изцапали фоайето. — И че срещата с тях ще мине по-добре от тази.

Тя стисна устни, но очите й пламтяха.

— Благодаря ти.

Десет хилядолетия изгнаничество — самота.

Мор въздъхна — силен, драматичен звук, с който несъмнено целеше да наруши тежкото мълчание — и изяви желание да научи цялата история.

Азриел обаче отбеляза:

— Дори Книгата да е способна да обезсили Котела… ни остава да се преборим с Юриан.

Всички вдигнахме погледи към него.

— Ето това не ми се връзва — поясни шпионинът, почуквайки с белязан пръст по масата. — Защо му е на краля да го възкресява? И как го подчинява на волята си? Какво кара Юриан да му бъде предан?

— Мислил съм по въпроса — отвърна Рис и седна на масата срещу мен, между двамата си братя. Разбира се, че беше мислил по въпроса. Рис сви рамене. — Юриан лесно се вманиачаваше в това да преследва някакви неща… И умря с много непостигнати цели.

Лицето на Мор пребледня леко.

— Ако подозира, че Мириам е жива…

— Всъщност вероятно я смята за мъртва — обясни Рис. — А кой друг би могъл да му върне някогашната любовница, ако не един крал с помощта на Котела, съумяващ да възкресява мъртъвците?

— Дали Юриан би се съюзил с Хиберн само защото смята Мириам за мъртва и иска да си я върне? — замисли се Касиан, опирайки ръце на масата.

— По-скоро… за да отмъсти на Дракон, задето открадна сърцето й — отвърна Рис. После поклати глава. — Ще говорим за това по-късно.

Напомних си, че трябва да го разпитам за тези хора, за миналото им — и защо „В недрата на Планината“ не беше споменал, че познава мъжа, чието око красеше пръстена на Амаранта. Но след като се изкъпех. И пийнех вода. И се наспях.

Четиримата обаче отново се взряха в двете ни с Амрен — чакаха да чуят историята ни. Изтупах няколко песъчинки от себе си и й позволих да им разкаже за невероятното ни премеждие в храма.

Когато вдигнах очи от дрехите си, срещнах погледа на Рис.

Килнах леко глава и свалих щита си само колкото да му изпратя няколко думи по връзката ни: За сбъднатите мечти.

След секунда усетих нежна милувка по диамантената стена в съзнанието ми — любезна молба. Спуснах защитата напълно, поканих го вътре и гласът му изпълни главата ми.

За момичето ловец, което помогна на онеправданите — и за водните сенки, които плуват много, много бързо.

ГЛАВА 38

Амрен отнесе Книгата на Диханията във велариския си дом, където и да се намираше той, а ние петимата останахме да закусим. Докато Рис разказваше на останалите за посещението ни в Двора на Лятото, аз успях да излапам храната си, преди изтощението от безсънната нощ, отключването на оловните врати и близката среща със смъртта да ме е повалило. Като се събудих, къщата беше празна, следобедното слънце обагряше всичко в златисто, а денят беше толкова необичайно топъл и прекрасен, че излязох да почета в задната градинка.

След известно време слънцето се скри зад планините и градината потъна в мразовити сенки. Аз обаче нямах желание да се разделям с него, затова изкачих мудно трите етажа на къщата с намерението да погледам залеза от терасата на покрива.

Но разбира се — разбира се, — че Рисанд вече се беше разположил в един от боядисаните в бяло железни столове, преметнал една ръка през облегалката му, докато с другата държеше небрежно чаша с някакво питие, с каквото бе пълна и цялата гарафа оставена на масичката пред него.

Разгърнал беше криле зад себе си и навярно ги припичаше на топлото слънце.

Покашлях се дискретно.

— Знам, че си там — отбеляза той, без да извръща поглед от Сидра и червеникавозлатистото море отвъд нея.

Свъсих вежди.

— Ако предпочиташ да си сам, мога да си тръгна.

Той посочи с брадичка към свободния стол пред желязната масичка. Не особено вежлива покана, но все пак я приех.

До гарафата имаше дървена кутия, която вероятно щях да сметна за някаква притурка към питието му, ако не бях забелязала седефената украса с форма на кинжал върху капака й. Ако не излъчваше аромата на море, летен зной и пръст, които веднага свързвах с Таркуин.

— Какво е това?

Рис пресуши чашата си, вдигна ръка да призове гарафата по въздуха, и си наля още един пръст, преди да ми отговори:

— Да ти кажа, доста време мислих по въпроса. — Отново зарея поглед към града си. — Дали просто не трябваше да поискам Книгата от Таркуин, ала не беше изключено да ми откаже, а после да продаде информацията на онзи, който му предложи най-висока цена за нея. А в случай че се съгласеше, пак рискувах да издаде плановете ни. Причините за мисията ни трябваше да останат тайна възможно най-дълго. — Той отпи глътка от питието си и прокара ръка през синкавочерната си коса. — Не ми хареса да крада от него. Нито да наранявам стражите му. Нито да си тръгна, без да се сбогуваме, при положение че наистина искаше да изградим съюз помежду ни. Дори приятелство. Никой от другите Велики господари не си е правил труда… не е дръзвал да общува с мен. Таркуин обаче искаше да бъдем приятели.

Погледът ми отново прескочи към кутията и повторих:

— Какво е това?

— Отвори я.

Повдигнах плахо капака.

Вътре, загнездени в легло от бяло кадифе, блестяха три рубина с размерите на кокоше яйце. Имаха толкова чист, плътен цвят, че изглеждаха направени от…

— Кървави рубини — обясни той.

Отдръпнах бързо пръсти от тях.

— В Двора на Лятото има традиция, по чиято повеля жестоките обиди се възнаграждават с кървави рубини. Нещо като официално уведомление, че за главата на провинилия се е обявена награда, че вече го издирват и скоро ще се прости с живота си. Кутията пристигна в Двора на Кошмарите преди час.

Свещена Майко!

— Предполагам, че единият е за мен. А другите два за теб и Амрен.

Тъмен вятър затвори капака.

— Допуснах грешка — пророни той. Отворих уста, но той продължи: — Трябваше да залича паметта на стражите и да ги пусна да си вървят. Вместо това ги обезвредих. От доста време не ми се беше налагало да прибягвам до физическа сила и… така се съсредоточих върху илирианското си обучение, че забравих за другия си арсенал. Сигурно са му докладвали веднага щом са се свестили.

— Рано или късно щеше да разбере, че Книгата липсва.

— Можеше да отречем, че сме я откраднали, и да го отдадем на чисто съвпадение. — Той отново пресуши чашата си. — Допуснах грешка.

— И на теб трябва да ти се случва от време на време.

— Току-що ти казах, че си обявена за враг номер едно на Двора на Лятото, а ти като че ли нямаш нищо против.

— Не съм особено щастлива… но не обвинявам теб.

Той въздъхна й отправи поглед към града, докато дневната топлина отстъпваше пред хапливия зимен студ. Това не ме притесняваше.

— Може, след като обезвредим Котела, да му върнеш Книгата… да се извиниш — предложих аз.

Рис изсумтя.

— Не. Амрен ще я задържи, колкото време й е нужна.

— Тогава му се реванширай по друг начин. Очевидно ти си искал да станете приятели. В противен случай нямаше да се терзаеш толкова.

— Не се терзая. Ядосвам се.

— Въпрос на схващане.

Той се поусмихна.

— Кръвни вражди като тази продължават векове наред… хилядолетия. Но ако така мога да предотвратя войната, да помогна на Амрен… съм готов да платя цената.

И щеше да плати прескъпо. С надеждите си за бъдещето, със собственото си щастие.

— Знаят ли останалите за кървавите рубини?

— Азриел ми ги донесе. Още обмислям как да съобщя новината на Амрен.

— Защо?

Тъмнина се настани в удивителните му очи.

— Защото тя ще поиска да се върнем в Адриата и да сринем целия град със земята.

Потреперих от ужас.

— Именно — съгласи се той.

Отправих поглед към Веларис, заслушана в звуците на чезнещия ден и на разгръщащата се нощ. Адриата ми се струваше най-обикновен град в сравнение с този.

— Разбирам защо си стигнал толкова далеч, за да защитиш земите си — подхванах, потривайки премръзналите си ръце. Не смеех дори да си представя опустошение като това в Адриата, сполетяващо Веларис… само при мисълта кръвта ми замръзна. Той плъзна предпазлив, мътен поглед към мен. Преглътнах сухо. — И защо си готов на всичко, за да ги браниш в бъдеще.

— Какво се опитваш да ми кажеш?

Лош ден — денят беше наистина лош за него. Не се засегнах от остротата в думите му.

— Предотврати войната, Рисанд, а после се тревожи за Таркуин и кървавите му рубини. Обезвреди Котела, не позволявай на краля да разруши стената и да пороби отново човечеството. След това ще намерим решение на останалото.

— Май си решила да се позадържиш?! — Равнодушно зададен, но хаплив въпрос.

— Мога да си намеря квартира, ако това намекваш. С толкова щедра заплата ще си подсигуря доста луксозно място.

Хайде. Намигни ми. Позакачай се с мен. Само… махни това изражение от лицето си.

Той обаче отвърна лаконично:

— Спести си заплатата. Името ти вече е добавено в списъка с хората, пазаруващи за моя сметка. Купувай си каквото пожелаеш. Купи си цяла къща, ако искаш.

Стиснах зъби и… дали от паника, или от отчаяние отбелязах кокетно:

— Онзи ден видях един симпатичен магазин на другия бряг на Сидра. Вътре продаваха какви ли не дантелени красоти. И от тях ли мога да пазарувам за твоя сметка, или трябва да ги платя с мои пари?

Виолетовите му очи отново намериха моите.

— Не съм в настроение за шегички.

В думите му нямаше нито хумор, нито игривост. Можех да отида да се стопля край камината, но…

Той бе останал. Беше се борил за мен.

Седмица след седмица се беше борил за мен, дори когато не му откликвах, когато нямах сили да говоря и да се интересувам дали ще оцелея, или ще загина, дали ще ям, или ще гладувам. Не биваше да го оставям с неговите мрачни мисли, с неговото чувство на вина. Беше ги носил на плещите си достатъчно дълго време.

Затова не откъснах очи от неговите.

— Не знаех, че илирианците изпадат в депресия, като се напият.

— Не съм пиян, а пия — оголи леко зъби той.

— Отново въпрос на схващане. — Облегнах се назад в стола и ми се прииска да си бях взела палтото. — Май все пак трябваше да преспиш с Кресеида, за да може и двамата да сте тъжни и самотни едновременно.

— Значи, на теб ти е позволено да имаш колкото си искаш гадни дни, но на мен не ми се полагат дори няколко часа?

— О, цупи се на воля. Щях да те поканя на пазар за дантелени пикантерийки, но… щом си решил, стой си тук.

Той не ми отговори.

Затова продължих:

— Може пък да изпратя няколко на Таркуин… с предложение да ги облека пред него, ако ни опрости провинението. Нищо чудно веднага да си вземе кървавите рубини.

Ъгълчетата на устата му се вдигнаха едва забележимо.

— Ще го приеме за подигравка.

— Само срещу няколко усмивки ми даде една от реликвите на семейството си. Обзалагам се, че ако му се появя по дантелено бельо, ще ми даде ключа за владенията си.

— Май някой има доста високо мнение за себе си.

— И защо не? Ти например ме зяпаш денонощно. — Зрънце истина и маскиран въпрос едновременно.

— Очакваш да отрека — провлачи той, но в очите му просветна нещо, — че те намирам за привлекателна?

— Никога не си ми го казвал.

— Постоянно ти повтарям, че те намирам за привлекателна.

Свих рамене, макар и да знаех, че е така — просто приемах коментарите му за шеговити комплименти и нищо друго.

— Е, може би трябва да се постараеш малко повече.

Искрата в очите му придоби хищническа яркост, запращайки тръпка по гръбнака ми. Той опря мускулестите си ръце на масата и измърка:

— Това предизвикателство ли е, Фейра?

Не се огънах под грабливия му поглед — погледа на най-могъщия мъж в цял Притиан.

— Е?

Ноздрите му се разшириха леко. Мълчаливата скръб и самотното чувство на вина бяха напуснали лицето му. Оставаше само убийствената му съсредоточеност — върху мен. Върху устата ми. Върху движенията на гърлото ми, докато се мъчех да уравновеся дишането си. Той продължи с бавен, мек глас:

— Какво ще кажеш да слезем до онзи магазин още сега, Фейра, за да пробваш няколко дантелени пикантерийки, които да изпратиш на Таркуин.

Свих пръсти в топлите си пантофи. Стъпвахме по опасна линия. Ледовитият нощен вятър си играеше с косите ни.

Но Рис вдигна поглед към небето и след част от секундата Азриел се изстреля от облаците като копие от мрака.

Не знаех дали трябваше да си отдъхна, или не, но напуснах терасата, преди да е кацнал, за да оставя Великия господар и шпионина му насаме.

Щом тръгнах по сумрачното стълбище, топлината сякаш се изля от мен, завещавайки ми неприятно, студено чувство в стомаха.

Невинните флиртове бяха едно нещо… но това…

Някога обичах Тамлин. Толкова го обичах, че без да се замисля, унищожих себе си заради него. А после се случиха още куп неща и вече бях тук… и готова да тръгна към магазина за бельо с Рисанд.

Представях си какво щеше да последва…

Продавачките щяха да са учтиви с нас — макар и малко притеснени — и щяха да поканят Рис на канапето в задната част на магазина, докато аз обличах в пробната червения дантелен комплект, който вече три пъти бях заглеждала на витрината. А след като се покажех зад завесата, свикала повече кураж, отколкото всъщност имах, Рис щеше да ме огледа от глава до пети. Поне два пъти.

И щеше да продължи да се взира в мен, докато уведомяваше продавачките, че магазинът е затворен и могат да се върнат чак утре, когато ще намерят нужната сума на тезгяха.

Аз щях да стоя пред него гола, с изключение на оскъдните парчета червена дантела, докато двамата ги слушахме как напускат работното си място с бързи, дискретни стъпки.

През цялото време той щеше да обхожда тялото ми с жаден поглед — гърдите ми през прозирната материя; корема ми, вече не така вдлъбнат от глад, а стегнат; извивките на ханша и бедрата ми — между тях. После отново щеше да намери очите ми и да ме привика с показалец и дрезгав шепот: „Ела тук“.

И аз щях да тръгна към него с премерени стъпки, спирайки пред канапето. Между отворените му крака.

Той щеше да плъзне мазолести ръце по кръста ми. После щеше да ме придърпа по-близо до себе си и да целуне пъпа ми, а езикът му…

Блъснах се в горния стълб на парапета и изругах.

Примигнах, докато светът изплуваше бавно пред очите ми, и осъзнах…

Хвърлих гневен поглед към татуираното око на ръката ми и просъсках и на глас, и безмълвно във връзката помежду ни.

— Кучи син!

От дъното на съзнанието ми долетя чувствен мъжки кикот.

Проклех го с пламнало лице за сценката, която бе промъкнал през сваления ми щит, и веднага го вдигнах. После си взех много, много студена вана.

Същата вечер хапнах с Мор пред бумтящата камина в трапезарията, тъй като Рис и останалите бяха излезли някъде, а когато тя не се сдържа и ме попита защо се мръщя всеки път изникне ли името на Рис, й разказах за случката, която беше насадил в съзнанието ми. Тя се смя, докато от носа й не шурна вино, а като се намръщих и на нея, ме увери, че трябвало да се гордея: изпаднел ли Рис в меланхолично настроение, само чудо можело да го изтръгне от него.

Докато се приготвях за спане, опитах да потисна смътното си задоволство от думите й.

Тъкмо започвах да се унасям в сън — чак след два сутринта, защото с Мор се заприказвахме на дивана във всекидневната за всички великолепни и ужасяващи места, които беше посещавала, — когато къщата простена около мен.

Разтресе се леко, сякаш дървените й основи се огъваха, и лампите от цветно стъкло в стаята ми задрънчаха.

Подскочих в леглото и извърнах поглед към отворения, прозорец. Ясно небе, нищо…

Нищо, освен тъмнината, проникваща в стаята ми изпод вратата към коридора.

Познавах тази тъмнина. Частица от нея живееше в моето тяло.

Разля се от всички пролуки на вратата като същинско наводнение. Къщата потрепери отново.

Скочих от леглото, отворих със замах и мракът прелетя покрай мен, носен от призрачен вятър, пълен със звезди, пляскащи криле и… болка.

Толкова болка и отчаяние, и угризения, и страх.

Втурнах се в коридора, съвършено сляпа сред непрогледната чернота. Но проследих нишката помежду ни — до стаята му. Напипах слепешком дръжката на вратата и…

Отвътре се изляха още нощ, звезди и вятър, разпилявайки косата ми. Вдигнах ръка, за да прикрия лицето си и прекрачих прага.

— Рисанд.

Не получих отговор, ала го усещах някъде наблизо — усещах спасителното въже помежду ни.

Последвах го, докато не блъснах пищяли в нещо твърдо — навярно леглото му.

— Рисанд — опитах да надвикам вятъра и тъмнината.

Къщата се разтресе отново и дъсченият под затрака под краката ми. Заопипвах леглото, чаршафите и завивките, докато…

Докато пръстите ми не докоснаха твърдо, стегнато мъжко тяло. Но леглото беше огромно и не можех да го стигна.

— Рисанд!

Мракът се въртеше в гъсти кръгове, началото и краят на света.

Покатерих се върху леглото и скочих към него, напипвайки първо ръката му, после корема и раменете му — толкова студени. Сграбчих го и отново извиках името му.

И този път нямаше отговор, затова плъзнах ръка към врата му, към устата му, за да проверя дали диша, дали силата му не го напуска…

Леден дъх обгърна дланта ми. Надигнах се на колене и го зашлевих слепешком.

Дланта ми запари, но той не помръдна. Ударих го отново, задърпах връзката помежду ни, крещейки името му по нея, сякаш беше тунел; заблъсках с юмруци по стената от черен диамант, завиках яростно насреща й.

Тъмнината се пропука леко.

В следващия момент усетих ръцете му върху себе си. Обърнаха ме по гръб и ме приковаха умело към леглото. Остри нокти притиснаха гърлото ми.

Застинах на място.

— Рисанд — пророних.

Рис, прошепнах по връзката, долепяйки длан върху щита му.

Мракът потрепери.

Запратих собствената си сила към него — черно към черно, за да утеша тъмнината, да загладя острите й ръбове, да смекча яростта й. Моята частица от нея й запя приспивната песен, която бавачката ми тананикаше, когато майка ми ме тикнеше в ръцете й, за да се върне на поредния си прием.

— Просто лош сън — успокоих го. Ръката му беше толкова студена. — Просто лош сън.

Мракът сякаш се заслуша в думите ми. Воалът на моята нощ го погали със звездни ръце.

И за миг мастилената чернота се разсея достатъчно, че да видя лицето му над моето: изнурено, с пребледнели устни и изцъклени виолетови очи, които ме оглеждаха трескаво.

— Фейра — пророних. — Аз съм Фейра. — Дъхът му беше насечен, неравномерен. Хванах китката на ръката, която държеше внимателно гърлото ми. — Сънуваше кошмар.

Накарах тъмнината в мен да му го повтори, да приспи бурните му страхове, да помилва нежно черната стена в съзнанието му…

И тогава като сняг, съборен от клоните на дърво, мракът му изчезна, вземайки моя със себе си.

През прозореца влетяха лунна светлина и звуците на нощния град.

Стаята му беше подобна на моята, а изисканото му, удобно легло — толкова голямо, че навярно беше изработено специално, за да събере крилата му.

Рис стоеше гол над мен — чисто гол. Не смеех да погледна по-надолу от татуираните му гърди.

— Фейра — пророни с пресипнал глас, сякаш досега беше крещял.

— Да — отвърнах аз.

Той огледа лицето ми — острите си нокти върху гърлото ми. И веднага ме пусна. Сетне се изправи на колене върху леглото и затърка лицето си с ръце. Аз го наблюдавах неподвижно и предателските ми очи дръзнаха да надзърнат по-надолу от гърдите му, но вниманието ми привлякоха еднаквите татуировки на двете му колена: гигантска планина с корони от три звезди. Красива, но някак жестока картина.

— Сънуваше кошмар — повторих аз и се надигнах до седнало положение.

И сякаш в ума ми се беше отприщила язовирна стена, сведох поглед към ръката си — и я забулих в сенки.

После разсеях тъмнината.

От неговите ръце обаче още стърчаха дълги, черни нокти — от краката му също. Крилете му висяха зад него. Стана ми чудно колко ли близо беше до пълното преобразяване в онзи омразен му звяр.

Той свали ръцете си и ноктите на хищна птица изчезнаха.

— Съжалявам.

— Затова живееш тук, не в Дома на Ветровете. Не искаш другите да те виждат такъв.

— Обикновено успявам да го задържа в стаята си. Извинявай, че те събудих.

Свих ръце на юмруци в скута си, за да не се изкуша да го докосна.

— Колко често се случва?

Виолетовите му очи срещнаха моите и разбрах отговора, преди да го чуя.

— Колкото и на теб.

Преглътнах сухо.

— Какво сънува тази нощ?

Той поклати глава, отправяйки поглед през прозореца към леко заснежените покриви на близките сгради.

— Някои спомени от „В недрата на Планината“, Фейра, не бива да бъдат споделяни. Дори с теб.

Като се имаше предвид колко ужасяващи неща бе споделял с мен, то кошмарите му… не бяха просто кошмари. Сложих ръка върху лакътя му, въпреки че стоеше чисто гол пред мен.

— Ако имаш нужда да поговориш с някого, само кажи. Ще го пазя в тайна от другите.

Понечих да сляза от леглото, но той хвана ръката ми и я задържа върху своята.

— Благодаря ти.

Погледнах пръстите му, съкрушеното му лице. Колко болка имаше в него — и изтощение. Не позволяваше на никого да го види в този му вид.

Надигнах се на колене и целунах топлата, мека кожа на бузата му. Всичко приключи за секунди, но… но колко нощи си бях мечтала някой да стори същото за мен?

Като се отдръпнах, той ме гледаше с леко изумление, но ме остави да стана от леглото. Преди да достигна вратата, се обърнах към него.

Рис продължаваше да стои на колене с увиснали върху белите чаршафи криле, сведена глава и изпъкващи върху златистата му кожа татуировки. Мрачен паднал ангел.

Картината изскочи в съзнанието ми.

Изскочи — и затрепка зад очите ми, преди да избледнее.

Въпреки това светлият й отпечатък остана в онази душа в гърдите ми.

Дупката, която бавно заздравяваше.

ГЛАВА 39

— Дали ще успееш да я разчетеш, след като вземем и другата половина? — попитах Амрен от входната врата на апартамента й на следващия ден.

Притежаваше най-горния етаж от триетажна сграда, чиито полегати скатове на покрива завършваха с гигантски прозорци. Единият предлагаше изглед към Сидра; другият — към обточен с дървета градски площад. Апартаментът се състоеше от една просторна стая: захабеният дъбов под беше покрит със също толкова захабени килими, а мебелите бяха разпръснати из цялата площ, сякаш непрекъснато ги местеше насам-натам по някаква причина.

Само огромното й легло — чудовищно произведение на дърводелството с четири колони и ефирен балдахин — като че ли си имаше постоянно място до едната стена. Кухня не виждах, а само дълга маса, разположена пред камина, която гореше толкова буйно, че горещината в стаята беше почти задушаваща. Сухото зимно слънце беше стопило лекия снежец от предишната нощ още сутринта и времето, макар и хладно, беше достатъчно меко, че разходката дотук да ми подейства ободряващо.

Амрен, седнала на пода пред ниска масичка, осеяна с листове, вдигна поглед от лъскавите метални страници на книгата. Лицето и устните й бяха по-бледи от обичайно.

— От доста време не съм използвала този език. Искам да си го припомня, преди да се заема с Книгата. Да се надяваме, че дотогава високомерните човешки кралици ще са ни дали своята част.

— Колко време ще ти отнеме опресняването на познанията ти?

— Негово Тъмно Величество не те ли просветли? — попита тя и сведе поглед към Книгата.

Аз отидох до дългата дървена маса и оставих подаръка си върху надрасканата й повърхност — няколко буркана с топла кръв директно от месарницата. Почти бях тичала дотук, за да не изстине.

— Не — отвърнах, вадейки бурканите от хартиения плик. — Пропуснал е.

Рис беше излязъл преди закуска, но намерих бележка от него върху нощното ми шкафче.

Благодаря ти за снощи, беше краткото й послание. Нямаше химикалка, с която да напиша отговор.

Въпреки това намерих една и надрасках:

„Какво символизират планините и звездите на коленете ти?“

Листът изчезна след миг. Като не го получих обратно, се облякох и слязох в трапезарията за закуска. Тъкмо похапвах яйца с препечена филийка, когато се появи до чинията ми; и то старателно сгънат.

„Означават, че няма да се прекланям пред никого и нищо, освен пред короната ми.“

Този път получих и химикалка. Взех я и отвърнах сбито Колко драматично. Можех да се закълна, че чух смеха му от връзката ни, от другата страна на щита ми.

Споменът ме накара да се усмихна, докато развинтвах капачката на първия буркан. Острата миризма на кръв нахлу в ноздрите ми. Амрен подуши въздуха и извърна лице от стъклениците.

— Ах, ти… о, колко те харесвам само.

— Агнешка е, ако има някакво значение. Искаш ли да я подгрея?

Тя скочи от мястото си, грабна буркана с две ръце и го изгълта като вода.

Е, поне не ми се наложи да й търся чаша.

Амрен изпи половината кръв наведнъж. Струйка от нея се стече по брадичката й и тя й позволи да капне върху сивата й пола, която този път бе нетипично омачкана. Премляска доволно с устни и остави буркана на масата с дълбока въздишка. По зъбите й лъщеше кръв.

— Благодаря ти.

— Имаш ли си любим вид?

Тя кимна с кървава брадичка към масата и като осъзна колко се е оцапала, побърза да се изтрие със салфетка.

— Агнешката винаги ми е била любима. Колкото и ужасно да звучи.

— Не… човешката?

Амрен направи гримаса.

— Човешката е водниста и обикновено има вкус на храната, която са яли последно. А тъй като повечето хора имат отвратителни вкусови предпочитания, не смея да рискувам. Агнешката обаче… Козята също става. Тя е по-чиста. По-гъста. Напомня ми за… едни други времена. За едно друго място.

— Интересно — провлачих искрено аз. Чудех се за кой ли свят говори.

Тя пресуши останалите буркани и занесе последния в малката мивка до стената. Лицето й вече поруменяваше.

— Очаквах да живееш на някое по-… бляскаво място — признах й.

Изящните й дрехи висяха на стойки до леглото, а бижутата й — достатъчни за императорски откуп — бяха разпилени по няколкото скрина и маси.

Тя сви рамене и отново седна пред Книгата на Диханията.

— Пробвах веднъж. Но бързо се отегчих. Пък и не ми харесваше да имам прислужници. Прекалено са любопитни. Живяла съм в дворци и колиби, в планината и на плажа, но този апартамент край реката май ми допада най-много. — Вдигна свъсен поглед към таванските прозорци. — Пък и така никога не ми се налага да организирам приеми и да каня гости у дома. И двете неща са ми омразни.

Изкисках се.

— В такъв случай ще гледам да не се задържам.

Амрен изпуфтя шеговито и кръстоса крака под себе си.

— Всъщност защо си дошла?

— Касиан каза, че не си напускала апартамента си, откакто се върнахме, и реших, че може да си гладна. Пък и си нямах друга работа.

— Касиан все си вре носа в чужди работи.

— Грижа го е за теб. За всички вас. Вие сте единственото му семейство.

Вътрешният кръг беше единственото семейство за всеки от тях.

— Ох! — рече лаконично тя, изучавайки някаква страница. Въпреки това изглеждаше доволна.

Нещо червено привлече вниманието ми към пода до нея.

Използваше кървавия си рубин за преспапие.

— Рис те е убедил да не унищожаваш Адриата заради рубина?

Амрен вдигна очи, пълни с бури и освирепели морета.

— Нищо подобно. Онова ме убеди да не унищожавам Адриата.

Тя посочи към един скрин.

Върху него, изпружена като змия, лежеше позната огърлица от диаманти и рубини. Бях я виждала и преди — в съкровищницата на Таркуин.

— Но как… какво…

Амрен се поусмихна.

— Вариан ми я изпрати. За да смекчи обявената от Таркуин кръвна вражда.

Още първия път си бях помислила, че такава огърлици би подхождала само на величествена жена, а не се сещах за по-величествена от тази пред мен.

— Да не би двамата с Вариан…?

— Изкушавах се… но не. Копелето не можа да реши дали ме мрази или ме желае.

— Защо не и двете?

Амрен се изкикоти гърлено.

— И аз това се питам.

И така започнаха седмиците на чакане. Чакане Амрен да си припомни езика, който само тя говореше в нашия свят. Чакане простосмъртните кралици да отвърнат на поканата ни.

Азриел продължаваше опитите си да проникне в дворовете им — все още неуспешно. Получавах сведения за това главно от Мор, която винаги знаеше кога ще се завърне в Дома на Ветровете и неизменно го посрещаше още на кацане.

Не ми разказваше почти никакви подробности — най-вече за това как му се отразяваше фактът, че толкова време не успяваше да внедри себе си или шпионите си в дворовете на простосмъртните. Сподели ми обаче, че стандартите, които сам си залагал, граничели с мазохизма. Почти невъзможно било да го склони на занимание, различно от работните му ангажименти и тренировките. Като изтъкнах обаче, че винаги я придружаваше до клуба на Рита, Мор ми призна, че дори този подвиг й бил отнел четири века. Понякога се чудех какво ли се случваше в Дома на Ветровете, докато двамата с Рис пребивавахме в градската къща.

Ходех там само сутрин за тренировките си с Касиан, който, също като Мор, беше решил да ме насочи към точно определени храни, за да възвърна по-бързо загубеното си тегло, а с него и някогашната си сила и бързина. С течение на дните минавахме от физическа отбрана към боравенето с илириански нож, толкова остър, че веднъж едва не отсякох ръката на Касиан.

Въпреки това се научавах — макар и бавно. Болезнено бавно. Досега Касиан ми беше дал само една сутрин за почивка от бруталното си обучение, и то, защото трябваше да отлети до човешките земи, за да провери дали сестрите ми не са получили вест от кралиците и да им предаде още едно писмо от Рис, което да им изпратят.

Предполагах, че срещата с Неста е минала очаквано кошмарно, защото урокът ми на следващата сутрин беше по-дълъг и по-тежък от обичайното. Попитах го какво му беше казала Неста, за да го ядоса толкова. Той ми нареди да си гледам работата, заявявайки, че семейството ми било пълно с деспотични умници.

Хрумна ми, че Касиан и Вариан май имаха какво да си поприказват по този въпрос.

През повечето следобеди… стига Рис да си беше у дома, обикновено се упражнявах с него. Съзнание срещу съзнание, сила срещу сила. Лека-полека прехвърляхме много от дарбите, които бях наследила — огън и вода, лед и тъмнина. Знаехме, че има и множество неоткрити, скътани някъде в мен. Ответрянето още ми беше непосилно. Не бях успяла да го изпълня, нито веднъж от онова снежно утро след срещата с Атора.

Нужно беше време да овладея всяка от дарбите си, повтаряше ми Рис ежедневно, когато започнех да се изнервям. Винаги насищаше уроците ми с информация за Велики господари, чиято сила бях откраднала: за Берон, жесток и суетен Велик господар на Двора на Есента; за Калиас, мълчаливия, лукав Велик господар на Двора на Зимата; за Хелион Заклинателя, Велик господар на Двора на Деня, чиито хиляди библиотеки били претършувани лично от Амаранта и чийто мъдър народ, отговорен за съхраняването на книжовното наследство на Притиан, блестял с магическите си умения.

Това да знам от кого идва силата ми, твърдеше Рисанд, било също толкова важно, колкото да я овладея. Страняхме от темата за хамелеонството, за хищническите нокти, които ми порастваха понякога. Нишките около нея бяха твърде оплетени, неизреченото — твърде ужасяващо и кърваво.

Затова се образовах относно политиката и историята на другите дворове и упражнявах мощта на господарите им, докато не започнах да прекарвам и дните, и нощите си с огън в устата и скреж между пръстите. Всяка вечер, изтощена от напъните на тялото и съзнанието ми, потъвах в дълбок сън, обладан от тъмнина с аромат на жасмин.

Дори кошмарите ми нямаха сили да ме преследват.

В дните, когато Рис имаше работа другаде — да дирижира събитията в собствения си двор, да напомня на народа си кой ги управлява и кой раздава правосъдие, да подготвя неизбежния ни поход до Хиберн, — обикновено четях, стоях при Амрен, докато работеше върху Книгата, или се разхождах из Веларис с Мор. Последното занимание ми беше най-приятно, а и приятелката ми определено знаеше как да харчи пари. Погледнах само веднъж сметката, която Рис ми беше отворил — само веднъж и осъзнах, че ми плаща твърде, твърде много.

Стараех се да не оклюмвам в дните, когато отсъстваше, да не признавам пред себе си, че вече извличах удоволствие от овладяването на силите ми и… закачките с него. Но дори когато го нямаше у дома, с Рис си общувахме чрез бележките, които се бяха превърнали в малката ни, странна тайна.

Един ден ми писа от Сезере, градчето на североизток от Веларис, където имаше среща с шепата оцелели жрици, за да обсъдят реставрацията на храма им след опустошителното нападение на Хиберн. Беше ме уверил, че никоя от тях не е като Ианта.

Разкажи ми за рисуването.

Отговорих му от пейката в градината. Времето се беше претоплило и фонтанът най-сетне бълбукаше ведро.

Няма много за разказване.

И все пак.

Отне ми известно време да измисля отговора си, да надникна в малката дупка в себе си и да си спомня какво бе онова забравено чувство.

Едно време си мечтаех само за това със семейството ми да имаме достатъчно храна, за да прекарвам дните си в рисуване. Самото това исках. Нищо друго.

След кратка пауза Рис ми отговори:

А сега?

Сега не знам какво искам. Вече не мога да рисувам.

Защо?

Защото тази част от мен е празна.

Макар че онази нощ, когато го бях видяла на колене в леглото му… нещо се беше променило в мен. Обмислих следващото си изречение и написах:

Ти винаги ли си искал да станеш Велик господар?

Отново пауза, този път по-дълга.

Да. И не. Още от малък знаех, че не искам да управлявам като баща си. Затова реших да бъда различен Велик господар; исках да браня народа си, да променя възгледите на илирианците и да стъпча покварата, която тровеше земите ни.

В първия момент не можах да възпра сравнението: Тамлин не беше станал Велик господар по свое желание. Ненавиждаше поста си и може би… може би именно заради това дворът му беше такъв. Рисанд от своя страна имаше визия, имаше волята и желанието да управлява… Ето защо беше постигнал толкова.

А после беше дал всичко да го защити.

Точно това беше видял и у Таркуин, затова кървавите рубини го бяха натъжили така. Друг Велик господар с визия — съвършено нова визия за бъдещето на Притиан.

Затова написах:

Може да си безсрамен флиртаджия, но поне си и ненадминат Велик господар.

Като се прибра същата вечер, по устните му плъзна котешка усмивка и вместо поздрав каза:

— Ненадминат Велик господар, а?

Плиснах цяла кофа вода в лицето му, а той дори не опита да се предпази. После просто изтръска глава като куче и така ме намокри, че избягах. Смехът му ме съпроводи чак до горния етаж.

Зимата бавно губеше битката с пролетта, когато една сутрин намерих поредното писмо от Рис до леглото си. Нямаше химикалка.

Тази сутрин няма да тренираш с втория си най-любим илирианец. Кралиците най-сетне благоволиха да ни отговорят. Чакаме ги в имението на семейството ти още утре.

Нямах време за притеснение. След вечеря, под прикритието на тъмнината, Рис вече ме носеше над разпролетяващите се човешки земи, докато режещият вятър пищеше край ушите ми.

На следващата сутрин сестрите ми се появиха в най-хубавите си дрехи, достойни за всяка кралица, била тя елфическа или простосмъртна.

Същото можеше да се каже и за мен.

Облечена бях в бяла рокля от шифон и коприна с типичната за Двора на Нощта разголена кройка. Златистите й акценти лъщяха на утринната светлина, изливаща се през прозорците на гостната. За щастие, баща ми имаше поне още два месеца работа на континента — навярно в преследване на някоя жизненоважна търговска сделка.

Стоях до Рис, който се бе спретнал в обичайния си черен тоалет; крилете му ги нямаше, а върху лицето си носеше маска на спокойствие. Различното беше само тъмната корона на главата му — метален венец от гарванови пера, наподобяващ моята златна диадема.

Касиан и Азриел седяха на пост до далечната стена. Наглед невъоръжени.

Сифоните им обаче проблясваха на светлината и ми стана чудно какви ли оръжия можеха да свикат с тях, ако се наложеше. Но така бяха повелили кралиците: никакви оръжия. Въпреки че илирианските воини сами по себе си бяха достатъчно опасни.

Мор, облечена в червена рокля, подобна на моята, погледна намръщено към часовника върху бялата полица над камината, потупвайки нетърпеливо с крак по шарения килим. Колкото и да исках да я запозная със сестрите ми, Неста и Илейн изглеждаха толкова напрегнати и бледи, когато пристигнахме, че моментът не ми се стори подходящ.

Един ден — един ден щях да ги събера всичките. Ако преди това не загинехме във войната. Ако кралиците склоняха да ни помогнат.

Удари единайсет.

Почетните ни гостенки имаха още две искания.

Срещата трябваше да започне в единайсет. Нито по-рано, нито по-късно.

И държаха да знаят точното географско разположение на къщата. Разположението и размера на всяка стая. Подредбата на мебелите. Къде се намираха вратите и прозорците. В коя стая се очакваше да ги посрещнем.

Азриел им беше подсигурил необходимата информация с помощта на сестрите ми.

Звънът на часовника над камината беше единственият звук в къщата.

Като удари за последен път, осъзнах, че третото искане не беше само от съображения за сигурност.

Не. Когато в стаята влетя странен вятър и пред нас изникнаха пет фигури, всяка обградена от по двама стражи, осъзнах, че кралиците умееха да се ответрят.

ГЛАВА 40

Простосмъртните кралици се различаваха помежду си по години, цвят на кожата, височина и… характер. Най-възрастната, облечена в бродирана рокля от фина тъмносиня вълна, имаше смугла кожа, пронизителни студени очи и изправена стойка, независимо от дълбоките бръчки, набраздили лицето й.

Двете на средна възраст бяха пълни противоположности: едната тъмна, другата светла; едната мила на вид, другата сякаш изсечена от гранит; едната с усмивка на лице, другата — с мрачна гримаса. Дори бяха облечени в бяла и черна рокля и движенията им се допълваха като въпроси и отговори. Стана ми чудно какви ли бяха кралствата им, какви взаимоотношения поддържаха. Дали еднаквите сребърни пръстени на ръцете им ги обвързваха по някакъв начин.

А двете най-млади кралици… Едната навярно беше само с няколко години по-голяма от мен, чернокоса и черноока; всяка нейна пора излъчваше зорка пресметливост.

Последната кралица, онази, която проговори първа, беше най-красива — всъщност единствената сред тях, надарена с красота. Четирите други жени, независимо от изтънчените си дрехи, нехаеха дали са млади, или стари, дебели или слаби, ниски или високи. Тези неща не бяха важни, а само въпрос на машинация.

Петата обаче, красивата кралица, наглед около трийсет годишна…

Буйната й къдрава коса беше златиста като тази на Мор, а очите й — сякаш от чист кехлибар. Дори смуглата й, луничава кожа изглеждаше посипана със златен прашец. Тялото й беше пищно на местата, които навярно знаеше, че привличат мъжките очи, и гъвкаво на онези, които подчертаваха грацията й. Същинска лъвица в човешка плът.

— Добра среща — обади се Рисанд, оставайки неподвижен, докато стражите им оглеждаха с каменни лица стаята и нас самите. Докато кралиците ни измерваха с погледи.

Само едно кимване от златната кралица и мъжете се разпръснаха из просторната всекидневна, заемайки постове до стените и вратите. Сестрите ми, смълчани пред еркерния прозорец, се отместиха, за да им направят място.

Рис пристъпи напред. Кралиците си поеха дъх, сякаш в подготовка за предстоящото. Стражите им най-небрежно, дори глуповато сложиха ръце върху дръжките на мечовете си — грамадни, в сравнение с илирианските. Все едно имаха шанс срещу когото и да било от нас. Мен включително, осъзнах с леко смущение.

Днес Касиан и Азриел играеха ролята на най-обикновени стражи — колкото да отвличат вниманието им.

Рис сведе глава в лек поклон и заговори на кралиците:

— Благодарни сме, че приехте поканата ни. — После вдигна вежда. — Къде е шестата кралица?

Старицата с тежка синя рокля отговори:

— Не се чувства добре и пътят нямаше да й понесе. — Тя се извърна към мен. — Ти си пратеничката.

Изопнах гръб. Под стоманения й поглед чувствах короната си като шега, като евтина дрънкулка…

— Да — отвърнах. — Аз съм Фейра.

Тя стрелна очи към Рисанд.

— А ти си Великият господар, който ни изпрати доста интересно писмо, след като пренебрегнахме първите няколко.

Не посмях да обърна лице към него. Беше изпратил не едно писмо по сестрите ми.

Не попита какво пише в тях, каза ми със смях по връзката ни. Не бях вдигнала щита си, в случай че се наложеше да общуваме тайно.

— Точно така — потвърди Рисанд с едва забележимо кимване. — А това е братовчедка ми Мориган.

Мор закрачи към нас с развяваща се от призрачен вятър алена рокля. Златната кралица я измери внимателно с поглед. Явно я възприемаше като заплаха заради красотата, могъществото и авторитетното й излъчване. Мор застана до мен и се поклони.

— От доста време не бях срещала простосмъртна кралица.

Облечената в черно кралица сложи бялата си като лунен лъч ръка на хълбока си.

— Мориган… прочутата Мориган от Войната.

Всички застинаха от почуда. И капка страхопочитание.

Мор се поклони отново.

— Заповядайте, седнете.

Тя посочи столовете, които бяхме разположили на почтително разстояние един от друг, за да могат стражите да застанат до кралиците си, ако сметнеха за нужно.

Кралиците се настаниха едновременно. Стражите им все така не помръднаха от постовете си из стаята.

Златокосата приглади бухналите си поли и заяви:

— Предполагам, че това са домакините ни.

Очите й отскочиха към сестрите ми.

Неста стоеше с изпънат като струна гръб, но Илейн направи реверанс и бузите й поруменяха.

— Сестрите ми — поясних аз.

Кехлибарените очи се върнаха към мен. Огледаха короната ми. После и тази на Рис.

— Пратеничка със златна корона. Такава ли е традицията в Притиан?

— Не — отвърна галантно Рисанд, — но й стои толкова добре, че не можах да устоя.

Златната кралица не се усмихна, а продължи да размишлява на глас:

— Човешко момиче, превърнало се във Върховен елф… и заело почетно място до Велик господар. Интригуващо.

Задържах раменете си изправени, брадичката си — гордо вдигната. През последните седмици Касиан ме учеше как да преценявам опонента си, а какво бяха думите й, ако не началните стъпки на някаква атака?

Най-възрастната кралица се обърна към Рис.

— Предоставяме ти част от времето ни. Не го пропилявай.

— Как овладяхте ответрянето? — попита Мор от мястото си до мен.

Златната кралица й се усмихна — половинчато, подигравателно — и отвърна:

— Това е тайна и дар от вашата раса.

Ясно. Рис ме погледна, а аз преглътнах и се преместих, леко напред в стола си.

— Задава се война. Извикахме ви тук, за да ви предупредим… и да поискаме нещо от вас.

Без измами, без кражби, без ласкателства. Рис не смееше, дори да надзърне в съзнанията им от страх да не задейства защитните заклинания около Книгата и да не унищожи напълно шансовете ни.

— Наясно сме, че се задава война — рече старицата с глас като суха шума. — Готвим се за нея от много години.

Като че ли трите останали жени бяха наблюдателки, докато възрастната и златокосата водеха разговора.

— Смятаме, че човеците по тези земи живеят в неведение относно по-голямата заплаха — отбелязах, колкото можах по-ясно и спокойно. — Не видяхме знаци за сериозна подготовка.

Азриел беше успял да разбере поне този плашещ факт.

— Тези земи — подхвана хладнокръвно златната — са само късче територия от обширния ни континент. Нямаме интерес да ги защитаваме. Би било прахосване на ресурси.

Не. Не, това…

— Но не мислите ли, че загубата на дори един невинен живот е недопустима? — провлачи Рис.

Възрастната кралица сключи сбръчканите си ръце в скута си.

— Да. Загубата на живот винаги е трагедия. Но във военно време е така. Ако се наложи да пожертваме тази малка територия, за да спасим останалата част от земите си, така и ще сторим.

Нямах сили да погледна сестрите си. Да помисля за дома им, който можеше да се превърне в пепелище.

— Тук живеят добри хора — пророних дрезгаво.

Златокосата кралица парира вежливо:

— Ами тогава нека Върховните елфи на Притиан ги закрилят.

Мълчание.

Докато Неста не процеди зад нас:

— Тук работят прислужници. Със семейства. С деца. А искате да ни оставите на благоволението на елфите?

Лицето на старицата омекна.

— Решението не е лесно, момиче…

— Решението ви е подбудено от страх — озъби се Неста.

Намесих се, преди сестра ми да ни изкопае още по-дълбок гроб.

— Толкова омраза има между народите ни… А сте готови да оставите вашия в ръцете на елфите?

— Не е ли редно точно те да го защитават? — попита златокосата и килна глава настрани, разливайки водопад от къдрици върху едното си рамо. — Все пак те създадоха заплахата. — Тя изсумтя. — Не е ли редно и елфите да пролеят малко кръв след всичките си престъпления през годините?

— Във враждата помежду ни няма невинна страна — оспори я кротко Рис. — Ала можем да защитим безпомощните. Заедно.

— Хм? — учуди се старата кралица и бръчките по лицето й като че ли се втвърдиха, станаха още по-дълбоки. — Великият господар на Двора на Нощта иска да се съюзим, да спасяваме животи заедно. Да се борим за мир. Ами всички жестокости, които сте ни причинили през дългото си, пъклено съществувание? И това всичко от Великия господар, който носи тъмнина след себе си и разбива съзнания с един поглед? — Тя се изкикоти като сврака. — Дори на континента сме чували за теб, Рисанд. Знаем какво прави Дворът на Нощта, какво причинява на враговете си. Мир? Не очаквах същество, което разтапя умове и изтезава за забавление, да знае тази дума.

В кръвта ми закипя гняв; в ушите ми запращяха живи въглени. Но потуших огъня, който бавно подклаждах през изминалите няколко седмици, и опитах отново:

— Щом не желаете да защитите народа си, то предметът, който поискахме от вас…

— Нашата половина от Книгата, девойче — прекъсна ме старухата, — ще си остане в свещения ни дворец. Не е напускала белите му стени от деня, в който предците ни са го получили като част от Мирния договор. И няма да ги напусне точно сега, когато ни предстои да се изправим срещу варварствата на Севера.

— Умоляваме ви — рекох аз.

Молбата ми бе посрещната с мълчание.

— Умоляваме ви — повторих. Бях пратеничка, избрана от Рис, за да бъда гласът на двата свята. — Превърнаха ме в това — в елф, — след като един от командирите на Хиберн ме уби.

Рис изтръпна — усетих го през връзката ни.

— Цели петдесет години — продължих въпреки това — Амаранта тероризираше Притиан, а когато я надвих, когато освободих народа му, тя ме уби. Но в мига, преди да умра, видях жестокостите, които бе причинила и на човеците, и на елфите. Щом само един командир — само един — е способен на такова опустошение, представете си какво може да направи цял отряд от командири. Сега кралят им възнамерява да използва древно оръжие, с което да разруши стената и да изтреби всички ви. Войната ще е кратка и безмилостна. И нямате шанс за победа. Нито пък ние. Оцелелите ще станат роби и децата на децата им ще се раждат роби. Затова ви умоляваме… Умоляваме ви, отстъпете ни вашата половина от Книгата.

Старата кралица надникна към златокосата, преди да отвърне топло, помирително:

— Ти си млада, дете мое. Имаш още много да учиш за света…

— Не й говорете като на дете — предупреди я Рис със смъртоносно тих глас. Старата кралица, невръстно момиче пред неговото многовековно съществувание, прояви благоразумието да се притесни от тона му. Рис я гледаше със стъклени, безмилостни очи. — Не обиждайте Фейра само защото говори от сърце и изпитва състрадание към беззащитните, докато вие самата слушате единствено егоизма и малодушието си.

Старицата се скова.

— За доброто на всички…

— Множество зверства — прекъсна я Рис — са извършени за доброто на всички.

Една част от мен се впечатли, че кралицата не извърна поглед от него. Вместо това просто довърши изречението си.

— Книгата ще остане при нас. Ще преодолеем задаващата се буря…

— Достатъчно — обади се Мор.

И стана на крака.

Погледна всяка от кралиците в очите и каза:

— Аз съм прочутата Мориган. Знаете коя съм. Какво съм. Знаете, че моята дарба е истината, затова ще изслушате думите ми и ще повярвате в истинността им. Както направиха и предците ви.

Никой не възрази.

Мор махна през рамо — към мен.

— Съвпадение ли е според вас, че човешко същество отново получава безсмъртие, и то тъкмо когато древният ни враг се надига? Борих се рамо до рамо с Мириам във Войната, докато Юриан губеше разсъдъка си от болни стремежи и жажда за кръв, губеше нея. Стигна дотам, че измъчва Клития до смърт, а после намери и своята в битката с Амаранта. — Тя си пое рязка глътка въздух и можех да се закълна, че Азриел запристъпва безшумно към нея. Мор обаче продължи: — Двете с Мириам се върнахме в Черната земя, за да освободим робите, оставени в онзи горящ пясък, да ги избавим от хомота, от който тя самата се беше измъкнала. Върнах се с нея — с приятелката ми. Заедно с армията на принц Дракон. Мириам ми беше приятелка, каквато Фейра е сега. А вашите предшественички, кралиците, подписали Мирния договор… Те също ми бяха приятелки. Но като ви гледам… — Тя оголи зъби. — Не виждам нищо от онези жени във вас. Като ви гледам, знам, че предците ви биха се срамували от вас. Присмивате се на стремежа ни към мир? Мир между народите ни? — Гласът на Мор пресекна и Азриел отново пристъпи дискретно към нея, макар и лицето му да не издаваше нищо. — Знам за един остров в забравена, раздирана от бури част на океана. Голям, тучен остров, скрит от времето и чуждите погледи. Островът, на който до ден-днешен живеят Мириам и Дракон. С децата си. И с двата си народа. Елфи, човеци и техните потомци. Всички живеят заедно. Цели петстотин години се радват на мир сред океана и позволяват на света да ги мисли за мъртви…

— Мор — предупреди я кротко Рис.

Току-що бе разкрила тайна, пазена от пет века насам.

Тайна, подклаждала мечтите на Рисанд, на двора му.

Земя, където двама мечтатели бяха създали мир между народите си.

Където нямаше стена. Нямаше железни огради. Нито ясенови стрели.

Двете кралици — златокосата и възрастната — отново се спогледаха.

Старицата обърна блеснали очи към Рис.

— Дай ни доказателство. Щом не си насилникът, за какъвто те представят хорските мълви, а защитник на мира, докажи ни го.

Имаше само един начин. Само един начин да им го докаже.

Веларис.

Костите ми простенаха при мисълта да разкрием онзи скъпоценен камък на тези… паяци.

Рис стана с грациозно движение и кралиците последваха примера му. Той заговори с глас, тих като безлунна нощ:

— Искате доказателство? — Притаих дъх и се замолих… молих се да не им каже. Той сви рамене и сребърните шевове на жакета му просветнаха на слънцето. — Ще ви го набавя. Чакайте вест от мен и се върнете тук, като ви свикам.

— Никой не може да ни свиква, бил той човек или елф — възрази златокосата с престорена усмивка.

Може би заради това не му бяха отговорили толкова време — за да му покажат кои са.

— Тогава заповядайте, когато решите — отвърна Рис с хаплив тон, който накара стражите им да пристъпят напред.

Касиан само им се ухили и по-разумните сред тях мигновено пребледняха.

Рис килна глава и добави:

— Дано при следващата ни среща проумеете колко важна е Книгата и за двете страни.

— Нека първо видим доказателството ти. — Старата кралица изплю думата като отрова. Една част от мен ми напомни, че не е препоръчително да удрям кралска особа на преклонна възраст, колкото и гнусно да се усмихваше. — Браним Книгата от петстотин години насам. Няма да ви я предадем без основателна причина.

Стражите се струпаха край тях, сякаш думите й бяха някакъв уговорен сигнал. Златокосата кралица ми подхвърли с присмех:

— Успех!

В следващия миг всичките изчезнаха. Всекидневната внезапно ми се стори твърде голяма, твърде тиха.

Докато Илейн — Илейн — не въздъхна с думите:

— Дано изгният в ада.

ГЛАВА 41

Почти не говорихме по време на ответрянето до Веларис. Амрен ни чакаше в градската къща с омачкани дрехи и обезпокояващо бледо лице. Трябваше да й занеса кръв възможно най-скоро.

Вместо да ни събере в трапезарията или всекидневната, Рис тръгна по коридора с ръце в джобовете, подмина кухнята и излезе в задната градина.

Останалите се задържахме във фоайето, вперили погледи след него. Излъчваше спокойствие — но като затишие пред буря.

— Да разбирам, че срещата е минала добре — отбеляза Амрен.

Касиан я изгледа свирепо и закрачи след приятеля си.

Слънцето и сухият ден бяха затоплили градината и от множеството лехи и саксии вече надничаха зелените главички на някои растения. Рис седеше на ръба на фонтана, опрял лакти в коленете си и приковал очи в покритите с мъх плочки между краката си.

Всички останали се настанихме в белите железни столове, разпръснати из двора. Да можеха да ни видят човеците: елфи, седнали на желязо. Веднага щях да изхвърлят нелепите си дрънкулки и бижута. Навярно дори Илейн щеше да получи годежен пръстен, който не беше изкован с омраза и страх.

— Ако си дошъл тук да се давиш в мъка, Рис — подхвана Амрен от мястото си на една малка пейка, — просто кажи, за да се върна към работата си.

Той вдигна виолетови очи към нейните. Студени, без нито капка чувство за хумор.

— Човеците искат доказателство за добрите ни намерения. За да се уверят, че могат да ни имат доверие.

Амрен стрелна поглед към мен.

— Фейра не им ли стигна?

Опитах да не се засягам от думите й. Не, не им стигнах; навярно дори се провалих в ролята си на пратеничка…

— Фейра е повече от достатъчна — заяви Рис с онова познато смъртоносно спокойствие и ми стана чудно дали не бях пуснала окаяните си мисли по връзката ни. Веднага вдигнах щита си. — Те са глупачки. Още по-лошо — уплашени глупачки.

Той отново заоглежда земята, сякаш изсъхналият мъх и каменните плочки образуваха символи, видими само за него.

— Бихме могли да ги… детронираме — предложи Касиан. — Да възкачим на престолите им нови, по-мъдри кралици, готови да преговарят с нас.

Рис поклати глава.

— Първо, би отнело твърде дълго. Не разполагаме с толкова време. — Замислих се за пропилените седмици, за усърдните опити на Азриел да проникне в дворовете им. Щом дори сенките и шпионите му не успяваха да преодолеят вътрешните им защити, едва ли един наемен убиец би се справил. Азриел потвърди съмненията ми, поклащайки глава към Касиан. — И второ — продължи Рис, — не знаем дали това няма да повлияе на магията в тяхната половина от Книгата. Трябва да ни я дадат доброволно. Не е изключено магията да усети замисъла ни. — Той засмука умислено зъбите си. — С тези кралици трябва да постигнем съглашение.

— Може да опитаме отново — обади се Мор. — Позволи ми да говоря с тях, да отида в двореца им…

— Не — отсече Азриел. Мор вдигна вежди и бронзовото лице на воина поруменя. Изражението му обаче остана решително, а погледът му непоклатим. — Няма да стъпваш в земите на простосмъртните.

— Бих се във Войната, така че не забравяй…

— Не — повтори Азриел, без да откъсва очи от нейните. Нервно шаващите му криле дращеха облегалката на стола. — Ще те обесят за назидание.

— Първо ще трябва да ме заловят.

— Онова място е капан за нашата раса — противопостави й се Азриел с нисък, груб глас. — Изградено е от елфически ръце, за да предпазва човеците от нас. Стъпиш ли вътре, Мор, няма да си тръгнеш. Защо според теб ни е толкова трудно да се промъкнем вътре?

— Щом няма начин да влезем в техните земи — намесих се, преди Мор да е дала израз на гнева, който превземаше лицето й, и да нарани сенкопоеца повече, отколкото възнамеряваше, — а измамата и контролът над съзнанието могат да подтикнат магията да унищожи Книгата… Какво доказателство можем да им предложим? — Рис вдигна глава. — И коя е… коя е тази Мириам? Каква е била на Юриан и кой е онзи принц, който спомена… Дракон? Бихме могли… бихме могли да използваме тях като доказателство. Само колкото да подплатим твърденията ти.

Яростта в очите на Мор стихна и тя пристъпи смутено от крак на крак.

Рис обаче сплете пръсти в пролуката между коленете си и подхвана:

— Преди пет века, в годините преди Войната, в южната част на континента съществувало елфическо кралство: песъчлива територия, обграждаща потъналото в зеленина устие на една река. Черната земя. Нямало по-ужасно място за човеците, защото до един се раждали роби. Върховните елфи ги принуждавали да строят великите им храмове и дворци. И нямало начин за бягство; за откупуване на свободата им. Кралицата на Черната земя…

По лицето му сякаш пробягаха далечни спомени.

— В сравнение с нея Амаранта би изглеждала мила като Илейн — обясни Мор с тиха омраза.

— Мириам — продължи Рис — била рожба на баща елф и човешка майка. А тъй като майка й била робиня и зачатието било… против волята й, Мириам се родила в окови като всяко човешко дете и никой не признал елфическото й потекло.

— Друг път ще разказваш цялата история — обади се Амрен. — Основното е — взе думата тя, — че Мириам била поднесена от кралицата като сватбен дар на годеника си, чуждоземен елфически принц на име Дракон. Той се ужасил при мисълта да я държи като робиня и я пуснал на свобода. За да избяга от гнева на кралицата, Мириам прекосила пустинята, преплувала морето и се озовала в друга пустиня… където срещнала Юриан. Съюзила се с бунтовническите му войски, станала му любовница и помагала на воините с лечителската си дарба. И така, докато по време на една кървава битка не я изпратили да цери новите елфически съюзници на Юриан… а сред тях бил и принц Дракон. Оказало се, че Мириам отворила очите на принца за чудовището, което щял да направи своя съпруга. Той развалил годежа, съюзил се с човеците и в продължение на цели три години издирвал красивата робиня. Юриан нямал представа, че новият му боен другар желае любовницата му. Бил толкова съсредоточен върху Войната и битката с Амаранта на север, че не усетил как Мириам и Дракон се влюбват зад гърба му.

— Не зад гърба му — ядоса й се Мор. — Мириам сложила край на връзката си с Юриан още преди с пръст да е докоснала Дракон.

Амрен сви небрежно рамене.

— Накратко казано, момиче, след като Амаранта убила Юриан, постоянно му повтаряла векове наред какво се било случило с любимата му — че го била предала заради друг елф. Но всички, дори Амаранта, вярваха, че Мириам и Дракон са загинали в края на Войната, опитвайки да освободят народа й от Черните земи.

— Но не са — казах аз. Рис и Мор кимнаха. — Било е просто начин да избягат, нали? Да започнат отначало на някое друго място заедно със своите народи? — Двамата кимнаха отново. — Тогава защо да не ги покажем на кралиците? Вече им разказа част от историята…

— Защото — прекъсна ме Рис — освен че не би доказало нищо за моята личност, което се оказа най-голямото им опасение, така бихме предали жестоко приятелите ни. Единственото им желание беше да останат скрити, да живеят мирно с народите си. Биха се, проляха много кръв и страдаха достатъчно. Не искам да ги намесвам в този конфликт.

— Въздушната войска на Дракон беше не по-лоша от нашата — замисли се Касиан. — Може да ни потрябва помощта му.

Рис просто поклати глава, слагайки край на разговора. И навярно имаше право: разбулването на спокойния дом на Дракон и Мириам нямаше да докаже нищо за собствените ни намерения. За положителните качества на Рис.

— Е, какво ще им предложим тогава? — попитах. — Какво да им покажем?

— Ще им покажем Веларис — отвърна мрачно Рис.

— Какво? — подскочи Мор, но Амрен й направи знак да мълчи.

— Нали не ти е хрумнало да ги доведеш тук? — разтревожих се аз.

— Разбира се, че не. Рискът е прекалено голям. Дори за една нощ да ги поканим, ще има кръвопролития. Затова просто ще им покажа града ни.

— Ще решат, че си насадил картината в съзнанията им — рече Азриел.

— Не — отрече Рис и стана на крака. — Наистина ще им го покажа. Ще играем по техните правила.

Амрен тракна с нокти.

— Какви ги говориш, Велики господарю?

Рис обаче се обърна към Мор.

— Изпрати вест до баща си. Ще посетим другия ми двор.

Кръвта ми замръзна. Дворът на Кошмарите.

Впоследствие разбрах, че семейството на Мор от хилядолетия притежавало вълшебно кълбо, наречено Веритас, пропито с магията на истината, която тя твърдеше, че владее заедно с голяма част от роднините си. Веритас беше един от най-ценните им и ревностно пазени талисмани.

Рис нямаше време за планове. Просто още утре следобед щяхме да посетим Двора на Кошмарите в Изсечения град, като първо ни ответреше до гигантската планина, в чиито скали беше построен, а оттам щяхме да се придвижим по въздух.

Трима ни с Мор и Касиан — взимаше само колкото да не изглежда подозрително внезапното му посещение в двора, а Азриел щеше да открадне кълбото от покоите на баща й.

На вечеря Рис ми разказа, че човеците знаели за магическото кълбо, дори го били използвали по време на Войната. Кралиците щяха да го познаят веднага. Така щяха да са сигурни, че виждат пълната истина, а не илюзия, насадена от Рис, когато им покажеше в него Веларис и обитателите му — нещо като надникване в жива картина.

Останалите предложиха други места от земите му, с които можеше да докаже, че не е кръвожадният садист, за когото го представяха хората, но той ги увери, че никое от тях нямаше да има същия ефект като Веларис. В името на народа си, в името на света щеше да предложи на кралиците едно важно късче истина.

След вечеря реших да се поразходя из града и в крайна сметка се озовах пред Дъгата. Нощният квартал кипеше от клиенти, художници и обикновени граждани, излезли да разгледат множеството дюкяни и галерии или да си набавят художнически материали.

В сравнение с блещукащите светлинки, и пъстрите цветове на малкото хълмче, спускащо се към реката, улиците зад мен изглеждаха помръкнали и спящи.

Живеех тук близо два месеца, а още не бях събрала куража да посетя най-пъстрия квартал на Веларис.

Но Рис… Рис беше готов да изложи на риск красивия си град, прекрасните му жители заради идеята, която можеше да се окаже непостижима. Дали пък не го ръководеше чувството на вина, задето го беше защитил, докато цял Притиан страдаше? Дали, предлагайки Веларис на сребърен поднос, не целеше да облекчи бремето върху плещите си? Усетих болка в гърдите си и потрих мястото.

После пристъпих към квартала и спрях.

Май трябваше да дойда с Мор. Но тя си тръгна след вечеря, бледа и изнервена, пренебрегвайки опитите на Касиан да говори с нея. Малко след това Азриел отлетя на среща с шпионите си, като обеща на тревожно крачещия Касиан да я намери.

А Рис… Той си имаше достатъчно грижи. И не възрази, когато заявих, че отивам на разходка. Дори не ме предупреди да внимавам — дали защото ми имаше доверие, или защото вярваше в абсолютната сигурност на града си, а може би просто защото знаеше колко бурно щях да реагирам, ако опиташе да ме спре.

Поклатих глава, прогонвайки блуждаещите си мисли, и отново отправих поглед към главната улица на Дъгата.

През последните няколко седмици усещах проблясъци в дупката в гърдите ми — откъслечни образи, но нищо ясно. Нищо кипящо от живот и копнеж да излезе на бял свят. Не и както в онази нощ, когато го бях видяла на колене в леглото му, свил криле зад голото си, татуирано тяло.

И бездруго беше глупаво да влизам в Художническия квартал, при положение че предстоящата война можеше да го остави в руини. Да се влюбвам в него, когато имаше такава опасност да го загубя.

Затова постъпих като страхливка и се прибрах у дома.

Рис ме чакаше във фоайето, облегнат на стълбищния парапет. Лицето му беше мрачно.

Спрях по средата на килима.

— Какво има?

— Обмислям дали не е най-разумно да останеш тук утре.

Крилете му ги нямаше — дори сянката им не се виждаше.

Скръстих ръце.

— Нали каза, че ще ме вземеш с вас.

Не ме заключвай в тази къща, не ме отблъсквай…

Той прокара пръсти през косата си.

— Утре ще трябва да се превърна в нещо различно, а… не искам да ме виждаш в такава светлина. Начинът, по който ще трябва да се отнасям с теб, с другите…

— Маската на Великия господар — прошепнах аз.

— Да.

Той седна на най-долното стъпало.

Аз останах на мястото си и попитах плахо:

— Защо не искаш да те виждам такъв?

— Защото едва започна да ме възприемаш като нещо, различно от чудовище, и не желая да те подлагам на онова, което ни чака утре, да те връщам под планината, на мястото, където те намерих.

Под планината — в подземията. Да, бяха забравила. Щях да видя двора, по чийто модел Амаранта беше построила своя, щях да вляза под земята…

Но този път с Касиан, Азриел и Мор. С него.

Зачаках паниката, студената пот. Но така и не дойдоха.

— Нека помогна. Доколкото мога.

Звездната светлина в очите му помръкна.

— Ролята, която ще трябва да изиграеш, няма да е приятна.

— Имам ти доверие. — Седнах до него на стълбището, достатъчно близо, че тялото му да стопли изстиналото ми от хладния нощен въздух палто. — Защо Мор изглеждаше толкова притеснена, като си тръгна?

Той преглътна сухо. Усетих, че отговорът му се бави от гняв и болка, а не от недоверие. След малко каза:

— Бях в Изсечения град в деня, когато баща й обяви, че щял да продаде ръката й на Ерис, най-големия син на Великия господар на Двора на Есента. — Братът на Люсиен. — Ерис имаше репутация на жесток мъж и Мор… ми се примоли да предотвратя брака. Колкото силна и необуздана жена да беше, нямаше свой глас, нямаше права сред онзи народ. А моя баща не го интересуваше дали братовчедите му използват децата си като говеда за разплод.

— И какво стана? — прошепнах аз.

— Заведох Мор в лагера на илирианците за няколко дни. Щом видя Касиан, братовчедка ми реши да стори единственото нещо, което би свалило цената й пред онези хора. Разбрах чак впоследствие… а дотогава нещата сериозно се бяха объркали. С Касиан, с нея, със семействата ни. Изобщо поредната дълга история, но основното е, че Ерис отказа да я приеме за съпруга, понеже била обезчестена от незаконороден нисш елф… и предпочитал да си ляга със свиня, отколкото с нея. Семейството й… те… — Никога не го бях виждала толкова смутен. След кратка пауза се покашля и продължи: — Като й отмъстили порядъчно, я изхвърлили на границата с Двора на Есента с табела, закована върху тялото й, която гласяла, че Ерис трябвало да се оправя с нея.

Закована — закована… върху тялото й.

Рис подхвана отново с едва сдържан гняв:

— Ерис я оставил да умре в гората. Азриел я бе намерил на следващия ден. Едва го спрях да не изколи всички им.

Замислих се за свежото й лице, за жизнерадостния й смях, за жената, която не се интересуваше от мнението на околните. Навярно защото беше видяла най-грозната страна на расата си. И беше оцеляла.

Вече разбирах защо Рис не можеше да понася Неста за повече от няколко минути, защо не успяваше да потисне яда си по отношение на недостатъците й, макар и аз самата да се справях някак.

Огънят на Берон запращя във вените ми. Моят огън, не неговият. Нито този на сина му.

Хванах ръката на Рис и той погали с палец дланта ми. Опитах да не се замислям върху лекотата, с която го направи, и вместо това казах с решителен, спокоен глас, чужд дори за мен самата:

— Кажи ми какво се изисква от мен утре.

ГЛАВА 42

Не се уплаших.

Нито от ролята, която Рис ми беше възложил за днес, нито от бурния вятър в познатата, заснежена планинска верига, неподала се на живителната целувка на пролетта. Нито пък от чудовищното разстояние до подножията и долините й, докато Рис прелиташе плавно над тях. Касиан и Азриел летяха от двете ни страни; Мор щеше да ни чака при портите към лоното на планината.

Бях се вкопчила в напрегнатите рамене на Рис, наблюдавайки изнуреното му лице. Знаех какво да очаквам, но… дори след като ми беше казал какво трябва да направя, след като се бях съгласила, той ми се струваше някак… вглъбен. Потиснат.

Угрижен за мен, осъзнах постепенно.

Само заради видимата му тревога, за да поразсея напрежението му поне за няколкото минути, преди да влезем в ужасяващия му двор под планината, извиках над свистящия покрай ушите ни вятър:

— Амрен и Мор ми казаха, че размахът на илирианските криле говорел за размера на… едни други части.

Той стрелна поглед към мен, после го върна към покритите с борове хълмове под нас.

— Така значи.

Свих рамене и опитах да потисна спомена за голото му тяло онази нощ преди няколко седмици, макар че не бях видяла много.

— Освен това казаха, че крилете на Азриел били най-големи.

Във виолетовите му очи проблесна палава искра, прогонвайки студената отчужденост, напрежението. Шпионинът му беше черно петно в светлосиньото небе.

— Като се приберем у дома, ще извадим метъра.

Щипнах леко твърдия като камък мускул на ръката му. Рис ми се усмихна дяволито и се спусна надолу…

Планини, сняг, дървета, слънце и свободно падане през облаците…

Докато летяхме шеметно надолу, от гърдите ми се изтръгна ням писък. По инстинкт увих ръце около врата му. Тихият му смях погъделичка тила ми.

— Имаш смелост да се изправиш пред моята тъмнина и да създадеш своя собствена, да се удавиш в подводен храм и да премериш сили с Тъкачката, но някаква си височина те кара да крещиш от страх?

— Следващия път, когато имаш кошмар, ще те оставя да се мъчиш — изсъсках аз със стиснати клепачи и вцепенено от ужас тяло, а Рис разпери криле и отново се понесохме плавно по въздуха.

— Не ми се вярва — отвърна той. — Прекалено много ти харесва да ме виждаш гол.

— Кучи син!

Смехът му прокънтя до мен. Вятърът ревеше край нас като бясно животно и аз се вкопчих още по-силно в тялото му, без да отварям очи. Кокалчетата на ръката ми докоснаха едно от крилата му, което бе гладко и хладно като коприна, но едновременно с това и кораво като камък.

Удивително. Протегнах слепешком ръка… и дръзнах да прокарам пръст по един от вътрешните му ръбове.

Рисанд потрепери и тихият му стон погъделичка ухото ми.

— Това място — пророни със стегнато гърло — е много чувствително.

Отдръпнах пръста си и извъртях глава, колкото да надзърна в лицето му. Наложи ми се да притворя клепачи заради брулещия вятър и плитката ми се замята насам-натам, но… погледът му беше съсредоточен в планините около нас.

— Имаш гъдел ли?

Очите му отскочиха за миг към мен и веднага се върнаха към океана от заснежени борови гори пред нас.

— Чувството е нещо като това — отвърна ми, приведе се толкова близо до мен, че устните му докоснаха ухото ми и той духна леко в него.

Гърбът ми се изви спонтанно, а брадичката ми се надигна нагоре към милувката на дъха му.

— О! — скалъпих едва.

Усетих как се усмихва до ухото ми, преди да се отдръпне.

— Ако търсиш вниманието на илириански мъж, по-добре го сграбчи за топките. Обучени сме да защитаваме крилата си на всяка цена. Някои илирианци, докоснат ли крилата им без позволение, първо нападат, после задават въпроси.

— И по време на секс ли? — изстрелях, без да се замислям.

Рис продължи да оглежда планините, но по лицето му изплува дяволито изражение.

— По време на секс един илирианец може да достигне оргазъм, ако жената докосне крилете му на правилното място.

Кръвта забушува във вените ми. Навлизахме в опасна територия; по-смъртоносна и от бездната под нас.

— И с теб ли е така?

Очите му ме съблякоха чисто гола.

— Не съм позволявал на никоя да вижда и докосва крилете ми в леглото. Това те прави уязвим до степен, с която… не бих се чувствал удобно.

— Жалко — отсъдих с небрежен поглед към величествената планина, издигнала се на хоризонта. По-висока от всички останали и сякаш коронясана с лъскав дворец от лунен камък.

— Защо? — попита предпазливо той.

Свих рамене, борейки се с напиращата по устните му усмивка.

— Защото се обзалагам, че можеш да постигнеш доста интересни пози с тези криле.

Рис се изсмя гърлено и носът му погали ухото ми. Усетих как отваря уста да ми прошепне нещо, но…

Нещо тъмно и светкавично се стрелна към нас и той му се изплъзна, устремявайки се надолу с ругатня.

Но ни връхлетя още едно и още едно.

Не просто обикновени стрели, осъзнах, когато Рис кривна във въздуха и сграбчи една. Останалите заотскачаха от щита, който вдигна пред нас.

Той погледна дървото в ръката си и го пусна с гримаса. Ясенови стрели. Създадени да убиват елфи.

А сега и аз бях от тях…

По-бърз от вятъра, по-бърз от смъртта, Рис се спусна към земята. Избра да лети, вместо да ни ответри, защото искаше да разбере къде са враговете ни, не биваше да ги изпуска. Вятърът хапеше лицето ми, пищеше в ушите ми, раздираше косата ми с кръвожадни нокти.

Азриел и Касиан вече се бяха насочили към нас, обгърнати от защитни сфери в прозрачно синьо и червено, от чиято повърхност стрелите отскачаха като от стъкло. Сифоните им в действие.

Обстрелът откъм боровата гора по планинските хълмове продължи още малко, после секна.

Рис се приземи със страшна сила, разпръсвайки снега около себе си, и лицето му се изкриви от ярост, каквато не бях виждала у него от онзи ден в двора на Амаранта Усещах как тупти до тялото ми, разлива се като вълна по поляната, на която стояхме.

Азриел и Касиан кацнаха до нас след миг, прибираха цветните си щитове обратно в сифоните. Тримата бяха като природни стихии сред боровата гора. Рис дори не ме погледна, преди да заповяда на генерала си:

— Води я в двореца и ме чакайте там. Аз, ти идваш с мен.

Касиан се пресегна към мен, но успях да му се изплъзна.

— Не.

— Какво? — изрева гърлено Рис.

— Вземи ме с теб — настоях.

Не исках да отивам в онзи дворец от лунен камък, където щях да кръстосвам тревожно коридорите и да кърша ръце.

Касиан и Азриел имаха благоразумието да си замълчат. Рис, Майката да го благослови, само прибра крилете си и скръсти ръце — готов да ме изслуша.

— Виждала съм ясенови стрели и преди — заявих леко задъхано. — Мога да разбера къде са направени. И дали идват от ръката на друг Велик господар… ще усетя. — Дали идваха от Таркуин… — А и съм не по-лош следотърсач от всички вас. — С изключение на Азриел може би. — Затова вие двамата с Касиан тръгнете по въздух — продължих, все още очаквайки отказа му, заповедта да ме скрият в двореца, — а ние с Азриел ще хванем дирите им.

Яростта, върлуваща из заснежената поляна, стихна до леден, съмнително кротък гняв. Но Рис отвърна:

— Касиан, искам въздушни стражи по морските граници чак до Хиберн, патрулиращи в радиус от четири километра. Искам пехотинци по планинските проходи около южната граница и сигнални огньове по всички върхове. Няма да разчитаме само на магия. — После се обърна към Азриел. — Като приключите, предупреди шпионите ти, че е възможно да са разкрити и трябва да се изнесат от постовете си възможно най-скоро. Изпрати нови. Положението остава в тайна. Няма да информираме двора за случилото се. Ако някой е видял нещо, казвайте, че е било обучение.

Защото не биваше да демонстрираме слабост — дори пред собствените му поданици.

Очите му най-сетне намериха моите.

— Имаме само час до срещата в двора. Постарайте се да ви стигне.

Претърсихме района, но нападателите ни бяха обрали опадалите стрели, дори сенките и вятърът нямаше какво да докладват на Азриел, сякаш врагът ни се беше укрил и от тях.

Ала вече за втори път знаеше къде може да намери двама ни с Рис…

След двайсетина минути Мор дойде при нас и попита какво е станало. Обяснихме й и тя се ответри към двореца, за да скалъпи някакво оправдание пред ужасното си семейство, тъй като не биваше да заподозират нищо.

Малко преди да изтече часът, с който разполагахме, още не бяхме открили нищо, а не можеше да отлагаме срещата повече.

Дворът на Кошмарите се разполагаше зад гигантски порти, изсечени в самата планина, която се издигаше толкова нависоко, че от основата й не виждах двореца, където някога бях живяла за кратко. Само сняг, скали и птици. Извън портите нямаше нищо — нито село, нито следи от живот. Нищо, подсказващо за целия град отвъд тях.

Когато с Мор прекрачихме прага им, потулих любопитството и притеснението си. Рис, Касиан и Азриел щяха да закъснеят с няколко минути.

Стражите пред каменните порти бяха облечени не в черно, както очаквах, а в сиво и бяло — маскировъчна броня, благодарение на която се сливаха със скалата зад тях. Без дори да ги погледне, Мор ме въведе в планинския град.

Тялото ми се скова веднага щом ме връхлетяха мракът и миризмата на скала, огън и печено месо. Познавах това място, бях страдала тук…

Но сега не се намирах „В недрата на Планината“. Това не беше „В недрата на Планината“.

И наистина, Дворът на Амаранта беше детско творение.

Дворът на Кошмарите — божие.

„В недрата на Планината“ представляваше просто лабиринт от коридори, стаи и етажи, това… това беше истински град.

Мор ме поведе по булевард, обточен с извисяващи се към сумрака сгради и кули, домове и мостове. Метрополия, изсечена от тъмния камък на планината, място, където всеки сантиметър бе гравиран с изящни и чудовищни образи. Хиляди фигури танцуваха и развратничеха; просеха и гуляеха. Някои колони бяха изваяни с формата на увивни нощни цветя. Навсякъде шуртяха малки поточета и рекички, извиращи от сърцето на планината.

Изсеченият град. Място с толкова страховита красота, че ми беше трудно да скрия почудата и ужаса си. Отнякъде долиташе музика, а домакините ни не излизаха да ни посрещнат. Хората, с които се разминавахме — само Върховни елфи с мъртвешки бледи, студени лица, бяха облечени в разкошни дрехи. Никой не ни спря, никой не ни поздрави с усмивка или поклон.

Мор не им обръщаше никакво внимание, докато крачехме в пълно мълчание. Рис ми беше казал да не проронвам и дума, защото тук дори стените имали уши.

Мор ме отведе до още едни каменни порти, широко отворени в основата на дворец, изграден в самата планина. Официалното седалище на Великия господар на Двора на Нощта.

Върху портите бяха изсечени гигантски зверове, покрити с черни люспи — едни спяха в гнездо от остри нокти и зъби, други се биеха, трети се поглъщаха едни други в омагьосан кръг от черни тела. Помежду им се виеха жасмин и ипомеи. Сребристото сияние на витаещите из целия планински град елфически светлини сякаш съживяваше зверовете. Портите на вечността — така щях да нарека картината, която просветна мимолетно в съзнанието ми.

Мор — единствената искрица цвят и живот в това странно, сиво място — мина през тях.

Беше облечена във виненочервена рокля без ръкави, чиято ефирна материя прилепваше по гърдите и бедрата й, разкривайки щедро кожата по корема и гърба й. Разпуснатата й коса се стелеше на леки вълнички, а около китките й лъщяха дебели гривни от чисто злато. Кралица — кралица, която не се кланяше никому, която бе възтържествувала над всички им. Кралица, която притежаваше собственото си тяло, живота си, съдбата си и нито веднъж не се бе извинила за това.

Моят тоалет — донесен от нея в боровата гора — беше с подобна кройка и почти същият като онези, които ме принуждаваха да нося „В недрата на Планината“. Две ленти плат, едва покриващи гърдите ми, се спускаха надолу към пъпа ми, където коланът, препасващ талията ми ги съединяваше в едно дълго парче, което минаваше между краката ми и обгръщаше оскъдно задните ми части.

Но тук не носех шифон в ярки цветове, а черна лъскава материя, проблясваща при всяко люшване на бедрата ми.

Мор беше увила косата ми като корона зад черна диадема, украсена с парченца диамант — досущ звездно нощно небе. Освен това потъмни и удължи миглите ми, нанасяйки елегантна, дръзка черна линия по ръбовете на горните ми клепачи. Устните ми оцвети в кървавочервено.

И така, двете влязохме в замъка под планината. Безкрайните му коридори гъмжаха от хора, които наблюдаваха всяко наше движение. Някои приличаха на Мор със златистите си коси и живописни лица. Някои й съскаха злобно.

Мор просто им се подсмихваше. А на мен ми се искаше да изтръгне гръкляните им.

Накрая пристигнахме в тронна зала от лъснат абанос. По безбройните колони, подпиращи ониксовия таван, се увиваха същите змиевидни същества като онези от каменните входни порти, но помещението беше толкова високо, че горната им част се губеше в сенки. Страховитите зверове сякаш се бяха възкачили, за да следят отгоре машинациите и тайните кроежи на владетелите. Няколко от тях образуваха и самия трон, като от двете страни на облегалката му, точно над раменете на Великия господар, се подаваше по една чудовищна глава.

Струпалата се тълпа ме пренесе за момент в тронната зала на Амаранта — толкова сходна беше атмосферата, злобата, бълваща отвсякъде. Подиумът в далечния край.

Златокос красив мъж препречи пътя ни към абаносовия трон и Мор спря невъзмутимо. Разбрах, че е баща й, преди да е проронил и дума.

Беше облечен в черно, а на главата му блестеше сребърна диадема. Кафявите му очи приличаха на стара пръст.

— Къде е той? — попита мъжът.

Без поздрави, без формалности. Все едно не съществувах.

Мор сви рамене.

— Появява се, когато сам реши.

И продължи напред.

Баща й извърна поглед към мен. И аз свиках върху лицето си маска като нейната — отегчена, безстрастна.

Златокосият впи поглед в очите ми, после го плъзна надолу по тялото ми — очаквах поне гнусна, похотлива усмивчица, но изражението му не издаваше нищо. Никаква емоция. Само безсърдечен студ.

Последвах Мор, преди отвращението да е пропукало собствената ми ледена маска.

Банкетните маси около черните стени бяха отрупани с едри, сочни плодове, усукани златисти хлябове, печени меса, бурета ябълково вино и бира, пайове и всевъзможни дребни сладкиши.

Сигурно при други обстоятелства лигите ми щяха да потекат, ала не и пред натруфените Върховни елфи. Не и когато никой не докосваше храната, защото не самата тя, а прахосването й демонстрираше могъществото и охолството им.

Мор директно се качи на обсидиановия подиум, до чието стълбище аз спрях, зае мястото до трона и обяви на тълпата с ясен, жесток, коварен глас:

— Великият ви господар ще дойде всеки момент. В лошо настроение е, затова ви съветвам да се държите подобаващо. Освен ако не желаете да се превърнете в тазвечерното зрелище.

И преди гостите да са зашушукали помежду си, го усетих. Усетих го.

Скалата под краката ми като че ли затрепери — запулсира в равномерен такт.

Стъпките му. Планината сякаш тръпнеше при допира им.

Всички в залата застинаха като мъртъвци, вкочанени от страх, че дори диханието им може да привлече вниманието на хищника, крачещ към нас.

Мор стоеше с изправени рамене и вдигната брадичка, от всяка нейна пора лъхаше дива, необуздана гордост.

Моята роля обаче изискваше да държа главата си сведена и да гледам изпод вежди.

Касиан и Азриел се появиха първи на входа. Генералът сенкопоецът на Великия господар — и най-могъщите илирианци в историята.

Това не бяха мъжете, които вече познавах.

Черните им бойни одежди обгръщаха плътно мускулестите им тела, броните им наподобяваха люспеста драконова кожа, раменете им изглеждаха неописуемо по-широки, а лицата им излъчваха помитаща бруталност. Напомняха ми за абаносовите зверове, изсечени в колоните, покрай които вървяха.

Носеха още Сифони — не само онези по ръцете им. Имаха по един на гърдите си. По един на раменете и коленете си.

За момент краката ми се разтрепериха и осъзнах защо се бояха от тях лагерните лордове. Ако повечето илирианци се нуждаеха само от един Сифон, за да овладеят убийствената си мощ… Касиан и Азриел носеха по седем. Седем.

Придворните имаха благоразумието да отстъпят назад, за да им направят път към подиума. Крилете на илирианците лъщяха, а ноктите по върховете им разсичаха въздуха така, сякаш ги бяха наточили.

Касиан моментално се съсредоточи върху Мор, а Азриел си позволи само да надникне към нея, преди да огледа тълпата наоколо. Повечето дворяни избягваха погледа му, макар че видимо трепереха от илирианската стомана на Изповедника, надничащ иззад лявото му рамо.

Смъртната маска по красивото лице на Азриел вещаеше безкрайно, неумолимо мъчение и дори сенките трепереха след него. Знаех защо, знаех в името на кого беше готов да им покаже ада.

Тези хора бяха опитала да продадат седемнайсетгодишно момиче на един садист, а после я бяха изтезавали по начини, които не смеех дори да си представя. Сега същите тези насилници живееха в пълен ужас от тримата й приятели.

Правилно. Трябваше да се страхуват от тях.

От мен.

В този момент дойде и Рисанд.

Беше премахнал всички задръжки на силата си, на истинската си същност. Могъществото му изпълваше тронната зала, двореца, планината. Нямаше нито край, нито начало.

Без криле. Без оръжия. Без следа от воина. Появи се просто като изтънчения, жесток Велик господар, за какъвто го имаше светът. Вървеше с ръце в джобовете и черната му туника сякаш поглъщаше светлината. На главата му се разполагаше корона от звезди.

Нито следа от мъжа, който пиеше сам на покрива; от падналия ангел, коленичил в леглото си. Силата, струяща от него, едва не ме повали.

Това — това беше най-могъщият Велик господар на света.

Лицето на мечтите и кошмарите.

Очите му срещнаха моите за миг, докато крачеше гордо между колоните. Към трона, който си беше заслужил с кръв, саможертва и величие. Грохотната му мощ, неземната му красота накараха кръвта ми да запее.

Мор слезе грациозно от подиума и падна на коляно пред него. Касиан и Азриел последваха примера й.

Както и всички останали в залата.

Включително и аз.

Абаносовият под беше толкова лъснат, че видях червените си устни в него, безизразното си лице. Стъпките на Рисанд отекваха гръмко в съвършената тишина на залата.

— Я виж ти — проговори той. — Не е за вярване, че всички сте дошли навреме.

Касиан поизправи глава и се ухили одобрително на Рис — войсковият командир на Великия господар, нетърпелив да пролее нечия кръв.

Ботушите на Рис спряха в полезрението ми.

Усетих ледените му пръсти върху брадичката си и вдигнах лице.

Всички коленичили придворни ни наблюдаваха. Това се изискваше от мен — да отвлека вниманието им с неочакваната си поява. Устните на Рис се извиха в усмивка.

— Добре дошла в дома ми, Фейра, унищожителке на проклятия.

Сведох поглед и натежалите ми от чернило мигли погъделичкаха скулите ми. Той изцъка с език и стисна по-силно брадичката ми. Всички в залата забелязаха натиска на пръстите му, хищническия ъгъл на главата му.

— А сега ела с мен.

Той побутна брадичката ми и аз станах на крака. Рис плъзна очи по тялото ми и имах чувството, че блясъкът в тях не беше просто представление.

Поведе ме по стъпалата на подиума — към трона. Седна в него и се усмихна леко на чудовищното си дворянство. Притежаваше и тях, и всеки сантиметър от абаносовия трон.

Хвана ме за кръста и ме тикна в скута си.

Курвата на Великия господар. Това бях станала „В недрата на Планината“ — това очакваше от мен светът. Опасната нова държанка, която бащата на Мор несъмнено щеше да проучи.

Рис приплъзна едната си ръка по голия ми кръст, а другата — по бедрото ми. Кожата му беше толкова студена, че едва не ахнах.

Той явно усети мълчаливия ми трепет, защото след миг ръцете му се стоплиха. Палецът му, извит около вътрешността на бедрото ми, помилва бавно чувствителната ми кожа, сякаш в знак на извинение.

После Рис доближи уста до ухото ми, съзнавайки, че поданиците му още не бяха станали от пода. Явно някога си бяха позволили да се надигнат без негово разрешение и знаеха последиците от такава грешка. Другата му ръка зарисува лениви, небрежни кръгове по голата плът на ребрата ми и Рисанд прошепна:

— Гледай да не се възгордееш.

Знаех, че всички го чуха. Той също знаеше.

Надникнах към склонените глави пред нас с препускащо и гърдите ми сърце и попитах равно:

— От кое?

Дъхът на Рис погали ухото ми, както се беше случило в небето преди час.

— От това, че всеки мъж тук обмисля какво би сторил, за да усети хубавата ти червена устичка върху себе си.

Очаквах бузите ми да пламнат, да ме обземе срам.

Но наистина бях красива, силна жена.

Бях оцеляла, бях възтържествувала. Също както Мор беше оцеляла на това ужасно, отровно място…

Затова си позволих усмивка — първата за новата ми маска.

Показах им хубавата си червена устичка и белите си прави зъби.

Ръката му се провлачи нагоре по бедрото ми — собственическият допир на мъж, убеден, че притежава и тялото, и душата на жената до себе си. Беше ми се извинил предварително — за играта, за ролите, с които трябваше да се нагърбим в нея.

Аз се отдадох на докосването му, отпуснах се назад в мускулестото му, топло тяло. Така се притиснах към него, че усетих дълбокия тътен на гласа му, когато заповяда на придворните:

— Станете.

Те се подчиниха като един. Погледнах някои от тях с насмешка и безумно отегчение.

Рис погали свивката на коляното ми с кокалчето на единия си пръст и всеки нерв в тялото ми трепна.

— Вървете да си играете — нареди им той.

Тълпата се разпръсна и от някакъв далечен ъгъл на двореца зазвуча музика.

— Кеир — прокънтя гласът на Рис като гръмотевица в бурна нощ. Само толкова му трябваше да призове бащата насред подиума. Кеир се поклони отново и погледна първо Рис, после и мен с ледено пренебрежение на лицето, сетне обърна очи към Мор и илирианците. Касиан му кимна бавно, сякаш го предупреждаваше, че помни — и никога няма да забрави — какво бе причинил камерхерът на Изсечения град на собствената си дъщеря.

Но Кеир настръхна не от него, а от Азриел. От Изповедника.

Един ден, осъзнах аз, шпионинът щеше да убие бащата на Мор с легендарния си меч. И то много, много бавно.

— Докладвай — заповяда Рис, галейки с кокалчето на единия си пръст ребрата ми.

Даде знак на Касиан, Мор и Азриел и тримата се сляха в тълпата. Само за част от секундата Азриел сякаш се превърна в сянка и изчезна. Кеир дори не се обърна към тях.

Пред Рис камерхерът изглеждаше като нацупено хлапе. Знаех, че бащата на Мор е по-възрастен от него — много по-възрастен, но явно властта го блазнеше.

А Рис беше въплъщение на властта.

— Привет, милорд — поздрави го Кеир с меден дълбок глас. — Приветствам и… гостенката ви.

Рис долепи длан до бедрото ми и килна глава, за да ме погледне в лицето.

— Прелестна е, нали?

— Несъмнено — съгласи се Кеир, свеждайки очи. — Няма какво да ви докладвам, милорд. Не се е случило нищо особено от предишното ви посещение.

— Няма кого да наказвам? — попита Рис като котарак, спипал мишка.

— Освен ако не желаете да избера някого специално, инак не, милорд.

Рис изцъка с език.

— Жалко.

Той отново плъзна поглед по тялото ми и захапа игриво ухото ми.

А аз, проклета да бях, се притиснах още повече към него, докато палецът му пълзеше нагоре по бедрото ми, докосвайки бавно, сладострастно чувствителната кожа там. Тялото ми се отпусна, стегна се, а дъхът ми… Котелът да ме попари… уханието му на цитрус и море, силата, която бълваше… дъхът ми пресекна.

Не се и съмнявах, че е усетил; че е почувствал промяната в мен.

Пръстите му застинаха върху крака ми.

Кеир започна да изрежда имена от двора — суха информация за бракове, съюзи и кръвни вражди, а Рис го остави да говори.

Палецът му отново започна да ме гали… този път заедно с показалеца.

Гърлено ръмжене изпълни ушите ми и ме накара да забравя всичко друго, освен допира му по вътрешността на бедрото ми. Музиката ехтеше, древна и дива, и хората се поклащаха в ритъма й, долепени един до друг.

Рис гледаше камерхера в очите и кимаше вяло от време на време. А пръстите му продължаваха бавния си, целенасочен поход по бедрата ми, издигайки се все по-нависоко с всяко движение.

Усещах множество очи върху нас. Дори докато пируваха, докато танцуваха на малки групи, гостите ни наблюдаваха. Аз седях в скута му, личната му играчка, и макар всички да виждаха какво прави с ръцете си… имах чувството, че сме съвсем сами в залата.

Кеир му изложи разходите на двора и Рис кимна отново. Този път носът му докосна мястото между врата и едното ми рамо, а след него усетих и устните му.

Гърдите ми се втвърдиха и сякаш натежаха от копнеж… същият онзи копнеж, който вече се трупаше и дълбоко под тях. Огнена горещина се ширна по лицето ми, по вените ми. Накрая обаче Кеир не се сдържа и заяви:

— Чувах слухове, но не вярвах. — Впи поглед в мен, в гърдите ми, щръкнали през диплите на ефирната рокля, в краката ми, разтворени по-широко от преди няколко минути, в ръката на Рис, попаднала в опасна територия. — Но май е вярно! Любимката на Тамлин си е намерила друг стопанин.

— Трябва да видиш как я карам да се моли — пророни Рис, докосвайки врата ми с нос.

Кеир сключи ръце зад гърба си.

— Предполагам сте я довели с умисъл.

— Знаеш, че правя всичко с умисъл.

— Разбира се. Като че ли ви харесва да я кичите с прозирни дрехи и корони.

Ръката на Рис спря и аз изпънах гръб от отвращението в тона му.

— Хм, теб бих те окичила с каишка — подхвърлих с глас, принадлежащ на друга жена.

Одобрението на Рис почука по щита в съзнанието ми и ръката върху ребрата ми отново зарисува лениви кръгове.

— Моето момиче наистина обича игричките — пророни до рамото ми. После посочи с брадичка към камерхера. — Донеси й вино.

Чиста заповед. Без нито капка вежливост.

Кеир се скова, но тръгна към масите.

Рис не смееше да свали маската, но нежната му целувка под ухото ми говореше достатъчно. Извинение и благодарност — и пак извинение. Този фарс не му харесваше… както и на мен. Но за да получим необходимото, за да дадем на Азриел достатъчно време… беше готов да играе театър. Аз също.

Усещайки ръцете му под гърдите ми и между бедрата ми, се запитах дали изобщо имаше нещо, на което не беше готов. Дали… дали арогантното му, наперено поведение не прикриваше мъж, който се смяташе за недостоен.

Зазвуча нова песен — като течен мед, като стремглав вятър, придружен от поривист, неистов барабанен ритъм.

Извърнах се към него, оглеждайки лицето му. В очите му нямаше нито капка топлота, нищо от близостта, която бяхме постигнали. Свалих щита си достатъчно, че да го пропусна.

Какво?, разнесе се гласът му в съзнанието ми.

Пресегнах се по връзката помежду ни и погалих стената от черен диамант. На повърхността й се отвори тънка пролука — само за мен. Прошепнах в нея:

Ти си добър, Рис. Имаш добро сърце. Маската ти не ме плаши. Виждам мъжа под нея.

Ръцете му ме стиснаха по-силно и без да откъсва очи от моите, се приведе напред и докосна с устни бузата ми. Достатъчен отговор… и освобождение.

Отпуснах се в скута му, отваряйки още малко краката си.

Защо спираш?, пророних в съзнанието му, в него самия.

Почти беззвучно ръмжене отекна до мен. Той погали кожата върху ребрата ми отново, този път в ритъм с музиката, и палецът му почти докосна долната страна на гърдите ми.

Отпуснах глава върху рамото му.

И прогоних онази част от себе си, която чуваше думите им — курва, курва, курва…

И онази, която повтаряше — предателка, лъжкиня, курва…

И просто се слях с всичко.

С музиката, с барабаните, с необузданата тъмна жена в обятията на Великия господар.

Очите му се премрежиха — не от мистериозна сила или гняв. Нещо огнено, примесено с лъскава тъмнина избухна в съзнанието ми.

Плъзнах ръка надолу по бедрото му, усещайки мощта на скрития воин. Провлачих я обратно нагоре с едно дълго, бавно движение, подбудено от внезапната нужда да го докосвам, да го чувствам до себе си.

Всеки момент щях да пламна и да изгоря. Щях да се подпаля и…

Полека — прошепна той дяволито през пролуката в щита ми. — Ако се превърнеш в жива свещ, клетият Кеир ще изпадне в смут. И ще съсипеш пиршеството.

Защото огънят щеше да разкрие на всички им, че не съм обикновена жена, а после камерхерът несъмнено щеше да уведоми полусъюзниците си от Двора на Есента. Ако не той, то някое от другите чудовища наоколо.

Рис се размърда в трона и толкова се притисна в мен, че за миг забравих за Кеир, за Двора на Есента и за Азриел, който в момента се опитваше да открадне вълшебното кълбо.

От толкова време изпитвах само студ и самота, че тялото ми виеше под напора на интимността, на щастието, че някой го докосваше и го караше да се чувства така живо.

Ръката от кръста ми се плъзна към корема ми и се закачи на ниския колан там. Аз наместих глава между рамото и врата му и отвърнах на всички погледи, вперени в мен, наслаждавайки се на всеки контакт между телата ни с Рис, жадна за още още още…

Накрая, когато кръвта ми вече кипеше, когато Рис погали долната страна на гърдите ми с кокалчетата на пръстите си, надникнах към Кеир, който ни гледаше, забравил чашата с вино в ръката си.

Рис също го погледна.

Камерхерът стоеше облегнат на стената и се взираше безсрамно в нас. Като че ли се чудеше дали да ни прекъсне. Но явно не смееше. Ние трябваше да отвлечем вниманието му, докато Азриел издирваше кълбото. Ние бяхме хитрината в плана.

Усещах, че докато плъзваше върха на езика си нагоре по врата ми, Рис не откъсваше очи от Кеир.

Извих гръб с натежали клепачи и пресекващ дъх. Щях да горя и горя, и горя…

Май е толкова погнусен, че би предпочел просто да ми даде кълбото, само и само да се махнем оттук, каза Рис в съзнанието ми, докато другата му ръка се придвижваше опасно нагоре. Но копнежът там растеше и не носех бельо, което да прикрие изобличителното доказателство, ако пъхнеше ръката си под финия плат.

Добро представление му спретнахме, отвърнах аз. За пръв път използвах толкова пресипнал от похот глас дори в съзнанието си.

Пръстите му обгърнаха извивката на бедрото ми.

Размърдах се в скута му, за да попреча на ръцете му да открият истината…

И усетих твърдината до задните си части.

Всяка мисъл изхвърча от главата ми. Остана само непреодолимият трепет, който ме накара да се потрия във впечатляващата сила между бедрата му. От гърлото му се изтръгна тих, дрезгав смях.

Кеир продължаваше да ни наблюдава. Втрещен. Смаян. Нямаше да помръдне от мястото си, докато Рис не го освободеше — и дори не се замисляше къде беше изчезнал шпионинът ни.

Затова се извъртях отново, поглеждайки пламналите очи на Рисанд, и плъзнах език по гръкляна му. Вятър, море, цитрус и пот. Едва не рухнах.

Обърнах се напред и Рис прокара устни по тила ми, докато се прилепях още повече към настойчивата, приканваща изпъкналост в скута му. В този миг ръката му се издигна твърде нависоко по бедрото ми.

Влагата, която намери там, насочи всичките му хищнически инстинкти към онова скрито място. Към предателството на тялото ми. Той ме стисна по-силно в обятията си и лицето ми пламна — навярно и от срам, но…

Рис усети, че всеки момент ще изтърва контрола над огъня си. Спокойно — пророни, но този вътрешен глас звучеше задъхано. — Не значи нищо. Просто реакция на тялото ти…

Защото си толкова неустоим? Опитът да отклоня вниманието му прозвуча принудено дори в собственото ми съзнание.

Той се засмя, навярно за да ме утеши.

От месеци се дразнехме и провокирахме. И може би беше просто реакция на тялото ми — или на неговото, но вкусът му по езика ми заплашваше да ме унищожи, да ме погълне цял, и…

Друг мъж. Ръцете на друг мъж обхождаха тялото ми, а с Тамлин едва бяхме…

От мисълта ми прилоша, но залепих сънлива, сластна усмивка на лицето си. В този миг Азриел се върна в залата и кимна леко на Рис. Взел беше кълбото.

Мор се доближи до шпионина и прокара собственически ръка по раменете и гърдите му, преди да застане пред него.

Обсипаната с белези ръка на Аз обгърна голия й кръст и го стисна леко. Единственото потвърждение, което й бе нужно.

Тя му отвърна с усмивка, достойна за злите езици, и се изгуби с лежерна крачка сред тълпата, несъмнено заблуждавайки всички околни, че Аз не е напускал залата, че току-що му бе отправила покана за леглото си.

Азриел я изпрати със студен, отегчен поглед. Сигурно и в него се вихреше буря, както и в мен.

Рис привика с показалец Кеир, който откъсна злобните си очи от дъщеря си и закрачи към нас с виното в ръка. Дори не достигна подиума, преди силата на Рис да му отнеме бокала.

Остави го на земята до нас — детска закачка, с която да напомни на камерхера колко е безсилен, че тронът не му принадлежи.

— Да го проверя ли за отрова? — провлачи Рис, изпращайки по връзката ни Касиан те чака. Върви.

Върху лицето му си стоеше същото сластолюбиво изражение, но очите му… можех да прочета сенките в тях.

Може би… може би, колкото и да флиртувахме един с друг, след преживяното с Амаранта не искаше да го докосва друга жена. Може би дори не му харесваше да го желаят по този плътски начин.

Аз бях претърпяла много мъки и изтезания, но неговите се издигаха до друго ниво.

— Не, милорд — отвърна раболепно Кеир. — Не бих посмял да ви нараня.

И този разговор имаше за цел да отвлече вниманието му. Затова просто тръгнах към Касиан, който стоеше облегнат на една колона и се зъбеше на всеки, дръзнал да мине твърде близо до него.

Усетих как очите на целия двор се плъзват към мен, как изучават тялото ми. А докато подминавах Кеир, независимо от близостта на Великия му господар, копелето изсъска почти недоловимо:

— Ще си получиш заслуженото, курво.

В стаята избухна нощ.

Хората се разпищяха. А когато тъмнината се разсея, Кеир стоеше на колене.

Рис още седеше на трона си. По лицето му бе замръзнала яростна гримаса.

Музиката спря. Мор изникна в единия край на тълпата с блажено доволство в очите си. Азриел я доближи и застана не съвсем небрежно до нея.

— Извини се — нареди Рис.

Сърцето ми затуптя от абсолютната повелителност в гласа му, от бурния му гняв.

Мускулите по врата на Кеир се опънаха като струни и над горната му устна изби пот.

— Казах — произнесе с ужасяващо спокойствие Рис — да й се извиниш.

Камерхерът простена. А след част от секундата…

Чу се изпращяване на строшена кост. Кеир изкрещя от болка.

Пред очите ми ръката му се счупи на цели четири места и кожата й се опъна и увисна невъобразимо…

Още едно изпращяване. Лакътят му се разпадна.

Стомахът ми се преобърна.

Кеир зарида, донякъде от ярост, ако съдех по омразата, с която изгледа първо мен, после и Рис. Въпреки това оформи с устни Съжалявам.

Костите на другата му ръка също се раздробиха и този път изтръпнах цялата.

Кеир изкрещя отново, а Рис плъзна поглед из залата и попита:

— Да го убия ли заради неподчинението му?

Никой не отвърна.

Рис се изсмя. После заяви на камерхера:

— Като се свестиш, няма да търсиш лечител. Ако разбера, че си пренебрегнал заповедта ми… — Още едно изпращяване. Този път едното му малко пръстче увисна безпомощно. Пореден писък на болка. Кипящата във вените ми кръв замръзна. — Ще те насека на парчета и ще ги заровя толкова надалеч едно от друго, че вече никой няма да може да те сглоби.

Кеир изцъкли очи в искрен ужас. А после, сякаш невидима ръка изтръгна съзнанието му и той се срути на земята.

— Хвърлете го в стаята му — заповяда Рис незнайно на кого.

Двама мъже, които изглеждаха като братовчеди или братя на Мор, се спуснаха към баща й. Мор ги наблюдаваше с лек присмех, макар че кожата й бледнееше.

Щеше да се свести. Рис така твърдеше.

Продължих напред, а той извика някой друг от придворните да му даде доклад по разни дребни въпроси.

Дори когато достигнах Касиан, вниманието ми остана върху трона зад мен. С гордата си походка предизвиквах всеки от придворните да ме обиди, да се закачи с мен. Никой не посмя.

Цял час след това не можах да откъсна мислите си от Великия господар, чиито ръце и устни, и тяло ми бяха вдъхнали живот — огън. Не ме бяха накарали да забравя тъгата и болката си, но… кръвта ми вреше. Имах чувството, че се пробуждам от едногодишен сън в стъклен ковчег, че Рис е разбил капака му и ми е върнал съзнанието.

Великият господар, чиято сила не ме плашеше, чийто гняв не ме съкрушаваше.

А нямах представа какво значеше това.

Май че пак бях оплела конците.

ГЛАВА 43

Вятърът бучеше покрай двама ни с Рис, когато се изпарихме от небето над двора му. Но не се озовахме във Веларис.

Стояхме до окъпано в лунна светлина, обградено от борове планинско езеро, кацнало високо над света. Напуснали бяхме Двора на Кошмарите, както и се появихме в него — със заплашителен размах. Нямах представа къде Касиан, Азриел и Мор бяха отнесли кълбото.

— Съжалявам — пророни дрезгаво Рис.

Примигнах недоумяващо.

— Защо реши, че трябва да ми се извиняваш?

Ръцете му трепереха — като отзвук от гнева му заради обидните думи на Кеир, заплахата в тях. Явно ни беше довел тук, вместо в дома си, за да поговорим насаме.

— Не биваше да те взимам. Да ти разкривам тази част от нас. От мен.

Никога не го бях виждала толкова раним, толкова… смутен.

— Добре съм. — Още не знаех как да възприемам случилото се. И това между нас, и това с Кеир. Но изборът беше лично мой. Да изиграя онази роля, да облека такива дрехи. Да му позволя да ме докосва. Пророних бавно: — Всички знаехме какво ще е нужно тази вечер. Моля те… моля те, не започвай… да ме защитаваш. Не по този начин.

Рис разбираше за какво говоря. „В недрата на Планината“ ме беше защитил, но онзи първичен, мъжки гняв, който беше освободил върху Кеир… Изпотрошената стая, опръскана с червена боя, просветна в паметта ми.

— Никога, за нищо на света, не бих те заключил, не бих те принудил да останеш у дома. Но като те заплаши, като те нарече… — Курва. Така бяха наричали и него. Цели петдесет години. Самата аз бях чула Люсиен да изплюва думата в лицето му. Рис въздъхна насечено. — Трудно ми е да въздържам инстинктите си.

Инстинкти. Също като… някой друг имаше инстинкт да ме брани, да ме крие от опасности.

— В такъв случай е трябвало да се подготвиш по-добре — троснах му се. — Като че ли се справяше, преди Кеир да каже…

— Ще убия всеки, който ти посегне — изръмжа Рис. — Ще го убия, и то много, много бавно. — Задъхваше се. — Давай. Мрази ме… презирай ме.

— Ти си ми приятел. — Гласът ми пресекна на последната дума. Ядосах се на сълзите, които рукнаха по бузите ми. Дори не разбирах защо плача. Навярно защото преживяното на трона ми се беше сторило истинско, а едва ли беше. Не и за него. — Ти си ми приятел… и знам, че си Велик господар. Знам, че си готов на всичко да защитаваш двора си, да премахваш заплахите за него. Но не мога… не искам да спреш да ми споделяш, да не ме взимаш с вас само за да ме предпазиш от заплахите за мен.

Във въздуха затрептя тъмнина и крилете изникнаха от гърба му.

— Аз не съм Тамлин — процеди Рис. — И никога няма да бъда, нито ще се държа като него. Той те затвори в къщата ти, за да вехнеш ден след ден.

— Опита да…

— Престани да ни сравняваш. Престани да ме сравняваш с него.

Думите му възпряха моите. Примигнах насреща му.

— Мислиш, че не знам как се помнят историите… как ще запомнят тази история? — Рис сложи ръце на гърдите си. Не бях виждала лицето му по-открито, по-изстрадало. — Аз съм злият господар, отвлякъл булката на пролетта. Аз съм демон, кошмар и ме чака лош свършек. Той е златният принц, героят, който ще те получи като награда, задето не е умрял от глупост и високомерие.

Всичко, което обичам, винаги ми се отнема, беше ми признал „В недрата на Планината“.

Ала думите му бяха като огниво за мен… за ямата от страх, зейнала в душата ми.

— Ами моята история? — изсъсках насреща му. — Моята награда? Няма ли значение какво искам аз?

— Какво искаш, Фейра?

Нямах отговор. Просто не знаех. Вече не.

— Какво искаш, Фейра?

Не продумах.

Смехът му беше горчив, крехък.

— Така си и помислих. Май не е зле да решиш.

— Може и да не знам какво искам, но поне не се крия зад маска — кипнах аз. — Поне показвам коя съм, макар и разбита на парчета. Да, правиш го, за да спасиш народа си. Но какво е оправданието ти за останалите маски, Рис? Защо не позволяваш на приятелите си да видят истинското ти лице? Вероятно защото така е по-лесно. Ами ако откриеш душата си пред някого, ако му покажеш всичко и той ти обърне гръб? И с право. На кого му се занимава с подобни бъркотии?

Той изтръпна.

Най-могъщият Велик господар в историята изтръпна. Разбрах, че съм го ударила силно. Засегнала съм го надълбоко.

Твърде силно. Твърде надълбоко.

— Рис — пророних.

— Да си вървим у дома.

Последната му дума увисна помежду ни и се запитах дали няма да я върне — дали собствената ми уста няма да излае, че онова място не е мой дом. Но мисълта за ясното синьо небе на Веларис по залез, за блясъка на градските светлинки…

Преди да се съглася, той хвана ръката ми, без да ме поглежда в очите, и ни ответря.

Вятърът зафуча глухо около нас и тъмнината ме обгърна, студена и чужда.

Касиан, Азриел и Мор ни чакаха в градската къща. Пожелах им лека нощ, а те приклещиха Рисанд да им обяснява с какво го беше провокирал Кеир.

Въпреки че още бях в онази рокля, която ми се струваше твърде вулгарна за атмосферата на Веларис, тръгнах към градината, явно с надеждата лунната светлина и хладът да избистрят ума ми.

Но откровено казано, просто чаках Рис. Последните ми думи към него…

Бях постъпила ужасно. Той ми беше доверил най-съкровените си тайни, а аз ги запратих в лицето му.

Защото знаех, че така щях да го нараня. Макар и всъщност да не говорех за него.

Минаха минути. Нощта още хладнееше, напомняйки ми, че пролетта не бе пукнала напълно, и аз потреперих под увисналата в звездното небе луна. Заслушах се в бълбукането на фонтана, в музиката откъм града… а него още го нямаше. Не че бях измислила какво да му кажа.

Знаех, че двамата с Тамлин са различни, че тазвечерният изблик на Рисанд бе оправдан, че и аз бих реагирала така. Подробностите около миналото на Мор бяха събудили зверска кръвожадност, жажда за мъст и у мен самата.

Знаех какво ме очаква. Знаех, че ще седя в скута на Рис, ще го докосвам, ще го използвам. Вече го използвах от доста време. И може би трябваше да му призная, че… че не исках нищо от него.

Вероятно Рисанд изпитваше нужда да флиртува с мен, да ме предизвиква, за да се разсее от останалото, да се почувства нормален, както правех и аз.

И може би му бях казала всичко онова, защото най-сетне осъзнавах, че всъщност аз съм човекът, който не допускаше никого до душата си. А смущението му тази вечер, като видя как ми е повлиял… накара нещо в гърдите ми да се свие.

Ревнувах от Кресеида. Чувствах се толкова нещастна на баржата, защото исках на мен да се усмихва така.

И знаех, че е грешно, но… Не смятах, че Рис би ме нарекъл курва, понеже го желаех. Колкото и скоро да се бях разделила с Тамлин.

Нито пък приятелите му. Не и при положение че и тях ги бяха наричали по същия начин, даже по-лошо.

И се бяха научили да живеят — да обичат — независимо от миналото си. Може би точно заради него.

Явно беше дошло време да споделя с Рис. Да му обясня, че не желая да се преструвам повече, че не искам да наричам това помежду ни шега, нито план.

Щеше да е трудно и се страхувах, но… Бях готова да опитам — с него. Наистина исках да постигнем нещо. Заедно. Не знаех дали беше само сексуално влечение, или нещо повече, или пък смесица от двете. Но щяхме да разберем.

Бях се съвзела достатъчно, че да опитам.

Стига и той да го желаеше.

Стига да не ми обърнеше гръб, щом му съобщях какво искам: него.

Не Великият господар, не най-могъщият мъж в историята на Притиан.

Просто… него. Човекът, изпратил музика в килията ми; грабнал ножа в тронната зала на Амаранта, когато никой друг не бе посмял да ме защити. Човекът, който се бореше за мен още оттогава и не ми позволяваше да рухна, да се загубя. Затова го чаках в хладовитата лунна градина.

Но той не се появи.

Не го видях и на закуска. Нито на обяд. Нямаше го в цялата градска къща.

Дори му изпратих послание на последното листче, което беше използвал за тайната ни кореспонденция.

Искам да говоря с теб.

Цели трийсет минути чаках писмото да изчезне.

Ала то си остана в дланта ми, докато не го хвърлих в огъня.

Ядосана, тръгнах по улиците, без дори да обърна внимание на топлия слънчев ден, на въздуха, напоен с аромати на цитрус, диви цветя и свежа трева. Вълшебното кълбо беше при нас и съвсем скоро щяхме да се свържем с кралиците, които несъмнено щяха да позабавят отговора си само за да ни напомнят колко са важни; че и те имат своя власт.

Една част от мен искаше Рис да строши костите им, както беше сторил с Кеир миналата вечер.

Запътих се към апартамента на Амрен от другата страна на реката, колкото да подишам въздух и да избистря главата си.

Зимата наистина отстъпваше пред пролетта. На половината път съблякох палтото си и го преметнах през ръка, защото чувствах тялото си потно под дебелия кремав пуловер.

Намерих Амрен в същото положение като при последната ни среща: приведена над Книгата, с разхвърляни наоколо хвърчащи листове. Оставих бурканите с кръвта на масата.

Без да вдига поглед към мен, тя пророни:

— А. Причината Рис да ме сдъвче с парцалите тази сутрин.

Облегнах се на масата и свъсих вежди.

— Къде се е дянал?

— Да излови вчерашните ви нападатели.

Но ако те имаха ясенови стрели в арсенала си… Опитах да укротя тревогата, която задълба в сърцето ми.

— От Двора на Лятото ли са били според теб?

Кървавият й рубин още седеше на пода и служеше за преспапие заради речния бриз, който проникваше в стаята откъм отворените прозорци. Огърлицата от Вариан стоеше до леглото й. Сякаш я съзерцаваше всяка вечер, преди да заспи.

— Възможно е — отвърна Амрен, провлачвайки пръст по един ред от древния текст. Явно беше истински погълната от работата си, щом дори не обърна внимание на кръвта. Замислих се дали да не я оставя на мира. Но тя продължи: — При всички случаи май враговете ни са намерили начин да наблюдават магията на Рис. Затова го откриват толкова лесно, когато се ответря или използва силите си по друг начин. — Най-сетне вдигна поглед към мен. — Напускате Веларис след два дни. Рис иска да се установите в един от илирианските военни лагери, откъдето ще прелетите до човешките земи, след като кралиците се свържат с вас.

— Защо не още днес?

— Защото утре вечер е Звездопадът — отговори Амрен. — Първият от петдесет години насам, който ще отпразнуваме заедно. Народът очаква Великият му господар да чества с него.

— Какво е Звездопадът?

Очите на Амрен просветнаха.

— Утре светът извън нашите земи празнува Нинсар, Деня на семената и цветята. — Почти изтръпнах. Чак сега осъзнавах от колко време живеех тук. — Но Звездопадът — продължи Амрен — е нещо, което можеш да видиш само в Двора на Нощта, само тук отбелязваме него вместо Нинсар. Останалото ще научиш сама. По-добре да е изненада.

Е, това обясняваше защо хората като че ли се готвеха за голямо празненство. Върховни и нисши елфи бързаха към домовете си с купища пъстри диви цветя, цветни ленти и храна.

Навсякъде по пътя ми дотук метяха и миеха улиците, украсяваха магазините.

— Ще се върнем ли скоро? — попитах аз.

Тя сведе поглед към Книгата на Диханията.

— Едва ли.

Нещо в гърдите ми се сви. За един безсмъртен това означаваше дълго, дълго време.

Приех последния й отговор като покана да си вървя, затова тръгнах към вратата в задната част на апартамента й. Амрен обаче каза:

— Като се върна след поражението над Амаранта, Рис беше същински призрак. Преструваше се, че не е, но точно такъв беше. Ти му вдъхна живот.

В гърлото ми заседна буца, а и не исках да мисля за това; не и при положение че каквото и добро да бях направила за него — каквото и добро да бяхме направили един за друг, вероятно бе заличено от последните ми думи.

Ето защо отвърнах просто:

— Голям щастливец е, че има всички вас.

— Не — отрече с неочаквана топлина Амрен. — Ние сме щастливци, че имаме него, Фейра. — Обърнах се към нея. — През живота си съм познавала много Велики господари. — Продължи тя, забила поглед в Книгата. — Жестоки, коварни, малодушни, могъщи. Но нито един с мечти. Не и като неговите.

— Мечти за какво? — пророних аз.

— За мир. За свобода. За един обединен, процъфтяващ свят. За по-светло бъдеще… за всички ни.

— Той смята, че ще го запомнят като злодей.

Амрен изсумтя.

— Само че забравих да му кажа — продължих тихо, отваряйки вратата, — че злодеят обикновено е онзи, който заключва девойката в някоя кула и изхвърля ключа.

— Хм.

Свих рамене.

— А той беше онзи, който ме освободи.

Ако си се преселил другаде — написах, като се прибрах от срещата с Амрен, — можеше поне да ми завещаеш ключовете за къщата. Все оставям вратата отключена, като излизам. Кварталните обирджии започват да се изкушават.

Не получих отговор. Писмото дори не изчезна.

Опитах отново след закуска на следващия ден — сутринта на Звездопада.

Касиан твърди, че си се отцепил в Дома на Ветровете. Що за невеликогосподарско поведение? Ами обучението ми?

И този път не получих отговор.

Чувството ми за вина — и каквото друго ме гризеше — започна да избледнява. Едва се сдържах да не разкъсам листа, докато пишех третото си послание следобед.

Това наказание ли е? Явно членовете на Вътрешния ти кръг не получават втори шанс, ако те ядосат. Ти си един сръдлив страхливец.

Излизах от ваната, заслушана в оживените приготовления на града за празненството по залез, когато погледнах към бюрото, където бях оставила писмото.

Листът изчезна пред очите ми.

Нуала и Серидуен дойдоха да ми помогнат с обличането, а аз се мъчех да не надзъртам твърде често към бюрото, докато чаках — чаках ли, чаках отговора му.

Но той не дойде.

ГЛАВА 44

Независимо от писмото, от свадата помежду ни, като погледнах в огледалото час по-късно, не можах да повярвам на очите си.

През последните седмици изпитвах такова облекчение от пълноценния си нощен сън, че бях забравила да се благодаря, задето успявах да задържа храната в стомаха си.

И лицето, и тялото ми бяха възвърнали здравия си вид — процесът, който щеше да отнеме още доста седмици за един простосмъртен, бе ускорен от чудото на безсмъртната ми кръв. А роклята ми…

Никога не бях обличала подобна и едва ли пак щеше да ми се отдаде такъв шанс.

Изработена от дребни скъпоценни камъчета в толкова бледосин, че почти бял цвят, кройката й следваше всяка извивка на тялото ми, преди да се спусне към пода, разливайки се около краката ми сякаш в езеро от разтопена звездна светлина. Дългите й ръкави бяха тесни и завършваха с маншети от чисти диаманти. Деколтето й се извиваше точно под ключиците ми, но скромността му бе подкопана от начина, по който роклята прилепваше по най-женствените части от тялото ми. Косата ми беше прибрана назад с два гребена от сребро и диаманти и се разстилаше свободно по гърба ми. Докато изучавах отражението си в огледалото, установих, че приличам на паднала звезда.

Накрая събрах смелост да се кача в градината на покрива, но никъде по пътя си не видях Рисанд. Ситните камъчета на роклята ми подрънкваха и шумоляха по мраморните подове, докато вървях из притъмнялата къща, чиито светлини до една бяха приглушени или угасени.

Всъщност така беше в целия град.

Крилата, мускулеста фигура стоеше на покрива и сърцето ми прескочи.

Но веднага усетих, че мирисът е друг, а когато Касиан се обърна и подсвирна, нещо в мен посърна.

— Трябваше да позволя на Нуала и Серидуен да обличат и мен.

Не знаех дали да се усмихна, или да го изгледам лошо.

— И ти не си за изхвърляне.

Беше заменил бойните си одежди и бронята с черна туника, ушита така, че да подчертава воинското му тяло. Черната му коса беше сресана и пригладена назад и дори крилете му изглеждаха по-чисти.

Касиан протегна ръце към мен. Сифоните му си бяха по местата — върху металните безпръсти ръкавици, подаващи се изпод дългите ръкави на жакета му.

— Готова ли си?

Той ми правеше компания през изминалите два дни по време на сутрешните ни обучения. Докато ме учеше как да използвам илириански меч — главно как да изкормвам с него, си приказвахме за какво ли не: за нещастното ни детство, за лов, за храна… Избягвахме само темата за Рисанд.

Споменал ми бе само веднъж, че Рис е в Дома на Ветровете, и явно изражението ми му беше подсказало, че не искам да знам повече.

— Умът ми не го побира как ще те нося с толкова скъпоценни камъни и мъниста по теб — усмихна ми се той. — Дано си упражнявала ответрянето, в случай че те изтърва във въздуха.

— Много забавно.

Позволих му да ме вдигне на ръце и той излетя от покрива. Още не бях усвоила ответрянето, но определено си мечтаех за криле. Гигантски, мощни криле, за да летя като тях; да видя света и всичко в него.

Под нас една по една угасваха и малкото останали светлинни. Нямаше и луна, а по улиците не се носеше музика. Цареше пълна тишина — сякаш градът чакаше да се случи нещо.

Касиан полетя през смълчания мрак към едрото туловище на Дома на Ветровете. Множеството му тераси и балкони бяха пълни с гости, макар че се виждаше само бледият отблясък от звездната светлина по косите им и се долавяха единствено тихите им разговори и дрънченето на кристални чаши.

Едва неколцина от тях обърнаха погледи към нас, когато Касиан ме остави на оживената тераса до трапезарията. Сфери бледа елфическа светлина озаряваха дълги маси с храна и безкрайни редове зелени бутилки с шампанско. Касиан изчезна и се върна, преди да съм усетила липсата му, пъхвайки чаша в ръката ми. От Рисанд нямаше и следа.

Вероятно щеше да ме избягва през цялото тържество.

Някой извика Касиан от другия край на терасата и той ме потупа по рамото, преди да тръгне натам. Висок мъж със скрито в сянка лице и лъснали бели зъби се здрависа по воински с него. Азриел вече стоеше до непознатия, прибрал криле плътно зад гърба си, за да не се блъскат гостите в тях. Днес тримата с Касиан и Мор бяха необичайно — макар и разбираемо — мълчаливи. Огледах се за останалите ми…

Приятели.

Думата прокънтя в главата ми. Такива ли ми бяха наистина?

Амрен не се мярваше никъде, но зърнах златистата коса на Мор в мига, в който и тя ме видя. Тръгна с грациозна стъпка към мен, облечена в чисто бяла рокля, която се състоеше от оскъдно парче коприна, подчертаващо всичките й пищни извивки. Естествено, като надникнах през рамото й, забелязах Азриел да зяпа най-безсрамно гледката, разкриваща се отзад, но Касиан и непознатият бяха твърде унесени в разговор, за да проумеят какво бе отвлякло вниманието на шпионина. Вълчият глад по лицето на Азриел накара стомаха ми да се свие за миг.

Спомних си това чувство. Какво беше да му се поддадеш. Колко ме бе обладало онази вечер.

— Не остана много — каза вместо поздрав Мор.

— До кое?

Никой не ме беше подготвил какво да очаквам, тъй като не бивало да развалят изненадата на Звездопада.

— До забавата.

Обходих с поглед тълпата край нас.

— А това какво е?

Мор вдигна вежда.

— Никой не го е грижа за тази част от празненството. Когато дойде основното, ще разбереш. — Тя отпи глътка шампанско. — Каква рокля само. Имаш късмет, че Амрен се е заточила в малката си таванска стаичка, иначе вероятно щеше да я свали от гърба ти, алчната му драконка.

— И дори за празника няма да си почине от Книгата?

— Твърди, че нещо около Звездопада я смущавало. Кой знае. Сигурно просто ни прави напук.

Мор говореше някак отнесено, лицето й изглеждаше леко напрегнато.

— Готова ли си… за утре? — попитах тихо.

Щяхме да напуснем Веларис, за да не следи никой действията ни по тези земи. На закуска Азриел ми беше казал, че Мор ще се завърне в Двора на Кошмарите. За да провери дали баща й… се възстановява.

Мястото не беше особено подходящо за обсъждане ни плановете ни, но Мор просто сви рамене.

— Нямам друг избор. Ще ви изпратя до лагера, после ще продължа сама.

— Касиан ще е доволен — заявих аз, макар че Азриел не можеше да откъсне очи от нея.

Мор изсумтя.

— Сигурно.

Вирнах въпросително вежда.

— Значи, вие двамата…?

Тя отново сви рамене.

— Някога. Аз бях на седемнайсет, а той едва с година по-голям от мен.

Тогава се беше случила трагедията.

Но тя въздъхна без тъга по лицето си.

— В името на Котела, доста отдавна беше. Гостувах на Рис две седмици, докато се обучаваше във военния лагер, и междувременно с Касиан и Азриел станахме приятели. Една вечер Рис трябваше да се върне в Двора на Нощта с майка си и Азриел, затова двамата с Касиан останахме сами. И така стана, че… Просто исках Касиан да го направи. Исках да имам избор.

Мор сви рамене за трети път. Зачудих се дали Азриел не си мечтаеше той да е бил избраникът й. Дали някога й го беше признавал… на нея или на Рис. Дали се проклинаше, че точно тази нощ е отсъствал, че не се беше сближил повече с Мор.

— Рис се върна на следващата сутрин и като разбра какво е станало… — Тя се засмя под носа си. — Стараем се да не говорим за случката. Двамата с Касиан… Никога не съм ги виждала да се бият така. И дано не ги видя. Знам, че Рис се ядоса не заради девствеността ми, а заради опасността, в която ме поставяше загубата й. Азриел се вбеси още повече, въпреки че остави мъмренето на Рис. И двамата бяха наясно какво ще ми причинят родителите ми, задето бях позволила на копеле с нисш произход да ме опорочи. — Тя погали с длан корема си, сякаш още усещаше пирона, с който го бяха проболи. — И бяха прави.

— И двамата с Касиан не сте били заедно след онази случка? — попитах, колкото да отвлека вниманието й от мрачната тема.

— Не — отвърна Мор с тих смях. — Онази нощ бях отчаяна, постъпих безразсъдно. Избрах него не само заради добротата му, но и защото държах първият ми път да е с някого от легендарните илириански воини. Всъщност с най-великия сред тях. А нямаше спор, че това е Касиан. След като получих желаното, след… всичко, реших, че не искам да създавам повече напрежение между двама им с Рис, между двама им с Аз, затова… оттогава не сме били заедно.

— Нито с когото и да било друг?

Дори със студения, красив сенкопоец, който така усилено се мъчеше да прикрие страстта си по нея?

— Имала съм любовници — обясни Мор, — но винаги ми омръзват. Касиан също е преспал не с една, така че изобщо недей да го жалиш. Просто иска онова, което не може да има, и векове наред бесува, задето го оставих, без дори да погледна назад.

— О, направо полудява — обади се Рис зад мен и аз подскочих. Великият господар ме заобиколи и застана пред мен с нахакана усмивка на уста. Аз скръстих ядосано ръце. — Отново си заприличала на жена.

— Наистина умееш да ласкаеш нежния пол, братовчеде — коментира Мор, потупа го по рамото и отиде да поздрави някого от гостите.

Постарах се да не оглеждам Рис, който беше облечен в черен жакет, небрежно разкопчан в горната си част, така че бялата риза — също разкопчана — да разкрива татуираните му гърди. Постарах се, но неуспешно.

— Още колко възнамеряваш да ме игнорираш? — попитах хладно аз.

— Сега съм тук, нали? Не бих искал да ме сметнеш за сръдлив страхливец.

Отворих уста, но усетих, че от нея ще бликнат най-неподходящите думи. Затова я затворих и се огледах за Азриел или Касиан, или изобщо за някого, при когото можех да отида.

Тъкмо се канех да заговоря някой непознат, когато Рис пророни дрезгаво:

— Не съм искал да те наказвам. Просто… трябваше ми малко време.

Не ми харесваше да обсъждаме въпроса точно тук, заобиколени от толкова много уши. Махнах към тълпата и казах:

— Ще ми обясниш ли, ако обичаш, за какво е всичко това?

Рисанд застана зад мен и прошепна в ухото ми:

— Погледни нагоре.

В този момент всички гости замлъкнаха.

— И няма да изнасяш речи? — попитах.

Толкова исках пак да общуваме спокойно, непринудено като преди.

— Тази вечер не аз съм в центъра на вниманието, макар че присъствието ми е проява на уважение към народа — обясни той. — Тази вечер важното е това.

И тъкмо когато посочи нагоре…

Една звезда прелетя по нощното небе, по-ярка и по-близо от всяка, която бях виждала досега. Къщата и градът отдолу избухнаха в радостни възгласи и гостите вдигнаха тържествено чаши, но не отпиха, преди да изчезне зад хоризонта.

Наклоних глава назад към Рис и бързо отстъпих от топлината на тялото му, от силата и аромата, които излъчваше. Същата тази поза ни беше навлякла достатъчно неприятности в Двора на Нощта.

Още една звезда прекоси небосклона с въртелив устрем, сякаш и тя самата се любуваше на блестящата си красота. По петите й прехвърча още една, и още една, докато откъм хоризонта не изригна цял звезден залп, сякаш хилядна армия ли обстрелваше с мощни лъкове.

Звездите заваляха над нас, изпълвайки света с бяло-синя светлина. Бяха като живи фойерверки и всички ги съзерцавахме с притаен дъх.

Никога не бях виждала по-красиво нещо.

А когато превзеха цялото небе с шеметния си щурм, музиката най-сетне засвири.

Звездобройците навсякъде около нас се впуснаха във вихрени танци, следвайки ритъма на барабаните и на игривите арфи. Не като развратните, порочни танци в Двора на Кошмарите, а жизнерадостни, ликуващи, сякаш с тях почитаха красотата на музиката, кръговрата и живота.

Двамата с Рисанд останахме настрана от тържеството — между танцуващите на терасата хора и звездите, които вече прехвърчаха толкова близо, че сигурно ако се пресегнех през парапета, можех да ги докосна.

Мярнах Мор, Азриел и Касиан. Тримата танцуваха заедно. Мор беше отметнала глава назад и гледаше към небето, а звездната светлина сияеше по снежнобялата й рокля. Лудуваше с вдигнати ръце, носейки се между Азриел и Касиан, като че ли тримата бяха едно цяло, едно същество.

Надникнах през рамо и видях, че Рис също ги наблюдава. По лицето му се четеше нежност, тъга.

Бяха се събрали след цели петдесет години — само за да се разделят отново в поредната борба за свободата им.

Рис усети погледа ми и каза:

— Ела. Има едно място с по-добър изглед. И по-тихо.

Той ми подаде ръка.

Скръбта и тежкото бреме още витаеха в очите му. И нямах сили да ги гледам, също както нямах сили да гледам как тримата ми други приятели танцуваха заедно, сякаш им беше за последно.

Рис ме заведе на едно усамотено балконче, издадено напред от горния етаж на къщата. На терасите под нас музиката и танците продължаваха, а звездите прелитаха стремглаво, смайващо близо.

Седнах на парапета и той пусна ръката ми. Но веднага щом видях бездната под себе си, стъпих на земята и се отдалечих на безопасно разстояние.

Рис се засмя.

— И да паднеш, знаеш, че ще си направя труда да те спася, преди да се размажеш.

— Но чак когато съм на косъм от смъртта?

— Вероятно.

Опрях се на парапета и загледах пороя от звезди.

— Като наказание за нещата, които ти наговорих?

— И аз ти наговорих доста ужасни неща — призна си той.

— Не го мислех — побързах да го уверя. — Говорех по-скоро за себе си. И много съжалявам.

Той погледа звездите за момент, преди да отвърне:

— И все пак беше права. Странях от теб, защото беше права. Но се радвам да чуя, че си приела отсъствието ми като наказание.

Изсумтях, въпреки че бях благодарна за лекия му тон — за хумора в гласа му.

— Някакви новини за кълбото или кралиците?

— Още нищо. Чакаме отговора им.

Отново се умълчахме, съзерцавайки Звездопада.

— Това май не са… май не са звезди.

— Не. — Рис дойде при мен до парапета. — Предците ни са ги смятали за такива, но… Това са духове, полетели вкупом нанякъде. Нямаме представа защо всяка година минават над града ни точно в този ден.

Усетих погледа му върху себе си и откъснах очи от небето. Светлини и сенки се гонеха по лицето му. Шумната тълпа по терасите почти заглушаваше щастливите викове и музиката от градските улици далеч под нас.

— Сигурно са стотици — скалъпих, провлачвайки поглед обратно към звездните стрели.

— Хиляди — отвърна той. — Ще валят чак до изгрев-слънце. Поне така се надявам. На последния Звездопад ми се сториха по-малко от обикновено.

Преди Амаранта да го плени.

— Какво им се е случило?

Погледнах към него и той сви рамене. Нещо подскочи в гърдите ми.

— Ще ми се да знаех. Но всяка година се връщат.

— Защо?

— Защо всички се връщаме към нещо? Може би обичат мястото, към което са се устремили, и дългият път всяка година си струва. Нищо чудно да прелитат оттук, докато не остане една-единствена звезда. А тя навярно ще пътува вечно с надеждата някой ден да срещне друга.

Сведох очи към виното в чашата ми.

— Това е… много тъжна мисъл.

— Наистина.

Рис облегна ръка на парапета, достатъчно близо, че да я докосна с пръсти, ако имах смелостта.

Обгърна ни спокойна, плътна тишина. Ала в мен все още вилнееха твърде много думи.

Не знам колко време мина, но явно доста, защото когато Рис проговори, едва не подскочих.

— Всяка година „В недрата на Планината“, дойдеше ли време за Звездопада, Амаранта правеше така, че… да й служа. Цяла нощ. Звездопадът не е тайна за онези извън нашия град. Дори Дворът на Нощта излиза от Изсечения град, за да погледа небето. Така че знаеше… Знаеше колко е важен за мен.

Спрях да чувам ликуващите тълпи под нас.

— Съжалявам. — Друго не можех да му кажа.

— Преодолявах го, като постоянно си напомнях, че приятелите ми и Веларис са в безопасност. Друго нямаше значение. Затова й позволявах да използва тялото ми, както пожелае, без да ме е грижа.

— Тогава защо сега не празнуваш с тях? — попитах, скътвайки ужасяващото му минало надълбоко в сърцето си.

— Те не знаят… какво ми причиняваше Амаранта по време на Звездопада. Не искам да съсипвам празника.

— Едва ли би го съсипал. Мисля, че с радост биха поели част от бремето ти.

— Както ти разчиташ на околните да ти помагат с неприятностите?

Вперихме погледи един в друг. Лицата ни бяха само на няколко сантиметра разстояние.

И може би всички онези думи, натрупани в мен… Може би не се нуждаех от тях точно в момента.

Пръстите ми докоснаха неговите. Топли и непоклатими — търпеливи, сякаш чакаха да видят какво друго ще сторя. Явно виното ми даваше кураж, защото погалих единия му пръст с показалец.

Тъкмо се обръщах към него, когато нещо ослепително и блещукащо се заби в лицето ми.

Залитнах назад и се превих на две с ужасен писък, криейки се от ярката светлина, която още виждах зад стиснатите си клепачи.

Рис се засмя озадачено.

Засмя се.

Като се уверих, че очните ми ябълки не са изгорели, се завъртях към него.

— Можеше да ослепея! — изсъсках и го блъснах в гърдите.

Той отново прихна. Истински, ведър, прелестен смях.

Аз избърсах лицето си с длани и щом ги погледнах, ахнах от смайване. Ситни бледозелени светлинки като капки боя проблясваха по кожата ми.

В главата ми се беше разбил звезден дух. Не знаех дали да се уплаша, или да се зарадвам. Или пък да се погнуся.

Понечих да изтъркам прашеца от бузите си, но Рис хвана ръцете ми.

— Недей — рече през смях. — Изглеждаш така, сякаш луничките ти блестят.

Сбърчих ядосано вежди и опитах да го блъсна отново, без да ме е грижа дали новата ми сила няма да го бутне от балкона. Все пак можеше да лети; щеше да се справи някак.

Той отстъпи встрани към парапета, но в същия момент една устремена звезда се разби право в лицето му.

Рис отскочи назад с ругатня. И от гърдите ми излетя гръмък звук. Не тихичък смях или сумтене, а чист кикот.

Докато аз се заливах от смях, той свали ръце от очите си. Цялата лява страна на лицето му беше покрита със звезден прашец — все едно носеше божествена военна маска.

Вече разбирах защо не искаше да изтривам своята.

Рис заоглежда зеленеещите си ръце, а аз пристъпих към него, любувайки се на блещукащите прашинки.

Взех една от ръцете му и нарисувах звездичка върху дланта й. Преплетох блясъка и сенките така, че накрая заприлича на една от звездите, които ни бяха уцелили.

Пръстите му обгърнаха моите и аз вдигнах поглед. Усмихваше ми се. И изглеждаше толкова невеликогосподарски с лъскавия прашец по лицето си, че и аз му отвърнах с широка усмивка.

Дори не осъзнавах какво съм направила, докато изражението му не помръкна леко и устните му не се отвориха.

— Усмихни се отново — прошепна той.

Никога не му се бях усмихвала. Нито веднъж. Не се бях смяла пред него. „В недрата на Планината“ не се чувствах способна, а след това…

А мъжът пред мен… мой приятел…

Толкова ми беше помагал, а аз не му се бях отблагодарила с нищо. Но току-що… току-що бях нарисувала нещо върху кожата му. Специално за него.

Бях нарисувала нещо.

Затова му се усмихнах — широко и непринудено.

— Прелестна си — пророни той.

Въздухът беше твърде гъст, твърде нагнетен между телата ни, между сплетените ни пръсти. Въпреки това казах:

— Дължиш ми две мисли още от първия ми ден тук. Кажи ми какво си мислиш.

Рис потри тила си.

— Искаш ли да знаеш защо през последните дни нито говорех с теб, нито идвах да те видя? Защото бях сигурен, че ще ми биеш шута. И просто… — Той прокара ръка през косата си и се засмя. — Реших, че е по-разумно да се крия.

— Кой би предположил, че Великият господар на Двора на Нощта може да се бои от едно неграмотно човешко момиче? — пошегувах се аз. Той се усмихна и ме побутна с лакът. — Дотук една. — Подканих го. — Дължиш ми още една мисъл.

Той сведе очи към устните ми.

— Иска ми се да можех да залича онази целувка от „В недрата на Планината“.

Почти я бях забравила — целувката, с която беше попречил на Амаранта да се досети, че двамата с Тамлин се бяхме отдали на ласки в онази забравена зала. Безмилостна, изискваща целувка, но все пак…

— Защо?

Той отмести поглед към нарисуваната си длан.

— Защото ревнувах и бях ядосан и не я направих приятна за теб. Защото знаех, че ме мразиш.

Навлизахме в опасни води.

Не. Просто говорехме откровено. И с пълно доверие. С никой друг не бях общувала така.

Рис вдигна поглед към очите ми. И имах чувството, че лицето му отразява всички чувства по моето: жажда и копнеж, и изненада.

Преглътнах сухо и начертах нова линия в звездния прашец по силната му китка. Дъхът му като че ли секна.

— Искаш ли… искаш ли да танцуваш с мен? — прошепнах.

Той не отвърна толкова време, че накрая вдигнах глава да огледам лицето му. Очите му сияеха така, сякаш бяха посребрени.

— Искаш да танцуваме? — попита с пресипнал глас, обгръщайки с пръсти моите.

Посочих с брадичка към терасите под нас.

— Долу, с останалите.

Откъдето ни зовяха музиката, животът… където трябваше да прекара нощта с приятелите си. Исках да бъда с всички тях, макар и покрай непознати.

Нямах нищо против да изляза от сенките — нямах нищо против дори да остана в сенките, стига той да беше с мен. Мой приятел в хиляди опасности, борил се за оцеляването ми, когато никой друг не бе посмял, дори аз самата.

— Разбира се, че ще танцувам с теб — отвърна дрезгаво Рис. — Цяла нощ, ако пожелаеш.

— Дори да те настъпвам по краката?

— О, да.

Той се наведе и докосна с устни пламналата ми буза. Затворих очи. Невинната му целувка събуди у мен глад, който можеше да ме унищожи — да унищожи цял Притиан. А навсякъде около нас светът сякаш наистина се разпадаше, валяха звезди.

Като се отдръпна, по устните му сияеше звезден прашец. Погледнах го задъхано, а той ми се усмихна. Никой друг нямаше да зърне тази усмивка, беше се отказал от нея в името на народа си, на земите си.

— Толкова съм щастлив, че те срещнах, Фейра — пророни тихо.

Очите ми запариха и аз примигнах.

— Хайде — подръпнах ръката му, — да празнуваме с останалите.

ГЛАВА 45

В илирианския военен лагер, закътан дълбоко в северните планини, цареше адски студ. Очевидно пролетта още не беше навестила района.

Мор ме ответри, за да могат Рисанд и Касиан да ни прикриват.

Онази нощ танцувахме. Всички заедно. И за пръв път виждах Рис толкова щастлив — смееше се с Азриел, вдигаше наздравици с Мор, препираше се с Касиан. Танцувах с всеки от тях поотделно, а когато съмна и музиката стана някак по-нежна и разтапяща, Рис ме взе в обятията си и ме поведе в бавен блус. Гостите се заизнизваха, Мор заспа на канапето в трапезарията, а златният диск на слънцето озари Веларис.

После ме пренесе мълчаливо до градската къща през обагреното в розово, лилаво и сиво небе, целуна ме по челото и тръгна към своята стая в дъното на коридора.

Не се самозалъгвах за причината, поради която трийсет минути чаках вратата ми да се отвори. Или поне да почука на нея. Но не се случи нищо.

Няколко часа по-късно, докато обядвахме заедно, всички гледахме сънено, но все пак се държахме учтиво един с друг. Мор и Касиан ми се сториха необичайно мълчаливи, приказваха си главно с Амрен и Азриел, които бяха дошли да си вземем довиждане. Амрен щеше да продължи работата си по Книгата, докато получехме втората й част — ако я получехме; сенкопоецът отиваше да събере информация от шпионите си в другите дворове и отново да опита да проникне в човешките земи. Успях да си поговоря с всички, но през повечето време се мъчех да не поглеждам към Рисанд и да не мисля за тялото му, притиснато към моето, докато танцувахме с часове, за допира на устните му до кожата ми.

Точно заради тези мисли почти не бях успяла да спя.

Предателка. Макар и да бях напуснала Тамлин, се чувствах като предателка. Не бях с него от два месеца — само два. В елфическия живот това навярно се смяташе за едва ден.

Тамлин ми беше дал толкова много, толкова добрини беше сторил за мен и семейството ми. А аз вече въздишах по друг мъж. Колкото и да го ненавиждах заради онова, което ми беше причинил, за разочарованието… Предателка.

Думата продължаваше да отеква в главата ми дори докато с Мор, Рис и Касиан стояхме пред ветровития военен лагер. Мор се беше разделила с Азриел с кратка прегръдка. И шпионинът изглеждаше така, сякаш не го е грижа, докато не ми стрелна бърз предупредителен поглед. Още се дивях и възмущавах на предположението му, че бих си пъхнала носа точно в неговата работа.

Илирианският лагер, разположен досами върха на гориста планина, представляваше терен от голи скали и кал, насечен единствено от прости, лесни за събиране палатки с големи огнища. До линията на гората бяха изградени няколко по-сериозни постройки от сив планински камък. Комините им бълваха пушек в хладното облачно утро, разнасян от време на време от големите криле на множество илирианци, които летели към други лагери или към тренировъчните площадки, които се намираха в отсрещния край на лагера, на скалист терен, водещ до страховита пропаст. Купища оръжия бяха доставени на произвола на природните стихии, а в очертаните с тебешир зони воини на всякаква възраст тренираха с пръчки и мечове, щитове и копия. Бързи, смъртоносни, безмилостни. Не се чуваха нито оплаквания, нито крясъци на болка.

Това място не излъчваше ни капка топлина или уют. Дори къщите в противоположната част на лагера не изглеждаха като нечии домове, а по-скоро като сгради, използвани за подслон или склад.

Тук бяха израснали Рис, Азриел и Касиан — тук Касиан бе оставен да оцелява сам. Беше толкова студено, че треперех дори под дебелите си кожени дрехи. Не можех да си представя как едно дете, облечено в дрипи и без покрив над главата си, можеше да оцелее дори за една нощ, камо ли за цели осем години.

Лицето на Мор беше бледо, напрегнато.

— Мразя го това място — процеди тя под носа си и топлият й дъх замъгли въздуха пред нас. — Някой трябва да го изпепели.

Касиан и Рис не пророниха и дума, докато висок, широкоплещест по-възрастен мъж крачеше към нас, придружен от още петима илирианци с прибрани зад гърбовете им криле и ръце на удобно разстояние от оръжията им.

Въпреки че Рис можеше да разкъса съзнанията им на парчета, и то без дори да си вдигне пръста.

Всичките носеха по ръцете си Сифони с различни цветове, но по-малки от тези на Азриел и Касиан. И само по един. Не по седем, колкото бяха нужни на двамата ми приятели да удържат чудовищната си сила.

Водачът подхвана:

— Поредната проверка? Кучето ти — той кимна с брадичка към Касиан — ни посети едва миналата седмица. Момичетата са на обучение.

Касиан скръсти ръце.

— Не ги виждам на площадката.

— Първо имат домакинска работа — обясни мъжът, изопвайки рамене. Крилете му се разпериха леко. — Тренировките са след това.

От гърлото на Мор се разнесе тихо ръмжене и мъжът се обърна към нас леко скован. Тя му изпрати злобна усмивка.

— Привет, лорд Девлон.

Водачът на лагера.

Той я огледа пренебрежително и върна очи към Рис. Касиан изръмжа заканително.

Рис най-сетне благоволи да проговори:

— Колкото и да ми е приятно, че те виждам, Девлон, трябва да обсъдим два спешни въпроса: първо, както съвсем ясно ти е обяснил Касиан, момичетата трябва да тренират преди домакинската работа, не след нея. Изкарай ги на площадката. Веднага. — Потреперих от безкомпромисния тон на гласа му. Той продължи: — И второ, ще отседнем в лагера за известно време. Подготви някогашната къща на майка ми. Нямаме нужда от икономка. Ще се грижим сами за себе си.

— Къщата е заета от най-почетните ми воини.

— В такъв случай я освободи — заповяда сбито Рисанд. — И преди да си тръгнат, да почистят.

Гласът на Великия господар на Двора на Нощта, който изпитваше наслада от чуждата болка и караше враговете си да треперят.

Девлон се обърна към мен и подуши въздуха. Аз отвърнах на присвития му поглед с всяка капка раздразнение в умореното ми тяло.

— Още едно… същество като онова, което ни водиш тук? Мислех, че е единствена по рода си.

— Амрен — провлачи Рис — ти изпраща много поздрави що се отнася до нея… — Впих още по-съсредоточен поглед в очите му. — Тя е моя. — Обяви Рис с тих, но достатъчно свиреп глас, че Девлон и воините му да го разберат добре. — И ако някой от вас я докосне с пръст, ще загуби ръката си. Сетне и главата си. — Касиан и Мор не трепнаха дори. Опитах да последвам примера им. — А когато Фейра приключи с виновника — подсмихна се Рис, — ще стрия костите му на прах.

Едва не се изсмях. Но воините вече преценяваха заплахата, за каквато ме беше представил Рис, и очевидно нямаха какво да кажат по въпроса. Въпреки това ги удостоих с усмивка като онази на Амрен. Нека се чудят как бих реагирала, ако ме провокират.

— Потегляме — обяви Рис на Касиан и Мор и дори не си направи труда да освободи Девон, преди да закрачи към гората. — Ще се върнем по здрачаване. — Погледна към братовчедка си. — Внимавай да не се забъркваш в неприятности, ако обичаш. Девлон ни мрази най-малко от всички военачалници и не ми се търси друг лагер.

Свещена Майко, колко ли… нелицеприятни бяха останалите, щом Девлон беше най-поносимият от тях?

Мор ни намигна.

— Ще се постарая.

Рис поклати глава и се обърна към Касиан.

— Провери армията, после се увери, че момичетата са на тренировъчната площадка, както наредих. Ако Девлон и хората му окажат съпротива, направи каквото е нужно.

Касиан му се ухили по начин, който подсказваше, че за него ще е удоволствие. Той беше генералът на Великия господар… а Девлон го наричаше куче. Не можех да си представя какъв е бил животът му без титлата.

Накрая Рис впери поглед в мен.

— Да вървим.

— Някакви вести от сестрите ми?

Той поклати глава.

— Не. Днес Азриел ще провери дали не са получили отговор от кралиците. А ние двамата с теб… — Той се подсмихна загадъчно, докато вятърът рошеше косите му. — Ще се поупражняваме.

— Къде?

Той посочи към гористите степи, за които ми беше разказвал.

— Далеч от потенциални жертви.

Подаде ми ръка и разпери криле в готовност за полет.

Но в главата ми ехтяха трите му думи от преди малко, заглушавайки дори непрестанната мантра предателка, предателка.

Тя е моя.

Това, че отново попадах в обятията на Рис, до тялото му, беше изпитание на волята ми. Както и на неговата. Сякаш проверявахме кой ще подхване темата пръв.

Летяхме над най-красивата планина, която някога бях виждала — заснежена и осеяна с борове, към хълмистите степи отвъд нея, когато най-сетне реших да попитам:

— Обучавате жени илириански воини?

— Опитваме се. — Той плъзна поглед по суровия пейзаж. — Забраних орязването на криле много, много отдавна, но… в по-варварските лагери, дълбоко в планината, продължават да го правят. А когато Амаранта превзе земите ни, дори по-умерените възобновиха традицията. Уж за да държат жените си в безопасност. През последните сто години Касиан се опитва да създаде въздушен отряд от жени, за да докаже, че и те имат място на бойното поле. До момента е успял да обучи няколко всеотдайни воини, но мъжете правят живота им толкова нетърпим, че много от тях напуснаха лагера. А що се отнася до момичетата, които обучаваме… — Той въздъхна през зъби. — Още много работа ни чака. Но Девлон е един от малкото, склонни да го допуснат без излишни драми.

— Не бих нарекла неподчинението „без излишни драми“!

— Някои лагери издадоха укази, според които всички жени, поели по воинския път, са недостойни за съпруги. За жалост, не мога да предотвратявам подобни волства; не и без да избия водачите на всички неподчинили се лагери и да отгледам лично децата им.

— Но майка ти ги е обичала… а и вие тримата носите техните татуировки.

— Татуирах се заради майка ми и в чест на братята ми, които се бореха всеки ден за правото да носят свещените символи върху кожата си.

— Защо позволяваш на Девлон да говори така на Касиан?

— Защото знам кога не бива да се спречквам с Девлон, както и че Касиан ще се вбеси, ако смачкам съзнанието му като зрънце грозде, при положение че той сам може да се справи с него.

По гръбнака ми пробяга студена тръпка.

— Хрумвало ли ти е да го сториш?

— Да, преди малко. Но повечето лагерни лордове изобщо не биха допуснали трима ни до Кръвния ритуал. Девлон позволи участието на един нечистокръвен и две копелета и накрая призна победата ни.

Борове, посипани с пресен сняг, се сливаха под нас.

— Какъв е този Кръвен ритуал?

— Днес ме затрупа с въпроси. — Стиснах рамото му достатъчно силно, че да го заболи, и той се засмя. — Пращат в планината онези илирианци, решени да преминат от новаци в истински воини, оставяйки ги без оръжия, магия, Сифони, провизии и връхна дреха. И с вързани криле. Ритуалът започва в началото на седмицата с няколкостотин мъже и не всички от тях се завръщат в края й.

Заскреженият пейзаж сякаш се простираше до безкрая, непреклонен като воините, властващи над него.

— Избивате ли се един друг?

— Повечето опитват. За храна и дрехи, за отмъщение, за надмощие между воюващи кланове. Девлон ни позволи да участваме, но направи така, че да пуснат трима ни с Касиан и Азриел на съвсем различни места.

— И какво стана?

— В крайна сметка се намерихме. Но за целта избихме доста народ. Много илирианци искаха да докажат, че са по-силни, по-умни от нас. Оказа се, че са грешали.

Осмелих се да надникна към лицето му. И за момент си го представих: оплискан с кръв, озверял, колещ всичко по пътя си към приятелите, които трябваше да защити на всяка цена.

Рис кацна на една поляна. Боровете се издигаха толкова нависоко около нея, че сякаш галеха коремите на тежките, сиви облаци, носени от стремглавия вятър.

— Значи, ти няма да използваш магия… само аз? — попитах, отдръпвайки се от него.

— Враговете ни са се научили да проследяват силите ми. Ти обаче оставаш невидима за тях. — Той махна с ръка. — А сега да проверим какво си постигнала с всичките си упражнения.

Само че на мен не ми беше до това.

— Кога… кога срещна за пръв път Тамлин? — попитах.

Наясно бях какво бе направил бащата на Рисанд, но се постарах да не се замислям твърде по темата.

Беше убил бащата и братята на Тамлин. И майка му.

Но сега, след миналата нощ, след случката в Двора на Кошмарите… трябваше да знам.

Рис ме гледаше с търпеливо изражение на лице.

— Покажи ми нещо впечатляващо и ще ти разкажа. Магия за отговори.

— Знам ги тези твои игрички… — Той се подсмихна и аз млъкнах. — Добре тогава.

Протегнах ръка пред себе си, свих длан и извиках познатата тишина във вените ми, в съзнанието ми.

Тишина, спокойствие и лек напор — сякаш се намирах под вода.

В ръката ми затанцува водна пеперуда.

Рис се поусмихна, но ведрината бързо напусна лицето му.

— Тамлин е по-млад от мен, роден е в началото на Войната. Но след нея, след като възмъжа, започнахме да се срещаме по приеми в различни дворове. Струваше ми се… — Рис стисна челюсти. — Струваше ми се свестен за син на Велик господар. При всички случаи по-свестен от извергите на Берон в Двора на Есента. Братята му обаче бяха същите като тях… че и по-лоши. Знаеха, че някой ден Тамлин ще наследи титлата на баща си. А аз, нечистокръвният илирианец, който трябваше да се докаже, да защити силата си, разбирах какво преживява Тамлин, затова се сприятелих с него. Търсех го винаги когато успеех да се измъкна от военния лагер или двора. Не знам дали от състрадание, но… в крайна сметка го научих на някои илириански техники.

— Някой подозираше ли?

Той вирна вежди и погледна подканващо към ръката ми.

Аз му направих физиономия, но извиках няколко водни птички, които се разхвърчаха из поляната както в банята ми в Двора на Лятото.

— Касиан и Азриел знаеха — продължи Рис. — Семейството ми също. И никой не одобряваше. — Очите му приличаха на късчета лед. — А бащата на Тамлин се почувства заплашен. От мен. И тъй като беше по-слаб и от мен, и от сина си, държеше да покаже на света, че не е. По онова време очаквах майка ми и сестра ми на посещение във военния лагер. Имахме уговорка да ги пресрещна, но бях зает с обучението на един нов отряд и реших да остана в лагера.

Стомахът ми се преобърна веднъж, после още веднъж и още веднъж. Прииска ми се да се облегна на него.

— Тамлин бе информиран за уговорката ни, затова тръгнал с баща си и братята си към илирианската пустош. Където трябваше да съм и аз. Но не бях. Въпреки това заклали майка ми и сестра ми.

Поклатих глава с пламнали очи. Не знаех какво се опитвам да прогоня, да залича.

— Трябваше мен да убият — пророни той и тогава разбрах… разбрах думите му от онзи ден, когато бях заплакала пред Касиан на тренировъчната площадка. — Сложили главите им в кутии и ги пуснали по течението на реката към най-близкия лагер. Баща му запазил крилете им като трофеи. Учудвам се, че не си ги видяла на стената в кабинета му.

Всеки момент щях да повърна; да падна на колене и да заридая.

Но Рис погледна към менажерията от водни животни, които бях сътворила, и каза:

— Какво друго ще ми покажеш?

Дали от студа, дали от ужасяващия му разказ, но във вените ми плъзна скреж, а в сърцето ми забуча дивата песен на зимния вятър. И в този миг усетих колко лесно би било да скоча между силите си, да ги съединя.

Животните ми застинаха във въздуха… и замръзнаха като съвършени ледени статуетки.

После опадаха по земята, пръсвайки се на малки парченца.

Всичките бяха едно цяло. Произхождаха от едно и също тъмно начало, един и същ всевечен извор на мощ. Бяха се появили отдавна, преди много, много време, когато светът още беше млад и езиците още не бяха измислени.

Рис продължи:

— Когато с баща ми научихме… „В недрата на Планината“ ти казах, че баща ми е убил бащата и братята на Тамлин. Но това не е цялата истина. Аз бях с него. Помогнах му. Онази нощ се ответрихме до границата на Двора на Пролетта и стигнахме до имението пеша. Избих братята на Тамлин веднага щом ги видях. Плених съзнанията им и ги направих безсилни, докато кълцах телата им на парчета, а после стопих мозъците в черепите им. Като достигнах до спалнята на Великия господар, той вече беше мъртъв. Баща ми… той беше убил и майката на Тамлин.

Не можех да спра да клатя главата си.

— Беше ми обещал да не я докосва. Защото не бяхме такива, ала въпреки това я уби. А след това се запъти към стаята на Тамлин.

Не можех да дишам… не можех да дишам, а Рисанд продължаваше с разказа си.

— Опитах да го спра. Той обаче не ме слушаше. Щеше да убие и него. Но аз не можех да го позволя, не и след толкова смърт. Не ме интересуваше, че Тамлин е присъствал, оставил ги е да погубят майка ми и сестра ми, решил е да ме убие, само и само да не застава срещу тях. Не исках да виждам повече смърт. Затова спрях баща ми пред вратата на Тамлин. Той опита да ме заобиколи. Тамлин отвори вратата, видя ни… подуши миризмата на кръв, която вече се носеше из коридора. И не успях да кажа дори дума, преди да убие баща ми с един удар. Усетих как силата на моя баща преминава в мен, докато тази на неговия преминаваше в него. Двамата се спогледахме и внезапно осъзнахме, че сме станали Велики господари. После побягнах.

Беше убил семейството на Рисанд. Великият господар, когото някога обичах, бе избил цялото семейство на приятеля си, а когато го попитах как е загинало неговото семейство, ми отвърна, че е било дело на противников двор. На Рисанд и…

— Спестил ти е всичко това, нали?

— Много, много съжалявам — пророних с пресипнал глас.

— Защо съжаляваш? Нямаш никаква вина.

— Не знаех. Не знаех, че е постъпил така…

А Рис бе помислил, че го сравнявам с Тамлин, сякаш възприемах врага му като образец на великодушието…

— Защо спираш? — махна той към парчетата лед по килима от борови иглички.

Най-близките му хора вече ги нямаше. Изклани бяха най-хладнокръвно. Изклани от Тамлин.

Поляната избухна в пламъци.

Огънят се развихри около нас, в сърцето ми, поглъщайки всичко по пътя си. Боровите иглички изчезнаха, дърветата застенаха, а Рис изруга.

Нищо чудно, че накара Тамлин да се моли в деня, когато се запознах официално с него. Нищо чудно, че не пропускаше шанс да го обиди. Може би ме държеше тук, само и само да…

Не. Знаех, че не е така. Знаех, че присъствието ми нямаше нищо общо с отношенията между двама им с Тамлин, макар че несъмнено му беше харесало да прекъсне сватбения ни ден. Да ме спаси от него.

— Фейра — пророни той, когато огнената стихия утихна.

Ала силата вече пращеше във вените ми. Пращеше около вените от лед и тези от вода.

И от тъмнина.

Навсякъде около нас кръжаха живи въглени и аз изпратих към тях вълна от успокоителен мрак, от лед и вода — като силен, очистителен порив на вятъра.

Силата вече не принадлежеше на Великите господари.

Принадлежеше само на мен, както и аз самата принадлежах единствено на себе си, както бъдещето ми беше в моите ръце.

След като открих и овладях наследените от Великите господари дарби, вече можех да ги преплета една в друга, да ги съчетая в нещо ново, нещо, което, макар и дошло от всички дворове, не принадлежеше на никого от тях.

Пламъците засъскаха и угаснаха толкова бързо, че не остана дори пушек.

Погледнах Рис в очите, изцъклени от удивление. И попитах пресипнало:

— Защо не ми каза по-рано?

Наблюдавах го в илирианските му бойни одежди, разперил криле по протежение на цялата поляна, докато древният меч надничаше иззад едното му рамо…

Видях образа му с онази ранена част от себе си — с дупката в гърдите ми. На пръв поглед изглеждаше ужасяващ, въплъщение на гнева и възмездието, но по-отблизо картината щеше да разкрива красотата на лицето му, крилете, разгърнати не в ярост, а от нужда да ме отнесе надалеч от всички опасности, да ме защити.

— Не ми се щеше да решиш, че опитвам да те настроя срещу него — отвърна той.

Виждах картината в съзнанието си; усещах я. Исках да я нарисувам.

Исках да рисувам.

Не изчаках да протегне ръка към мен, а направо го доближих. Вдигнах очи към лицето му и заявих:

— Искам да те нарисувам.

Той ме притегли нежно в обятията си.

— За предпочитане гол — прошепна в ухото ми.

ГЛАВА 46

Бях толкова премръзнала, че не очаквах някога да се стопля. В земите на простосмъртните дори през зимата бях успявала да открия поне зрънце топлина, но след като почти изчерпах запасите си от магия онзи следобед, даже бумтящата камина не съумяваше да стопи леда, обгърнал костите ми. Пролетта изобщо посещаваше ли това проклето място?

— Избират точно такива терени — обясни Касиан, докато вечеряхме с овнешка яхния на маса, закътана в предната част на каменната къща, — за да са сигурни, че ще оцелеят само най-силните сред нас.

— Отвратителни хора — рече Мор над глинената си купа. — Нищо чудно, че Аз не иска да стъпва тук повече.

— Да разбирам ли, че обучението на момичетата е минало добре? — провлачи иронично Рис от мястото до мен. Бедрото му беше толкова близо до моето, че успяваше да сгрее поне него.

Касиан пресуши халбата си с бира.

— Склоних едно от тях да си признае, че не са имали тренировка от десет дни. Били са прекалено ангажирани с „домакинска работа“.

— Има ли воини по рождение сред тях?

— Да, три — отвърна Мор. — Три от десет не е зле. Останалите ще е достатъчно да научим на самоотбрана. Но онези трите… Притежават и инстинктите, и жарта. Въпреки че глупавите им семейства държат да подрежат крилете им и да ги държат като кобили за разплод.

Станах от масата и занесох купата си в мивката до стената. Къщата беше скромна, но все пак по-голяма и по-удобна от колибата, в която бях живяла някога. Предната стая служеше за кухня, всекидневна и трапезария; в задната й част имаше три врати: една към тясната баня, една към килера и една, водеща навън, защото по думите на Рис никой истински илирианец не живеел в дом само с един изход.

— Утре по кое време потегляш към Изсечения град? — попита я тихо Касиан и усетих, че май е време да се отравя към спалнята си.

Мор остърга с лъжица дъното на купата си. Яхнията беше дело на Касиан — биваше си го за готвач.

— След закуска. Може и преди. Не знам. Или пък следобед, когато стават от сън.

Рис вървеше на крачка зад мен с мръсна купа в ръка. Кимна към стръмното тясно стълбище в дъното на къщата, на което очевидно се събираше само един илириански воин — поредната предпазна мярка, и аз погледнах към масата за последно, преди да поема нагоре.

Мор и Касиан бяха забили погледи в празните си купи и поне този път си говореха кротко.

С всяко следващо стъпало усещах все повече и повече близостта на Рис зад гърба ми, топлината му, приливите и отливите на силата му. В схлупеното пространство ароматът му ме обливаше, зовеше ме.

Горният етаж беше тъмен, осветен единствено от малкото прозорче в дъното на коридора и лунните лъчи, процеждащи се през тясната пролука в боровата гора около нас. Имаше само две врати и Рис посочи към едната.

— Тази вечер двете с Мор ще спите заедно. Просто й кажи да млъкне, ако се разприказва твърде много.

Едва ли щях. Ако имаше нужда да поговори с някого, да се разсее и да се подготви психически за предстоящото, щях да я слушам чак до зори.

Той хвана дръжката на отсрещната врата, но аз се облегнах на моята.

Само три стъпки ме деляха от него.

Толкова щеше да е лесно да прокарам ръце по гърдите му, да докосна красивите му устни със своите.

Той се обърна към мен и аз преглътнах.

Не исках да се замислям какво правя. Какво се зараждаше помежду ни.

Защото отношенията ни не бяха обичайни още от онзи Каланмаи, когато се запознахме. Още тогава, когато го смятах за безкрайно опасен, не ми беше лесно да се откъсна от него. Но сега…

Предателка, предателка, предателка…

Той отвори уста, но аз вече се бях пъхнала в стаята си, затваряйки вратата.

Леден дъжд се процеждаше през боровите клони, докато вървях в мъглата, облечена с илирианските си бойни одежди, въоръжена с лък, колчан и ножове и трепереща като бездомно куче.

Рис ме следваше на стотина метра с багажа ни. Бяхме кацнали дълбоко в гористите степи, толкова дълбоко, че трябваше да прекараме нощта тук; достатъчно дълбоко, че никой и нищо да не види втори „зрелищен изблик на пламъци и гняв“, както го беше описал Рис. Азриел не беше донесъл вести от сестрите ми за положението с кралиците, затова разполагахме с малко свободно време. Макар че Рис не ми го беше съобщил с особена радост същата сутрин. Но поне нямаше да лагеруваме на открито, тъй като наблизо имало странноприемница.

Обърнах се и видях първо гигантските му криле. Мор беше заминала още преди да се събудя и Касиан се държа доста свадливо по време на закуска… Толкова свадливо, че нямах търпение да довърша овесената си каша и да стана от масата. Дори съжалих илирианците, които щяха да си имат работа с него точно днес.

Като ме настигна, Рис спря и дори през провисналите клони на дърветата и неспирния дъжд, видях как вдига въпросително вежди. Още не бяхме говорили за нощта на Звездопада, нито за онази вечер в Двора на Кошмарите, но докато се въртях безсънно в леглото си миналата нощ, реших да възприемам всичко като невинно забавление. Нямаше смисъл да усложняваме нещата. Ако гледах и на двете случки като чисто физически… не ми се струваха чак такова предателство.

Махнах с ръка, давайки му знак да остане на място. След вчерашните събития не исках да е твърде близо до мен, за да не го изгоря. Или по-лошо… Той се поклони театрално, а аз врътнах очи и тръгнах към реката пред нас, обмисляйки кое е най-подходящото място да изпробвам огъня на Берон. Моя огън.

С всяка стъпка чувствах как Рис ме поглъща с поглед. А може би го усещах през връзката ни, през вдигнатите щитове в съзнанието ми — пристъпи на глад, толкова неутолим, че ми беше трудно да се съсредоточа върху задачата си… вместо върху спомена за това как ръцете му милват бедрата ми, как ме притискат към скута му.

Можех да се закълна, че долавях самодоволството му от другата страна на щита. Изсъсках ядосано и му показах вулгарен жест през рамо, макар че в същото време спуснах леко диамантената стена.

Самодоволството му премина в чиста радост, последвана от приятен трепет по гръбнака ми. И още по-надолу.

Лицето ми пламна и една суха клонка изпращя под ботуша ми като гръмотевица. Стиснах зъби. Горският килим се спускаше към сива река, толкова буйна, че несъмнено извираше от великанските снежни планини в далечината. Да, мястото беше отлично. Вода, достатъчна да погаси огъня, ако случайно излезеше извън контрол, и голямо открито пространство. Вятърът духаше на юг, отнасяйки мириса ми надълбоко в гората. Тъкмо отварях уста да кажа на Рис, че не бива да се доближава повече, когато…

Силният вятър и буйната река ми попречиха да ги чуя, докато не ме обградиха.

— Фейра.

Завъртях се към гласа със стрела в тетивата на лъка си…

Четирима войници от Двора на Пролетта ме дебнеха като призраци откъм гората зад гърба ми, въоръжени до зъби ли с изцъклени очи. Двама от тях познах веднага: Брон и Харт.

А между тях стоеше Люсиен.

ГЛАВА 47

Ако исках да избягам, трябваше да се преборя или с пълноводната река, или с тях. Но Люсиен…

Червената му коса беше вързана на опашка и от обичайните му изтънчени одежди нямаше нито следа: носеше само кожена броня, мечове и ножове… Металното му око гледаше някъде над мен, а бронзовата му кожа бледнееше.

— Преследваме те от два месеца — пророни той, оглеждайки гората, речния бряг, небето.

Рис. Котелът да ми е на помощ! Рис беше твърде далеч и…

— Как ме намерихте? — уравновесеният ми, хладнокръвен глас изненада дори мен самата.

Преследваха ме. Сякаш бях дивеч.

Ако и Тамлин беше с тях… Кръвта ми стана по-ледена от мразовития дъжд, който се стичаше по лицето ми, по дрехите ми.

— Получихме сведения, че си била засечена в този район, но те надушихме по чиста случайност и…

Люсиен пристъпи към мен.

Аз отстъпих назад. До реката ми оставаше едва метър.

Окото на Люсиен изпъкна леко.

— Трябва да се махаме оттук. Тамлин е… напоследък не е на себе си. Ще те водя при…

— Не — отсякох аз.

Думата изскриптя през дъжда и боровата гора.

Четиримата войници се спогледаха и очите им отново попаднаха върху стрелата, с която ги държах на прицел.

Люсиен се взря в мен.

И осъзнах какво привлече вниманието му този път: илирианските бойни одежди. Цветът и жизнеността, които се бяха завърнали по лицето и тялото ми.

Тихата мощ в очите ми.

— Фейра — рече накрая и протегна ръка към мен. — Да си вървим у дома.

Не помръднах.

— Онова място не ми е дом, откакто му позволи да ме заключи вътре.

Той стисна устни.

— Беше грешка. Всички правим грешки. Той съжалява… повече, отколкото можеш да си представиш. Аз също.

Пак направи крачка към мен, а аз отстъпих с още няколко сантиметра.

До бурните води не оставаше много.

Обучението на Касиан нахлу с бясна сила в съзнанието ми, сякаш сутрешните му уроци изведнъж се превърнаха в спасителна мрежа, която спря полета ми към паниката. Докоснеше ли ме, Люсиен щеше да ни ответри. Не надалеч — не беше толкова силен. За сметка на това беше бърз. Щеше да ме отведе на километри оттук, после на още толкова, и още толкова, докато не ме отдалечеше прекалено от Рис. Защото знаеше, че и той е тук.

— Фейра — продължи умолително Люсиен и ме доближи с още една крачка, протегнал ръка към мен.

Насочих стрелата си към него и тетивата простена под напъна на пръстите ми.

Досега не се бях замисляла, че докато Люсиен беше обучаван да бъде воин, то Касиан, Азриел, Мор и Рис бяха родени воини. Касиан можеше да го смачка с един удар.

— Свали стрелата — пророни той, сякаш укротяваше диво животно.

Четиримата войници зад него също пристъпиха напред. Обграждаха ме.

Бяха изпратени да върнат изгубената любимка на Великия си господар, собствеността му.

— Не. Ме. Докосвай — процедих аз.

— Не разбираш в колко тежко положение сме изпаднали, Фейра. Имаме… аз имам нужда от теб. Сега.

Не исках да го слушам повече. Надникнах към реката под мен и прецених шансовете си.

Ала този поглед ми костваше… Люсиен се хвърли напред с протегната ръка. Само едно докосване ми беше нужно и…

Вече не бях домашният любимец на Великия господар.

И може би беше крайно време светът да научи, че имах остри зъби.

Единият пръст на Люсиен допря ръкава на кожения ми жакет.

А аз се превърнах в пушек и пепел, и нощ.

Светът застина и се огъна и видях как Люсиен се спуска толкова бавно към празното място, където преди миг бях стояла, че просто го заобиколих и хукнах към гората зад войните.

Спрях и времето възвърна естествения си ход. Люсиен залитна, но успя да запази равновесие, преди да полети от ръба на скалата, и се завъртя с опулено око, търсейки новото ми местоположение. Брон и Харт се стреснаха и заотстъпваха назад. Надалеч от мен.

И от Рисанд.

Люсиен замръзна. Превърнах лицето си в ледено огледало; в безчувствен двойник на жестоката насмешка по изражението на Рис, който изтупваше невидими прашинки от тъмната си туника.

Беше облечен в черни, елегантни дрехи — нямаше ги нито бойните му одежди, нито крилете.

Изрядните, спретнати дрехи бяха просто поредното оръжие от арсенала му. С тях прикриваше способностите и могъществото си; произхода и пристрастията си. Оръжие, което си струваше цената на магията, макар и употребата й да ни излагаше на риск от проследяване.

— Малкият Люсиен — измърка Рис. — Достопочтената лейди на Двора на Есента не те ли е учила, че когато една жена откаже, не бива да упорстваш?

— Кучи син! — озъби му се Люсиен и се втурна между войниците, въпреки че не посмя да извади оръжията си. — Мръсен, курвенски кучи син.

Изръмжах глухо.

Люсиен стрелна поглед към мен и пророни с тих ужас:

— Какво си направила, Фейра?

— Не идвай да ме търсиш повече — отвърнах със същата кротост.

— Той никога няма да спре да те търси, да те чака у дома. — Думите му ме удариха в стомаха, каквато и беше целта им. Люсиен явно го прочете по лицето ми, защото продължи: — Какво ти е причинил онзи? Да не би да е проникнал в съзнанието ти и…

— Достатъчно — спря го Рис, килвайки глава с обичайната си небрежна елегантност. — С Фейра си имаме работа. Връщай се у дома, преди да съм изпратил главите ви на стария ми приятел, за да му напомня какво се случва, когато лакеите му пристъпват границите ми.

Леденият дъжд шуртеше през яката на кожените ми дрехи и се стичаше надолу по гърба ми. Люсиен ни гледаше с мъртвешки бледо лице.

— Доказа ни се, Фейра. А сега си ела вкъщи.

— Не съм ти някое дете — процедих през зъби.

Точно така ме възприемаха в онзи двор: като хлапачка, нуждаеща се от глезене, търпеливо обясняване, закрила…

— Внимавай, Люсиен — провлачи Рисанд. — В противен случай скъпата ни Фейра може да изпълни заканата ми.

— Не сме ти врагове, Фейра — продължи умолително Люсиен. — Положението излезе извън контрол, Ианта също, но не бива да се предаваш толкова лесно…

— Ти се предаде — парирах аз.

Усетих как дори Рис застива до мен.

— Предаде мен — добавих с по-остър тон. — Беше ми приятел. А избра него… Избра да се подчиниш на него, макар и да виждаше какво ми причиняваха заповедите и правилата му, как чезнех ден след ден.

— Нямаш представа колко критични бяха първите няколко месеца — повиши тон Люсиен. — Трябваше да дадем пример на целия двор за обединение и покорство.

— Виждаше как ми се отразява животът там. Но твърде много се боеше от него за да ми помогнеш.

Всичко се диктуваше от страха. Люсиен притискаше Тамлин, но винаги с мярка. И накрая неизменно се предаваше.

— Умолявах те — продължих задъхана от гняв. — Толкова пъти те умолявах да ми помогнеш, да ме изведеш от онази къща, макар и за час. А ти ме оставяше сама или ме затваряше в някоя стая с Ианта, или пък ме съветваше да имам търпение.

— И предполагам в Двора на Нощта е съвсем различно? — подхвърли тихо Люсиен.

Спомних си — спомних си какво знаех, какво бях изживяла тук. Какво Люсиен и останалите не биваше да научават за нищо на света, дори това да ми костваше живота.

И бях готова да го заложа, за да предпазя Веларис, за да предпазя Мор и Амрен, и Касиан, и Азриел… и Рис.

Затова пророних с нисък, тих глас, смъртоносен като ноктите, изникващи от върховете на пръстите ми, като странната тежест между плешките ми.

— Когато прекараш толкова време в мрак, Люсиен, той полепва по теб.

Импулс на изненада, на свирепа радост докосна щита в съзнанието ми и осъзнах, че над раменете ми се издигаха тъмни, ципести криле. Мразовитите целувки на дъжда пропиваха тялото ми с болезнен студ. Толкова чувствителни бяха илирианските криле.

Люсиен отстъпи назад.

— Какво си си причинила?

Аз му отвърнах с малка усмивчица.

— Човешкото момиче, което познавахте, умря „В недрата на Планината“. И нямам никакво желание да прекарвам безсмъртието си като домашен любимец на Великия господар.

Люсиен заклати глава.

— Фейра…

— Предай на Тамлин — едва не се задавих с името му, с мисълта за онова, което бе сторил на Рис и семейството му, — че ако отново изпрати хората си в тези земи, ще ви изловя до един. И ще ви демонстрирам на какво ме е научил мракът.

На лицето му изплува откровена болка.

Ала и тя не ме трогваше. Продължих да впивам непоклатим, студен, тъмен поглед в него. В съществото, в което и аз щях да се превърна, ако бях останала в Двора на Пролетта, ако десетилетия, векове наред живеех съкрушена… докато не се научех да насочвам острите парчета болка навън, да извличам удоволствие от чуждото страдание.

Люсиен кимна на войниците си. Брон и Харт, изцъклени и разтреперани от ужас, изчезнаха заедно с двамата си другари.

Люсиен се задържа под дъжда за момент, колкото да обяви кротко на Рисанд:

— Мъртъв си. Ти и целият ти проклет двор.

После се изпари. Загледах мястото, където бе стоял преди миг, и зачаках, без да свалям свирепото изражение от лицето си, докато топъл, силен пръст не погали ръба на дясното ми крило.

Беше все едно… все едно някой шепнеше нежно в ухото ми.

Потреперих и извих гръб със сластен стон.

В следващия момент Рис се озова пред мен и се взря в лицето ми, в крилете, надничащи зад гърба ми.

— Но как?

— Хамелеонство — отвърнах едва, гледайки как дъждът се стича по бронзовото му лице.

И толкова беше достатъчно ноктите, крилете и бушуващият във вените ми мрак да изчезнат полека, докато не останах в собствената си кожа, олекнала и премръзнала.

Хамелеонство… подбудено от миналото ми, от спомена за мъжа, когото опитвах да забравя. Хамелеонство — нежелан дар от Тамлин… поне досега.

Очите на Рис омекнаха.

— Доста убедително изпълнение.

— Дадох му каквото искаше да види — пророних аз. — Трябва да си намерим друго място.

Той кимна. Туниката и елегантният панталон изчезнаха, заменени от познатите ми бойни одежди, криле и меч. Моят воин…

Но не беше мой.

— Добре ли си? — попита той, вдигайки ме на ръце, за да ме отведе по-надалеч.

Сгуших се доволно в топлината на тялото му.

— Фактът, че стана толкова лесно, че не изпитах почти нищо, ме изплаши повече от самата среща.

Може би именно там се криеше бедата. Затова не бях посмяла да предприема решаващата крачка във вечерта на Звездопада. Изпитвах угризения, задето не се чувствах виновна. Задето го желаех.

С няколко могъщи размаха на крилете си Рисанд ни понесе ниско над гората, докато дъждът пореше лицата ни.

— Знаех, че положението е сериозно — заговори той със сдържан гняв и свирепият вятър почти погълна думите му, — но очаквах поне Люсиен да те защити.

— Аз също — отвърнах с изненадващо тъничък гласец.

Той ме притисна нежно към себе си и аз примигнах срещу лицето му през поривистия дъжд. Този път очите му гледаха мен, не пейзажа под нас.

— Крилата ти отиват — прошепна и ме целуна по челото.

Дори дъждът спря да хапе кожата ми.

ГЛАВА 48

Близката „странноприемница“ се оказа просто шумна кръчма с няколко стаи за гости, за които обикновено се плащаше на час. Но точно в този момент нямаше свободни. Освен едно тясно, тясно помещенийце, част от таванския етаж.

Рис държеше никой да не научава кой се е подслонил сред Върховните и нисши елфи, илирианците и останалите посетители на странноприемницата. И наистина дори аз едва го разпознах, когато — без магия, а само с леко изменение в позата на тялото — притъпи неземната мощ, която винаги излъчваше, до такава степен, че заприлича на най-обикновен, макар и извънредно привлекателен илириански воин, ядосан, задето му се налагаше да вземе последната свободна стая, разположена толкова високо в къщата, че само тясно стълбище водеше към нея: без коридор, без съседни обитатели. Ако исках да използвам банята, трябваше да сляза на долния етаж, а като се запознах с миризмите и звуците, носещи се откъм шестте стаи на него, реших категорично да я навестя набързо на път към таванското ни помещение и да не стъпвам вътре чак до сутринта.

Денят на игри с вода, огън, лед и тъмнина в ледения дъжд така ме беше смачкал, че никой не благоволи да ме погледне — дори най-пияните и самотни гости на заведението. Градчето се състоеше само от това място, от шивашки дюкян, бакалия и бардак, сякаш съществуваше единствено заради ловците, воините и пътниците, тръгнали през гората към илирианските земи или в обратна посока. Както и за всички онези, които искаха да водят спокоен, уединен живот. Беше толкова малко и отцепено от света, че Амаранта и подчинените й дори не си бяха направили труда да го опустошат.

Откровено казано, изобщо не ме интересуваше къде бяхме, стига да се намирах на сухо и топло. Рис отвори вратата на таванската ни стаичка и ме пусна да вляза.

Е, оказваше се поне едно от двете.

Таванът му беше така наклонен, че за да стигна до другата страна на леглото, трябваше да пропълзя по дюшека. Имаше толкова малко място, че беше почти невъзможно да заобиколя до миниатюрния гардероб, скътан до отсрещната стена, чиито вратички можех да отворя дори седнала на леглото.

Леглото.

— Поисках стая с две — обясни Рис, вдигайки ръце.

Дъхът му излизаше на облачета. Нямаше дори камина.

Нито пък достатъчно пространство, че да го накарам да спи на пода. Не вярвах, че съм овладяла до такава степен огнената си дарба, че да стопля стаята. Най-вероятно щях да подпаля целия вертеп.

— Щом не смееш да използваш магия, ще трябва да се топлим един друг — отбелязах аз и на момента съжалих. — С телесна топлина. — Побързах да поясня. И за да изтрия дяволитата му физиономия, добавих: — Със сестрите ми спяхме в едно легло, свикнала съм.

— Ще пробвам да държа ръцете си настрана.

Устата ми пресъхна леко.

— Гладна съм.

Усмивката му веднага посърна.

— Ще сляза до долу за храна, докато ти се преоблечеш. — Вдигнах вежди и той добави: — Колкото и умело да се сливам с тълпата, доста хора познават лицето ми. Предпочитам да не се задържам долу твърде много време.

Той извади една пелерина от багажа си и я наметна, нагласяйки процепите й около крилете си — за да ги скрие, трябваше да използва магия, а не му се рискуваше. По-рано днес се беше принудил да употреби малко от силата си — достатъчно малко според него, че враговете му да не забележат, но при всички случаи скоро нямаше да се върнем в тази част на гората.

Рис вдигна качулката си и аз се полюбувах за миг на тъмнината и опасността, които излъчваше, и на крилете му.

„Смъртта долита с чудовищни криле.“ Така щях да нарека картината.

— Обичам да ме гледаш така — промълви той.

Дрезгавината в гласа му нагорещи тялото ми.

— Как?

— Сякаш не се плашиш от мощта ми. Сякаш ме виждаш истински.

А за мъж като него, отраснал с идеята, че е най-могъщият Велик господар в историята на Притиан, способен да разкъсва съзнания, ако не внимаваше, както и че е сам — сам със силата си, с бремето си, но и съзнаващ, че точно този страх е най-несломимото му оръжие срещу заплахите за народа му… това значеше много. Бях уцелила право в десетката по време на спора ни след мисията в Двора на Кошмарите.

— Първоначално се боях от теб.

Белите му зъби просветнаха в сенките под качулката му.

— Напротив. Притеснявах те, но никога не съм те плашил. Усещал съм откровения страх на достатъчно хора, че да знам разликата. Може би затова ми стана такава слабост.

Кога? Но преди да попитам, той тръгна надолу по стълбището, затваряйки вратата след себе си.

Едва изхлузих полузамръзналите си дрехи, полепнали по подпухналата ми от дъжда кожа, като междувременно успях да се блъсна в ниската част на тавана, в стените и в едната месингова колона на кревата. Стаята беше толкова студена, че се преобличах на етапи: смених подгизналата си риза със суха, кожените панталони — с топъл клин, а мокрите си чорапи — с дебели, ръчно плетени, които стигаха чак до коленете ми. Като нахлузих и възголемия пуловер, ухаещ леко на Рис, седнах на леглото с кръстосани крака и зачаках.

Леглото не беше малко, но определено не беше и достатъчно голямо, за да се преструвам, че няма да спя до него. Особено с крилете.

Дъждът барабанеше по покрива на няколко сантиметра от главата ми, озвучавайки с монотонния си ритъм мислите, пулсиращи в ума ми.

Само Котелът знаеше какво докладваше Люсиен на Тамлин точно в този момент, ако не го беше сторил още преди часове.

Бях му изпратила писмо, а той изобщо не го отчете. Точно както не отчиташе или отхвърляше почти всичките ми молби. Вечно се лъжеше, че знае какво е най-добро за благополучието и безопасността ми. А Люсиен бе готов да ме отведе против волята ми.

Мъжете от елфическата раса по принцип бяха териториални, доминантни, арогантни същества, но онези от Двора на Пролетта… имаше нещо гнило в тях. Защото знаех — чак — мозъка на костите си, че колкото и да ме напрягаше Касиан, кажех ли „не“, веднага щеше да отстъпи. И че ако… ако слабеех, а Рис не правеше нищо по въпроса, Касиан или Азриел щяха да предприемат мерки. Щяха да ме отведат някъде — на правилното място — и да се погрижат за Рис по-късно.

Но Рис… той в никакъв случай не би пропуснал да види какво се случва с мен; не би постъпил толкова заблудено и себично. Беше разбрал що за жена е Ианта още в първия момент. А и знаеше какво е да живееш в плен, да си напълно безпомощен и всеки ден да се бориш с ужасите на всяко от двете.

Бях обикнала Великия господар, показал ми удобствата и чудесата на Притиан; предоставил ми времето, сигурността и пълния стомах, необходими ми за да рисувам. Вероятно една малка част от мен щеше да го обича вечно, но… Амаранта бе прекършила и двама ни. Или поне мен, но до такава степен, че неговото аз и моето ново аз вече не си пасваха.

И можех да се примиря с това. Да го преживея. Сигурно в началото щеше да е трудно, но с времето щях да го постигна.

Стъпките на Рис бяха почти безшумни. Издаде ги единствено скърцането на стълбите. Станах да отворя вратата още преди да е почукал и го намерих на прага с поднос в ръце. Отгоре му имаше четири покрити съда, две чаши и бутилка вино, а…

— Кажи ми, че подушвам яхния — рекох нетърпеливо, отстъпвайки встрани, за да влезе, и затворих вратата, докато той носеше таблата с храна към леглото. Да, в стаята нямаше място дори за маса.

— Заешка, ако може да се вярва на готвача.

— Може да ми го спестиш — отвърнах и той се ухили насреща ми. Широката му усмивка подръпна нещо дълбоко в мен и аз извърнах поглед, сядайки внимателно до подноса, за да не изсипя храната. Вдигнах капака на двете купи. — Какво има в чиниите?

— Пай с месо. Не посмях да се поинтересувам какво. — Стрелнах му кръвнишки поглед, но той вече заобикаляше леглото на път към гардероба с раницата си в ръка. — Започвай без мен. Аз първо ще се преоблека.

Наистина целият беше мокър — сигурно умираше от студ.

— Трябваше да се преоблечеш още преди да слезеш в кръчмата.

Взех лъжицата и разбърках яхнията, въздъхвайки блажено, когато парата целуна премръзналото ми лице.

Скърцането на подгизнала кожа изпълни малката стаичка. Насилих се да не мисля за голите му, загорели от слънцето гърди, за татуировките по тях. За твърдите му мускули.

— Все пак ти се упражнява цял ден. Полага ти се топла вечеря.

Опитах яхнията. Беше безвкусна, но ставаше за ядене — и най-вече беше гореща. Започнах да се храня мълчаливо и докато слушах шумоленето на сухите му дрехи, се мъчех да мисля за ледени вани, загнояли рани, гъбички по пръстите — изобщо за всичко друго, но не и за голото му тяло, толкова близо до мен… и леглото, на което седях. Налях си чаша вино, после напълних и неговата.

Накрая Рис се промуши между леглото и щръкналия ъгъл на стената, свил криле зад гърба си. Носеше свободни тънки панталони и тясна риза от мек памук.

— Как успяваш да се облечеш с тези криле? — попитах го, като подхвана яхнията си.

— Гърбът на ризата е с цепки, които се закопчават със скрити копчета. Но при нормални обстоятелства просто я обличам с магия.

— Май постоянно прибягваш до нея.

Той сви рамене.

— Така се разтоварвам от напрежението. Магията трябва да се освобождава периодично, да се изцежда, иначе се натрупва и ме подлудява. Затова и наричаме илирианските камъни Сифони. Помагат ни да източваме нужното количество от силата ни.

— Буквално ли те подлудява?

Оставих празната купа от яхнията и вдигнах капака на чинията с месния пай.

— Съвсем буквално. Или поне така разправят. Но наистина усещам напора й, ако не я освобождавам твърде дълго.

— Това е ужасно.

Той пак сви рамене.

— Всичко си има своята цена, Фейра. Ако цената на това да защитя народа си е ежедневно да се боря със силата, която ми дава тази възможност, съм готов да я платя. Амрен ме е научила как да я контролирам. Страшно съм й задължен. Тя ми показа и как да издигам купола, който брани града ни, докато аз съм тук.

Всички край него имаха едно или друго полезно умение. С изключение на мен — аз бях просто странна кръстоска и носех повече беди, отколкото ползи.

— Напротив — увери ме той.

— Спри да четеш мислите ми.

— Понякога направо крещиш по връзката ни; няма как да не чуя. Пък и обикновено всичко е изписано по лицето ти. Трябва само да знаеш как да го прочетеш. Което прави днешното ти изпълнение още по-впечатляващо.

Той остави купата от яхнията си, а аз — празната чиния от пая и се наместих върху възглавниците с чашата вино между премръзналите си длани. Отпих глътка, докато го гледах как се храни.

— Да не се уплаши, че ще тръгна с него?

Вилицата спря пред устата му и той я свали.

— Чух целия ви разговор. Знаех, че можеш да се справиш сама, но… — Той сдъвка хапка от пая си, преди да продължи. — Но в крайна сметка реших, че ако тръгнеш с него, ще го преглътна някак. Изборът беше твой.

Пийнах още вино.

— А ако ме беше хванал?

В очите му светеше безкомпромисна решимост.

— В такъв случай щях да разкъсам света, за да те върна.

По гръбнака ми се спусна тръпка и не можах да извърна очи от него.

— А аз щях да го подпаля, ако беше опитал да те нарани — пророних.

Не го бях признала дори пред себе си.

Очите му проблеснаха.

— Знам.

Той довърши вечерята си, свали празния поднос в ъгъла на пода и седна срещу мен на леглото, допълвайки чашите ни. Беше толкова висок, че трябваше да стои приведен, за да не блъска главата си в тавана.

— Мисъл за мисъл — предложих аз. — Без обучение, ако обичаш.

Рис се засмя, пресуши чашата си и я постави на подноса.

Погледа ме как отпивам дълга глътка от моята и облизвам долната си устна, преди да каже:

— Мисля си, че като те гледам, се чувствам така, сякаш умирам. Сякаш не ми достига въздух. Желая те толкова силно, че когато съм с теб, не мога да се съсредоточа в нищо друго, а тази стая е прекалено малка, да ти покажа точно колко. Особено с крилете ми.

Сърцето ми прескочи. Не знаех какво да правя с ръцете си, с краката си, с лицето си. Изгълтах остатъка от виното и оставих чашата до леглото, извиквайки смелостта си.

— Аз си мисля, че не мога да спра да мисля за теб. И то от доста време. Дори преди да напусна Двора на Пролетта. Сигурно това ме прави предателска, лъжлива отрепка, но…

— Не е вярно — заяви той със сериозно изражение.

Но беше. В седмиците между срещите ни нямах търпение да видя Рисанд. И не страдах, когато Тамлин спря да идва в спалнята ми. Той се беше отказал от мен, но и аз от него. Затова бях лъжлива отрепка.

— Май трябва да поспим — пророних.

Трополенето на дъжда изпълва стаята дълго време, преди Рисанд да отвърне:

— Добре.

Пропълзях до вътрешната страна на леглото, закътана точно под най-ниската част на тавана, и се пъхнах под завивката. Хладните, твърди чаршафи ме обгърнаха като ледени ръце, но не от това изтръпнах, а защото след миг дюшекът се огъна, юрганът се раздвижи и двете свещи до леглото угаснаха.

Мракът ме обви в същия момент, в който и топлината на тялото му. Едва се сдържах да не се преместя към нея. Ала никой от двама ни не помръдна.

Очите ми се впиха в тъмнината, докато слушах ледената песен на дъжда, опитвайки се да открадна поне малко от топлината на Рис.

— Трепериш толкова силно, че цялото легло се тресе — промълви той.

— Косата ми е мокра — отвърнах откровено.

Той се умълча, после леглото изскърца и потъна точно зад гърба ми. В следващия миг топлината му ме заля като вълна.

— Никакви волности — обеща ми. — Просто телесна топлина.

Подигравателната нотка в гласа му ме ядоса.

Но мускулестите му ръце ме обгърнаха плътно: едната прилепна до корема ми, притегляйки ме към уютното му тяло, а другата се пъхна под ребрата ми и се изви около гърдите ми, така че неговите се допряха до гърба ми. Краката му се преплетоха с моите, а после над двама ни се спусна по-тежка, по-топла тъмнина с аромат на цитрус и морска сол.

Вдигнах ръка към нея и докоснах нещо меко, копринено — крилото му ме обвиваше като в пашкул. Плъзнах пръст по него и той потрепери, притискайки ме още по-силно към себе си.

— Пръстът ти… е много студен — процеди той и думите му стоплиха врата ми.

Опитах да сдържа усмивката си и извих шия към него с надеждата дъхът му да погали кожата ми отново. Пак плъзнах пръст по крилото му, но този път и нокътят ми закачи меката повърхност. Рис се стегна и разтвори ръка върху корема ми.

— Ах, ти, жестоко, безмилостно същество — измърка той и носът му погали голата ми шия. — Не са ли те учили на обноски?

— Не предполагах, че илирианците са толкова чувствителни — заявих, прокарвайки още един пръст по вътрешността на крилото му.

Нещо твърдо се опря в задните ми части. Обля ме горещина и тялото ми се напрегна и отпусна едновременно. Отново погалих тъмната мембрана над мен, този път с два пръста, и той потрепери до гърба ми.

Неговите пръсти, разперени върху корема ми, започнаха да рисуват бавни, лениви фигури. Единият се завъртя около пъпа ми и аз се долепих още повече към силното тяло зад мен, извивайки своето, така че да улесня достъпа на другата му ръка до гърдите ми.

— Алчно същество — прошепна той до врата ми. — Първо ме измъчваш със студените си ръце, а сега искаш… какво точно искаш, Фейра?

„Още, още, още“, едва не го замолих, докато едната му ръка се спускаше надолу по извивките на гърдите ми, а другата продължаваше да гали корема ми бавно — толкова бавно, отправяйки се към ниския колан на клина ми и разпалилата се под него жар.

Зъбите му драснаха лениво кожата на врата ми.

— Какво искаш, Фейра?

Той захапа нежно ухото ми.

Аз простенах съвсем тихичко и се притиснах изцяло към него, сякаш така можех да насоча ръката му към правилното място. Знаех какво копнее да чуе. Но нямаше да му направя това удоволствие. Още не.

Затова отвърнах задъхано:

— Искам развлечение. Искам… забавление.

Тялото му отново се стегна до моето.

И ми стана чудно дали усети лъжата в думите ми, или си помисли, че наистина само това желая.

Но ръцете му продължиха похода си.

— Тогава ми позволи да се погрижа за това.

Едната му ръка се пъхна под деколтето на пуловера ми и тънкия плат на ризата ми. Допирът с мазолестата му кожа изтръгна гърлен стон от мен, а когато загрубелите му пръсти достигнаха върха на едната ми гърда и закръжаха около настръхналото й зърно, той прошепна дрезгаво до врата ми:

— Обичам ги. — Ръката му се плъзна и към другата ми гърда. — Нямаш представа колко ги обичам.

Кокалчето на единия му пръст погали зърното ми и аз изпъшках, намествайки се към него с безмълвна молба. Усещах го твърд като гранит зад себе си, а като се долепих до мъжеството му, той изсъска сладострастно до кожата ми:

— Престани. Ще съсипеш моето развлечение.

Само че нямах намерение да му се подчинявам. Загърчих се до него и посегнах към панталона му, жадна да го почувствам, но той изцъка с език и се притисна към мен, докато не остана място за ръката ми.

— Искам първо да опозная цялото ти тяло — промълви с толкова гърлен глас, че едва го разпознах. — Просто… позволи ми да те докосвам.

И стисна нежно гърдата ми, за да подчертае думите си.

Молбата му беше толкова съкрушителна, че веднага спрях и се оставих в ръцете му.

Като те гледам, не ми достига въздух.

Позволи ми да те докосвам.

Защото ревнувах и бях ядосан…

Тя е моя.

Прогоних мислите, малките късчета от тях, забили се в съзнанието ми.

Рис отново плъзна пръст по колана на клина ми — досущ като котарак, играещ с мишка.

И отново.

И отново.

— Моля те — събрах сили да пророня.

Той се усмихна до тила ми.

— Пак липса на обноски.

Ръката му най-сетне се спусна под панталоните ми. Първият му допир изтръгна дълго стенание от гърлото ми.

Мокротата, която намери там, го накара да изръмжи от удовлетворение и палецът му се заигра с онази точка между бедрата ми, затърка се в нея, но така и не…

Другата му ръка стисна нежно гърдата ми, а палецът му проникна точно там, където исках. Приклещих ръката му между бедрата си и отметнах глава върху рамото му, задъхана от бързите движения на палеца му, докато…

Извиках силно, а той се засмя тихо до кожата ми.

— Хареса ли ти?

Отвърнах му само със стон. Още още още.

Пръстите му потънаха дръзко надолу, право към центъра ми, и всяка частица от тялото ми, от съзнанието ми, от душата ми се съсредоточи върху ръката му, която застина на място, сякаш имаше цялото време на света.

Кучи син.

— Моля те — промърморих отново и потрих задника си в него.

Той изпусна въздух през зъби, пъхвайки един пръст в мен. И изруга.

— Фейра…

Но аз вече му се нахвърлях и той изруга отново през дълга въздишка. Устните му плъзнаха нагоре по врата ми, чак до ухото ми.

Простенах толкова силно, че заглуших трополенето на дъжда, а той пъхна и втори пръст в мен, изпълвайки ме до такава степен, че не можех да мисля, да дишам.

— Точно така — прошепна Рис до кожата ми.

Но вече ми омръзваше вратът и ухото ми да получават всичкото внимание. Завъртях се към него и открих, че се взира в мен, в ръката си под панталона ми, следи неудържимия ми щурм.

Не откъсна очи от мен дори когато улових устата му с моята и захапах нежно долната му устна.

Той изпъшка и зарови пръстите си още по-надълбоко в мен. По-силно.

Забравих всичко — забравих каква съм, коя съм и къде съм била. Просто отворих уста и му се отдадох изцяло. Езикът му нахлу вътре и се завъртя по начин, които ми подсказваше точно какво би сторил, ако попаднеше между бедрата ми.

Пръстите му продължиха движенията си, бавни и напористи, и цялото ми същество се устреми към тях, към теснотата, която чувствах с всяко дълбоко проникване, към синхронните тласъци на езика му в устата ми.

— Нямаш представа колко… — Думите му секнаха, прекъснати от поредния стон. — Фейра.

Името ми върху устните му мигновено ме погуби. По гръбнака ми пробяга стихийна тръпка и извиках с пълно гърло, а той покри устата ми със своята, сякаш можеше да погълне звука. Езикът му замилва небцето ми, докато треперех вкопчена в него. Изруга отново, още по-задъхано, а пръстите му изпратиха и последните ми гърчове на наслада и останаха между краката ми дори когато се отпуснах разтреперана в обятията му.

Накрая ги откъсна от мен и се отдръпна, за да ме погледне в очите, докато се борех за глътка въздух.

— Точно това исках да направя в Двора на Кошмарите, като усетих колко си се подмокрила — прошепна той. — Умирах от желание да те обладая на място, пред всички. Но първо исках да сторя точно това.

Без да отлепва поглед от мен, доближи пръсти до устата си и ги засмука.

Вкуси ме по тях.

Идеше ми да го погълна целия. Плъзнах ръка нагоре по гърдите му, за да го прикова към леглото, но той сграбчи китката ми.

— Когато ме лижеш — каза грубо, — искам да сме сами, далеч от хора. Защото, когато ме лижеш, Фейра — продължи той, обсипвайки с бързи целувки шията ми, челюстта ми, — ще рева толкова мощно, че ще срутя някоя планина.

Отново се разтопих и той се засмя тихо.

— А когато аз лижа теб — не ме пощади Рис, прегръщайки ме плътно към себе си, — те искам разкрачена на масата ми като… пиршество.

Изскимтях.

— Имах дълго, дълго време да измисля как и къде те искам — прошепна той до кожата на врата ми и пръстите му отново проникнаха под колана на клина ми, но спряха. Там щяха да нощуват. — Нямам намерение да изпълня всичките си фантазии за една нощ. Нито пък в стая, където дори не мога да те чукам до стената.

Изтръпнах. Все още го усещах твърд до себе си. Трябваше да го почувствам, да изпитам завидното му мъжество надълбоко в мен…

— Поспи. — Все едно ми нареди да дишам под вода.

И отново загали корема ми, страните ми с дълги, приятни движения — не за да ме възбуди, а за да успокои наелектризираното ми тяло.

Сънят ме облада по-бързо, отколкото очаквах.

И дали от виното, или от спокойствието, което ме обзе след бурната наслада, не сънувах нито един кошмар.

ГЛАВА 49

Събудих се стоплена, отпочинала и спокойна.

С чувство за безопасност. През мръсното прозорче се изливаше слънчева светлина и озаряваше червено-златистата стена пред мен — крилото, което ме бе закриляло от студа цяла нощ.

Рисанд ме държеше в обятията си и дишаше дълбоко, равномерно. Знаех, че и за него е рядкост да спи толкова спокойно.

Онова, което бяхме направили снощи…

Завъртях се внимателно към него и ръцете му се стегнаха леко около мен, сякаш се боеше, че може да изчезна заедно с утринната мъгла.

Очите му бяха отворени, като се сгуших до ръката му. Загледахме се един друг, подслонени от голямото му крило.

И осъзнах, че с радост бих прекарала вечността тук.

— Защо поиска да сключим онази сделка? — попитах го тихо. — Защо държеше всеки месец да прекарваш по една седмица с мен?

Виолетовите му очи се притвориха.

Не смеех да призная дори пред себе си какъв отговор очаквах, но определено не беше:

— Защото исках да си отмъстя на Амаранта; и да ядосам Тамлин; а и трябваше да спася живота ти по начин, който никой не би възприел като милостив.

Той стисна устни.

— Нали знаеш… знаеш, че съм готов на всичко за народа си, за семейството си.

А аз бях просто пионка в играта му.

Крилото му се разгърна и аз примигнах срещу воднистата светлина.

— Вана?

Настръхнах при мисълта за мърлявата, смърдяща баня на долния етаж. Достатъчно лошо беше, че се налагаше да използвам тоалетната.

— Предпочитам да се изкъпя в някоя река — отвърнах, пренебрегвайки неприятното чувство в стомаха ми.

Рис се засмя тихо и стана от леглото.

— Тогава да се омитаме оттук.

За част от секундата се зачудих дали не бях сънувала всичко от миналата нощ. Леката, приятна чувствителност между краката ми говореше, че не е така, но…

Май щеше да е по-лесно да се преструваме, че нищо не е било.

Другият вариант можеше да се окаже твърде сложен.

Летяхме през по-голямата част от деня, наближавайки мястото, където гористите степи се сливаха с илирианските планини. Не продумахме и дума за снощните ни изживявания, всъщност почти не говорехме.

Поредната поляна. Поредният ден на опити със силата ми. Призоваване на криле, ответряне, огън, лед и вода — а сега и вятър. Вятърът, който духаше по обширните долини и пшенични ниви в Двора на Деня, а после се издигаше, за да обрули снега по високите му върхове.

Усещах как с часовете думите все повече и повече бушуваха в главата му. Хващах го да ме гледа, докато почивахме — да отваря уста… само за да я затвори след миг.

По едно време заваля и облачната пелена над нас обгърна поляната в студ. Досега не бяхме оставали в гората след мръкване и се питах какви ли твари бродеха из нея.

И този път, когато слънцето започна да потъва зад хоризонта, Рис ме взе на ръце и отлетя.

Сгушена в топлината му, чувах само вятъра и бумтежа на мощните му криле.

— Какво има? — престраших се накрая.

Погледът му остана върху тъмните борове, над които прелитахме.

— Трябва да ти разкажа още една история.

Зачаках. Но той не продължи.

Долепих длан до бузата му — първият интимен жест за целия ден. Кожата му беше студена, а като плъзна очи към мен, вътре прочетох тъга.

— Няма да се откажа така лесно, не и от теб — заклех се тихо.

Погледът му омекна.

— Фейра…

Рис изрева от болка и тялото му се преви до мен.

Усетих удара — усетих ослепителната болка през връзката помежду ни, през щита в съзнанието ми, усетих стрелите от лъковете, скрити под дървесните корони.

В следващия миг полетяхме към земята.

Рис ме стисна и магията му се уви около нас като тъмен вятър, но не успя да ни ответри.

Не съумя, защото и крилете, и тялото му бяха прободени с ясенови стрели. Враговете ни бяха проследили заради малкото магия, която бе използвал при срещата ни с Люсиен… Бяха ни проследили дори толкова надалеч…

Още стрели…

Рис разгърна силата си. Ала твърде късно.

Стрелите разкъсаха крилете му, забиха се в краката му.

А аз май крещях. Не от страх, че ще се разбием в земята, а заради него — заради кръвта и зеленикавото покритие на стрелите. Не бяха просто ясенови, бяха отровни…

В следващия миг ме блъсна тъмен вятър — силата на Рис — и отхвърчах надалеч, отвъд обсега на стрелите.

Яростният вик на Рис разтърси гората и планините отвъд нея. Подплашени, птиците се вдигнаха на ята в небето.

Блъснах се в гъстата корона на едно дърво и тялото ми изкрещя от болка, пропадайки през клони и борови иглички. Надолу и още по-надолу…

Съсредоточи се съсредоточи се съсредоточи се.

Запратих под себе си вълна от онзи втвърден въздух, който преди време ме беше защитил от гневния изблик на Тамлин. Хвърлих я към земята като спасителна мрежа.

И се сблъсках с невидима стена, така корава, че се уплаших да не е счупила дясната ми ръка.

Но поне спрях да пропадам през клоните.

Земята на десетина метра под мен почти не се виждаше от сгъстяващия се сумрак.

Не очаквах предпазната стена да издържи тежестта ми дълго.

Затова пропълзях по нея, без да поглеждам надолу, и като доближих ръба й, скочих на един дебел боров клон. От него достигнах ствола на дървото, вкопчих се задъхано в него и опитах да подредя мислите си около болката, около ужасяващия спомен от дългото падане.

Заслушах се — за Рис, за крилете му, за следващия му боен вик. Нищо.

Нямаше нито следа от стрелците, към които се беше устремил. От които ме беше изхвърлил на безопасно разстояние. Забих разтреперани пръсти в кората на бора и продъжих да се ослушвам.

Ясенови стрели. Отровни ясенови стрели.

Гората се смрачаваше край мен и дърветата сякаш се превръщаха в скелети. Дори птиците се умълчаха.

Погледнах дланта си — татуираното око върху нея — и изпратих сляпа мисъл през нея, през връзката ни. Къде си? Кажи ми и ще дойда. Ще те намеря.

В края на връзката нямаше стена от оникс. Само необятна сянка.

Нещо грамадно се размърда в гората.

Рисанд. Нямаше отговор.

Последната светлина се изцеждаше от небето.

Рисанд, моля те.

Нито звук. Връзката ни тънеше в тишина. Досега винаги я бях усещала как ме защитава, съблазнява ме, присмива ми се от другата страна на щита ми. Но сега… просто беше изчезнала.

Гърлен вой се разнесе от далечината като канари, търкащи се една в друга.

Всяко косъмче по тялото ми настръхна. Никога не оставахме в гората след залез.

Поех си няколко успокоителни глътки въздух и сложих една от последните ми стрели в лъка си.

Покрай дървото премина нещо гъвкаво и черно, и сухата шума захрущя под грамадни лапи, завършващи с остри като игли нокти.

Разнесоха се писъци. Оглушителни, панически, предсмъртни писъци. Не от Рис — от нещо друго.

Отново затреперих и върхът на стрелата ми проблесна, следвайки неудържимите спазми на тялото ми.

Къде си къде си къде си къде си.

Помогни ми да те намеря помогни ми да те намеря.

Преметнах лъка си през рамо. Отблясъците от стрелата можеха да ме издадат.

Тъмнината беше мой съюзник; тя ме укриваше.

Първия път се бях ответрила от гняв — втория също.

Рис беше ранен. Бяха го обстрелвали като дивеч. А сега…

Сега… Не жарък гняв се разля във вените ми.

А нещо древно, ледено и толкова стръвно, че изостри концентрацията ми като бръснач.

Ако исках да го намеря, да стигна до мястото, където се бяхме разделили… трябваше да се превърна в част от онази тъмнина.

Нещо се вряза в храсталака под мен с озлобено ръмжене, но аз вече тичах по клона. Наближавайки края му, се превърнах в пушек и звездна светлина и се озовах на съседното дърво. Съществото отдолу изрева бясно, но не му обърнах внимание.

Аз бях нощта; бях вятърът.

Ответрях се от дърво на дърво толкова бързо, че звярът под мен не успяваше да проследи движенията ми. А щом можех да призовавам хищнически нокти и илириански криле; можех да преобразя и очите си.

Бях ловувала по здрач и знаех как функционираха тези на животните, как светеха в тъмното.

Съсредоточих се и докато се ответрях между дърветата, тичайки по широките клони, усетих как собствените ми очи се разширяват, променят се и…

Кацнах на поредния клон и нощната гора грейна пред мен. Но не погледнах към тварите, дебнещи ме от земята.

Не, насочих цялото си внимание към придвижването сред дървесните корони, докато не наближих мястото, където ни бяха нападнали, като непрекъснато подръпвах нишката помежду ни, търсейки диамантената стена.

В един от клоните високо над мен стърчеше стрела. Ответрих се върху него.

Щом издърпах ясеновата й пръчка от дървото и усетих как безсмъртното ми тяло се гърчи от близостта й, изръмжах гневно.

Пъхнах стрелата в колчана си и продължих напред, обикаляйки местността, докато не забелязах още една — чак при горския килим от борови иглички.

Ответрих се в посоката, от която вероятно беше изстреляна, намирайки нови и нови стрели. Събирах ги всичките, а след себе си оставях блещукаща следа от скреж.

Накрая попаднах на място, където боровите клони бяха прегънати и изпотрошени. Най-сетне долових мириса на Рис и зърнах пръски от кръвта му по заскрежените корони на дърветата, по земята.

Наоколо бяха разпръснати ясенови стрели.

Сякаш враговете ни бяха причаквали в засада и му бяха устроили атака със стотици стрели, твърде внезапна, за да я усети и избегне. Особено при положение че вниманието му беше насочено към мен. Цял ден.

Обиколих района с ответряне на кратки интервали, като гледах да не се задържам на земята твърде дълго, за да не ме надушат горските зверове.

Следите ми подсказваха, че беше паднал тежко. И нападателите го бяха завлачили нанякъде. Бързо.

Опитали бяха да прикрият кървавата диря, но дори без връзката помежду ни можех да проследя мириса му докрай света. И щях да го сторя.

Бяха замаскирали добре следите си, но си имаха работа с опитен следотърсач.

Тръгнах по тях с ясеновата стрела в лъка си.

Преследвах поне двайсетина души, макар че в обстрела бяха участвали повече. Останалите се бяха ответрили и сега само част от отряда им влачеше Рис към планината — към водача си.

Движеха се бързо и навлизаха надълбоко в гората, към спящите исполини на илирианските планини. Кръвта му оцветяваше целия път.

Жив, подсказваше ми тя. Рис беше жив, макар че, ако раните му не спираха да кървят… Ясеновите стрели си бяха свършили работата.

Аз самата бях свалила войник от редиците на Тамлин с една-единствена ясенова стрела. Постарах се да не се замислям какво можеше да причини цял залп от тях. Агонизиращият му вой отекна в ушите ми.

А в безмилостния си, непоклатим гняв реших, че ако Рис беше загинал, ако беше тежко ранен… Нямаше да ме е грижа кои са и защо са го нападнали.

До един бяха мъртъвци.

Няколко чифта следи се отклоняваха от групата — навярно разузнавачи, изпратени да намерят подходящо място за лагеруване през нощта. Забавих хода на ответрянето си, насочвайки се по-внимателно след дирите им. По-натам се разделяха на две групи, явно за заблуда на противника. Мирисът на Рис оставаше и с двете.

Значи, бяха взели дрехите му. Защото знаеха, че ще ги проследя, бяха ме видели с него. Знаеха, че ще му се притека на помощ. Капан — най-вероятно ми залагаха капан.

Спрях в горните клони на едно дърво с изглед към мястото, където групата се беше разцепила и огледах терена. Едната се беше запътила към вътрешността на планината. Другата щеше да мине през полите й.

Планината беше илирианска територия — там можеше да ги засекат патрулиращи стражи. Изглежда, предполагаха, че не бих очаквала подобно безразсъдство от тях, че ще сметна за по-логично да са минали през неохраняваната, необхождана от патрули гора.

Подуших въздуха в двете посоки и претеглих възможностите си.

Похитителите не бяха взели под внимание тънкия, втори мирис, който се преплиташе с неговия.

Не си позволих да се замислям за това, а директно се ответрих по планинската пътека, изпреварвайки вятъра. Нямах време да се замислям, че моят мирис още полепваше по Рис след миналата нощ. Беше се преоблякъл на сутринта, но следите по тялото му… Докато не се изкъпеше, щях да остана по кожата му.

Затова се ответрих към него, към себе си. А когато мярнах тясна пещера в основата на планината и бледото сияние, което се излъчваше от входа й, спрях.

Чу се изплющяване на бич.

И всяка дума, всяка мисъл, всяко чувство изхвърчаха от мен. Още един удар… и още един.

Преметнах лъка си през рамо и извадих втора ясенова стрела. Завързах двете стрели набързо и получих оръжие с два остри върха, а после си направих и второ — по едно за всяка ръка. И когато бичът изплющя отново… се ответрих към пещерата.

Входът й беше тесен и водеше към широк, криволичещ тунел. Враговете ни бяха скътали лагера си зад един от завоите му.

Пазачите най-отпред — двама Върховни елфи с броня без отличителни знаци — не усетиха като се промъкнах покрай тях.

Още няколко пазачи патрулираха при входа на пещерата, наблюдавайки онези пред себе си. Но аз влязох, без изобщо да ме забележат. Свърнах зад ъгъла, докато времето се огъваше покрай мен, и очите ми, пригодени към нощното виждане, пламнаха от светлината там. Върнах си обичайното зрение и само с едно мигване се ответрих отвъд следващите двама стражи.

А като видях четиримата, струпани около малкия огън, когато зърнах какво са му причинили… дръпнах връзката помежду ни и едва не заридах, усещайки диамантената стена… Но отвъд нея нямаше нищо. Само тишина.

Бяха оковали ръцете му с вериги от синкав камък и го бяха разпънали между двете срещуположни стени на пещерата. Тялото му висеше безсилно, а гърбът му представляваше парче кърваво месо. Крилете му…

Бяха оставили ясеновите стрели в тях. Цели седем.

Тъй като беше с гръб към мен, единствено шуртящата по кожата му кръв ми подсказваше, че още е жив.

И това ми стигаше — стигаше ми да избухна.

Ответрих се до двамата похитители с камшици в ръце.

Всички в пещерата закрещяха, когато прерязах гърлата им с остриетата на съединените ми ясенови стрели, както бях правила безброй пъти по време на лов. Първо единият, после вторият — докато и двамата не се строполиха на земята до камшиците си. Преди останалите да са ме нападнали, се озовах до най-близките от тях.

Захвърча кръв.

Ответряне, атака; ответряне, атака.

Крилете му — красивите му, могъщи криле…

Пазачите от входа на пещерата също дотърчаха.

И умряха последни.

Този път не усещах кръвта по ръцете си както „В недрата на Планината“. Напротив — любувах й се. Кръв за кръв. Кръв за всяка капка, която бяха пролели от неговата.

Когато последните предсмъртни викове утихнаха, се ответрих пред Рис, пъхвайки кървавените ясенови оръжия и колана си. Хванах лицето му. Бледо — беше твърде бледо.

Ала очите му се поотвориха и от гърдите му се изтръгна стон.

Без да кажа нищо, без да обръщам внимание на кървавите отпечатъци, които бях оставила по лицето му, скочих към сините вериги. Бяха като лед… дори по-лошо. Имаше нещо странно в тях. Преглътнах болката, недоумението и безсилието си, разливащо се по гръбнака ми, и откопчах оковите.

Коленете му се блъснаха толкова силно в каменния под на пещерата, че изтръпнах от звука, но веднага се спуснах другата му ръка, която все още бе вдигната. Кръвта се стичаше по гърба и гърдите му, събирайки се в хлътнатинките между мускулите му.

— Рис — пророних. За малко и аз да падна на колене, като усетих искрица от него зад щита в съзнанието му, сякаш агонията и изтощението го бяха изтънили като стъкло. Крилете му, целите набодени със стрели, останаха болезнено опънати. — Рис… трябва да се ответрим до дома.

Очите му се отвориха отново и той простена:

— Не мога.

Отровата по стрелите, каквато и да беше тя, явно отнемаше магията му, силите му…

Но не можехме да останем тук; другата група не беше далеч. Затова казах:

— Дръж се.

После го хванах за ръката и се озовахме в свят от нощ и пушек.

Този път ответрянето ми се стори ужасно трудно — сякаш Рис ми тежеше и огромната му мощ ме теглеше назад. Беше като да газиш в дълбока кал, но съсредоточих мислите си към гората, към потъналата в мъх пещера, сгушена в една чупка на речния бряг, която бях видяла по-рано, докато пиех вода. Надникнах вътре и не намерих нищо друго, освен суха шума. Беше удачно скривалище, макар и леко влажно. По-добре, отколкото да стоим на открито — пък и нямахме друг избор.

Всеки километър беше мъчение. Но аз не пусках ръката му, ужасена, че изтървях ли я, можеше да го загубя някъде, където никога повече нямаше да го открия…

В следващия момент се озовахме в пещерата и той изпъшка от болка, когато се сблъскахме с мокрия й, студен каменен под.

— Рис — подхванах умолително, залитайки в мрака… толкова непрогледен мрак, а с всички онези горски зверове покрай нас, не смеех да запаля огън…

Но той трепереше от студ и продължаваше да кърви.

Върнах си животинските очи и гърлото ми се стегна, като го видях. Раните от бичовете още изпускаха кръв, а крилете му…

— Трябва да извадя стрелите.

Той изпъшка отново, опрял ръце в каменния под. Гледайки го такъв, неспособен да ми отвърне със закачка или подигравателна усмивка…

Отидох при едното му крило.

— Ще боли.

Стиснах челюсти — копринената му мембрана беше жестоко надупчена. Трябваше да прекърша стрелите и да ги извадя на части.

Не — не да ги прекърша. Налагаше се да ги разрежа — бавно, внимателно, плавно, за да не попаднат трески в раните му. Кой знае как можеха да му навредят.

— Давай — подкани ме той със задъхан, пресипнал глас.

Преброих общо седем стрели: три в това крило и четири в другото. Незнайно защо бяха извадили онези от краката му и кръвта по раните му вече се съсирваше.

Червени капки се ронеха по каменния под.

Взех ножа от бедрото си, огледах първата рана и хванах внимателно пръчката на стрелата. Той изсъска от болка и аз спрях.

— Давай — повтори Рис и сви ръцете си в юмруци.

Доближих назъбеното острие до стрелата и започнах мрежа възможно най-нежно. Окървавените мускули по гърба му се загърчиха леко, а дишането му стана остро, неравномерно. Режех прекалено бавно.

Но ако ускорях движението, рискувах да повредя още повече чувствителната тъкан на крилото му.

— Май не съм ти разказвала — подхванах, за да заглуша търкането на метал в дърво, — че едно лято, когато бях на седемнайсет, Илейн ми купи боички. Бяхме спестили малко повечко пари и тя решила да зарадва двете ни с Неста. Не й бяха стигнали за цял комплект, а само за червено, синьо и жълто. Изцедих тубичките до последната капчица, рисувах възможно най-пестеливо и успях да поразкрася колибата.

Рис издиша тежко — най-сетне бях прерязала пръчката. Без да го подготвям за предстоящото, издърпах рязко едното парче.

Той изруга, мускулите му се стегнаха и от раната бликна кръв — после спря.

Едва не въздъхнах от облекчение. Заех се със следващата стрела.

— Нарисувах масата, шкафовете, вратата… В стаята ни имаше един стар черен скрин с три чекмеджета — по едно за всяка от нас. Така или иначе, нямахме много дрехи. — Втората стрела успях да прережа по-бързо и той се стегна в очакване да я издърпам през раната. Шурна кръв, но бързо се съсири. Преминах към третата. — Чекмеджето на Илейн украсих с цветя. — Продължих, режейки ясеновото дърво. — Розички, бегонии и ириси. А това на Неста…

Едната част на стрелата изтрополи на земята и издърпах другата.

Кръвта отново потече и спря, а Рис отпусна бавно крилото си с разтреперано тяло.

— Чекмеджето на Неста — подех пак, прехвърляйки се на другото крило — украсих с пламъци. Все пак вечно гореше от яд. Мен ако питаш, двете с Амрен биха си паснали от първата среща. Мисля, че Веларис много би й харесал, макар че едва ли би си го признала веднага. На Илейн също би й допаднал. Но сигурно би се вкопчила в Азриел, за да е спокойна.

Усмихнах се при мисълта — двамата много биха си подхождали. Стига сенкопоецът да оставеше тихата си любов към Мор, в което се съмнявах. Вероятно щеше да я обича, докато не се превърнеше в петънце мрак между звездите.

Справих се с четвъртата стрела и подхванах петата.

Рис пророни дрезгаво към пода:

— А на твоето чекмедже какво нарисува?

Извадих петата стрела и се заех с шестата, преди да отговоря:

— Нарисувах нощното небе.

Той застина.

— Нарисувах звезди и луната, и облаци, и необятното, тъмно небе. — Справих се с шестата и вече режех седмата, преди да добавя: — Не знам защо реших така. Рядко излизах нощем; обикновено бях толкова уморена от ловуване, че просто лягах да спя. Но се питам… — Извадих седмата стрела. Последната. — Питам се дали някоя част от мен не е знаела какво ме очаква… че никога няма да стана любителка на цветята с нежна душа, нито пък огнена личност. Че ще бъда тиха, търпелива и потайна като нощта. И ще имам своя красота, но видима само за онези, които я потърсят… а останалите онези, които не си направят труда или просто се страхуват от нея… Така или иначе, нямаше да ме е грижа за тях. И се чудя дали изобщо някога съм била сама, дори в най-отчаяните ми, безнадеждни моменти. Дали през целия си живот не съм издирвала това място… и вас.

Кървенето спря и другото му крило също се отпусна на земята. Раните по гърба му започнаха да зарастват бавно. Заобиколих го и коленичих пред него.

Все още опрял длани в каменния под, той надигна глава с преливащи от болка очи, кървавочервени устни.

— Ти ме спаси — пророни дрезгаво.

— По-късно ще ми обясниш кои бяха нападателите ни.

— Засада — промълви все пак Рис, оглеждайки лицето ми следи от наранявания. — Хибернски войници с древни окови дадени им от краля, за да ме обезсили. Явно са ме намерили заради магията, която използвах вчера… Съжалявам.

Думите се изляха от него наведнъж. Отметнах назад тъмната му коса. Ето защо не бях могла да използвам връзка и да достигна съзнанието му.

— Почини си — казах и понечих да взема одеялото от раницата ми. Надявах се да му е достатъчно. Но преди да успея да стана, той хвана китката ми. Клепачите му натежаха. Съзнанието му се изплъзваше твърде бързо. Твърде бързо и неудържимо.

— И аз те търсех — процеди едва.

И припадна.

ГЛАВА 50

Лежах до него, за да го топля, и цяла нощ наблюдавах входа на пещерата. Горските зверове се нижеха покрай нея в безкраен парад и ръмжането им стихна чак със сивкавата светлина на зората.

Когато слънцето озари каменните стени, Рис още беше в несвяст, а кожата му лепнеше от студена пот. Прегледах раните му и установих, че вместо да зараснат, от тях сълзеше мазна течност.

А като сложих ръка на челото му, изругах от горещината, която посрещна кожата ми.

Ясеновите стрели бяха покрити с отрова. И тя бе останала в тялото му.

Илирианският лагер се намираше толкова далеч, че само с моите сили, изцедени от предишната нощ, беше изключено да го достигнем.

Но ако враговете ни си бяха набавили онези ужасяващи окови, само и само да обезсилят Рис, ако използваха ясенови стрели срещу него, то тази отрова…

Изниза се цял час. Състоянието му не се подобри. Златистата му кожа беше бледа — и побледняваше все повече. Дишаше усилно.

— Рис — прошепнах.

Той не помръдна. Опитах да го разклатя. Ако можеше да ми обясни каква е тази отрова, вероятно щях да намеря някакво решение… Но той не се пробуди.

По пладне страхът ме сграбчи за гърлото.

Не разбирах от отрови и лекове. А сред гората, далеч от всичко и всички… Дали Касиан щеше да ни открие навреме? Дали Мор щеше да се появи от нищото? Многократно се мъчих да вдигна Рис.

Но отровата го беше завлякла в дълбока дупка. Не можех да чакам помощ.

Не биваше да рискувам.

Затова го загърнах с всичките катове дрехи и одеяла, с които разполагах, запазвайки само пелерината си, целунах го по челото и тръгнах.

Намирахме се едва на няколкостотин метра от мястото, през което бях минала предишната нощ, и като излязох от пещерата, опитах да не се заглеждам в дирите на зверовете, дебнели наоколо. Стъпките им бяха огромни, страховити.

А трябваше да уловя нещо още по-плашещо.

Заложих капана си до речния бряг, поставяйки примката с ръце, на които не позволявах да треперят.

Сложих пелерината си — почти нова, ушита от тежка, прекрасна материя — в центъра на примката. И зачаках.

Час. Два.

Тъкмо се канех да започна уговорките с Котела, с Майката, когато позната пълзяща тишина се спусна над гората.

Разля се към мен и птиците по пътя й замлъкнаха в очакване, вятърът сред боровете стихна.

А когато се чу силно изпращяване, последвано от оглушителен писък, заредих лъка си и тръгнах към уловения сюриел.

Беше точно толкова ужасяващ, колкото си спомнях.

Съдраната му роба наполовина покриваше тялото му, покрито не с кожа, а с нещо като твърда, протрита кост. Устата му… нямаше устни и беше пълна с възголеми зъби, а пръстите му — дълги и кокалести — тракаха едни по други, докато съществото претегляше в ръце красивата пелерина, която сякаш вятърът беше довлачил до центъра на примката.

— Фейра, унищожителката на проклятия — рече сюриелът с глас, съчетал в себе си множество гласове.

Свалих лъка.

— Нужен си ми.

Времето ми изтичаше. Нещо ме теглеше трескаво през връзката ни с Рис.

— Колко смайващи промени си претърпяла за една година. И ти, и светът — продължи съществото.

Година. Да, беше минала година, откакто стъпих отвъд стената.

— Имам въпроси към теб — обявих аз.

Сюриелът се усмихна, разкривайки всичките си грозни кафяви зъби.

— Имаш два въпроса.

Отговори и заповед.

Нямах време за губене, Рис беше зле, а гората вероятно гъмжеше от врагове.

— С каква отрова са покрити стрелите?

— Кръвогибел.

Не знаех такава отрова, за пръв път чувах за нея.

— Къде мога да намеря лек?

Сюриелът изтрака с пръсти, сякаш звукът трябваше да ми е достатъчен отговор.

— В гората.

Въздъхнах и го погледнах с надежда.

— Моля те… нямам време за загадки. Какъв е лекът?

Сюриелът килна глава настрани и черепът му лъсна на светлината.

— Твоята кръв. Дай му от твоята кръв, унищожителке на проклятия. В нея тече силата на Великия господар на Двора на Зората. Тя ще го спаси от пагубността на кръвогибела.

— Това ли е? — продължих аз. — Колко кръв?

— Няколко глътки. — Глух, сух вятър, коренно различен от обичайните за този район студени, мъгливи виелици, обгърна лицето ми. — Помагал съм ти преди. Помагам ти и сега. Освободи ме, преди да съм загубил търпение, унищожителке на проклятия.

Една първична, някак оцеляла човешка частица от мен затрепери при вида на примката около краката му. Може би този път нарочно се беше оставил да го хвана. И знаеше как да се измъкне от клопката — беше разбрал още когато го спасих от нагите.

Изпитание на честта ми. И услуга. Заради стрелата, с която го бях спасила миналата година.

Въпреки това сложих една от ясеновите стрели в лъка си, изтръпвайки от гнусния блясък на отровата по нея.

— Благодаря ти за помощта — рекох и се приготвих за битка, в случай че решеше да ме нападне.

Сюриелът изтрака с кафяви зъби.

— Ако искаш да излекуваш другаря си по-бързо, освен от кръвта си, му дай и от онези млади бурени с розови цветове, дето никнат край реката. Нека ги сдъвче.

Стрелата ми полетя към примката още преди съществото да е довършило.

Краката му се освободиха. А думата отново прокънтя в главата ми.

Другар.

— Какво каза?

Сюриелът се изправи в цял ръст, извисявайки се над мен дори от другия край на горската поляна. Чак сега осъзнавах, че макар и покрито с кост, тялото му изглеждаше мускулесто, мощно.

— Стига да го желаеш… — Сюриелът спря и се ухили, демонстрирайки почти всичките си кафяви дебели зъби. — Май не си знаела, а?

— Кажи каквото имаш да казваш — процедих аз.

— Великият господар на Двора на Нощта е твой другар в живота.

Не бях сигурна дали дишам.

— Интересно — отбеляза сюриелът.

Другар.

Другар.

Другар.

Рисанд беше мой другар.

Не любовник, не съпруг, а много повече. Помежду ни имаше връзка, толкова дълбока и всевечна, че се почиташе над всички останали. Рядко срещана, безценна връзка.

Не Тамлин.

Рисанд.

Ревнувах и бях ядосан…

Ти си моя.

Думите се изплъзнаха от мен, тихи и някак изкривени.

— Той знае ли?

Сюриелът стискаше новата си пелерина в кокалести пръсти.

— Да.

— От много време?

— Да. Още от…

— Не. Той ще ми каже. Искам да го чуя от него.

Сюриелът килна глава.

— През теб… през теб минават твърде много чувства, твърде бързо. Не мога да ги разчета.

— Но как е възможно да съм му другарка?

Другарите по душа бяха равни — поне в някакво отношение.

— Той е най-могъщият Велик господар, съществувал някога на тази земя. А ти… ти си новост. В теб тече кръвта на всичките седем Велики господари. Единствена си на света. Нима не си подхождате поне по това? Не си ли пасвате?

Другар. И той го знаеше — знаеше го от отдавна.

Отправих поглед към реката, сякаш можеше да стигне чак до пещерата, където спеше Рисанд.

Щом го върнах обратно, сюриела вече го нямаше.

На път към пещерата намерих от розовия бурен и отскубнах няколко корена.

За щастие, открих Рис в полусвяст. Беше разхвърлял всички дрехи, с които го бях завила, по одеялото под себе си, а като ме видя, се усмихна.

Хвърлих му бурена, посипвайки голите му гърди с пръст.

— Сдъвчи това.

Той примигна сънено насреща ми.

Другар.

Все пак ми се подчини, откъсна няколко листа и ги задъвка. Преглътна ги с кисела гримаса. Аз съблякох ядосано жакета си, запретнах ръкави и отидох до него. Беше знаел, а го пазеше в тайна от мен.

Дали и останалите знаеха? Дали се бяха досетили?

Обещал ми бе да не ме лъже, да не крие нищо от мен.

А това — това беше най-важното нещо в безсмъртното ми съществувание…

Плъзнах острието на кинжала си по кожата на оголената ми ръка, отваряйки дълга, дълбока рана, и паднах на колене пред него. Не усещах болка.

— Пий. Веднага.

Рис отново примигна неразбиращо и сбърчи вежди, но аз не го оставих да се възпротиви, а направо подпрях главата му с длан, вдигнах ръка до устата му и го тикнах към кожата ми.

Когато кръвта ми докосна устните му, той се замисли за момент. После отвори широко уста и я засмука, гъделичкайки ме с езика си. Една глътка. Две. Три.

Дръпнах ръката си — раната вече зарастваше — и свалих ръкава.

— Този път нямаш право на въпроси — заявих и той обърна уморено, изтерзано лице към мен. Устните му бяха омазани с кръв. Една част от мен се бунтуваше срещу думите ми, срещу начина, по който се държах с него, докато страдаше толкова, но не ме беше грижа. — Само ще отговаряш на моите. Това е.

Той ме изгледа с подозрение, но кимна и отхапа още няколко листа от бурена.

Вперих суров поглед в него — в полуилирианския воин, който се оказваше мой предопределен спътник в живота.

— От колко време знаеш, че съм ти другарка по душа?

Рис застина. Целият свят застина.

Той преглътна.

— Фейра.

— От колко време знаеш, че съм ти другарка по душа?

— Ти… Хванала си сюриел?

Нямах представа как се е досетил, а и не ме интересуваше.

— Казах ти, че нямаш право на въпроси.

Нещо като паника пробяга по лицето му. Отново задъвка от растението — сякаш очакваше да му помогне моментално, сякаш искаше да си възвърне всичките сили за този разговор. И наистина цветът се прокрадваше по бузите му, навярно от лечебното влияние на кръвта ми.

— Подозирах го известно време — обясни Рис, преглъщайки бурена. — Разбрах със сигурност, когато Амаранта опита да те убие. А след като всичко приключи и двамата с теб излязохме на онази тераса „В недрата на Планината“, почувствах връзката помежду ни. Мисля, че Метаморфозата ти ми помогна да я усетя. Само те погледнах и онова чувство ме връхлетя като светкавица.

Двамата се бяхме втренчили един в друг, бяхме залитнали назад… смаяни, ужасени. А после бяхме изчезнали.

Това се беше случило преди повече от половин година.

Кръвта забуча в ушите ми.

— Кога възнамеряваше да ми кажеш?

— Фейра.

— Кога възнамеряваше да ми кажеш?

— Не знам. Вчера ми се прииска. И във всички останали случаи преди това, когато ти сама усещаше, че не ни свързва само сделката. Надявах се да го осъзнаеш в леглото някой ден и…

— Другите знаят ли?

— Амрен и Мор. Азриел и Касиан само подозират.

Лицето ми пламна. Знаели са… знаели са, а…

— Защо не ми казахте?

— Неотдавна беше влюбена в него; щеше да се омъжиш за него. А после… после ти се струпаха толкова неща, че не ми се струваше редно.

— Заслужавах да знам.

— Снощи ми каза, че искаш да се разсееш, да се забавляваш. Не усетих да желаеш нещо по-сериозно. Не и с човек като мен.

Значи думите, които бях изплюла насреща му в Двора на Кошмарите, още го измъчваха.

— Ти ми обеща… обеща ми, че няма да пазиш тайни от мен, да ме разиграваш. Обеща ми.

Нещо в гърдите ми рухваше полека. Нещо, което мислех, че съм загубила отдавна.

— Знам — отвърна Рис с ободрено лице. — Да не смяташ, че исках да крия от теб? Повярвай, не ми хареса да чуя, че търсиш само забавление от мен. И повярвай, обезумях от яд, когато онези копелета ме свалиха от небето, защото се чудех дали да ти разкрия истината, или да изчакам… или пък просто да приема малкото, което си готова да ми предложиш. И дали не е най-добре да се разделим, за да не прекараш остатъка от живота си преследвана от наемни убийци и Велики господари.

— Не искам да те слушам. Не искам да слушам как си си въобразявал, че знаеш кое е най-добре за мен, че не мога да се справя сама…

— Не съм си го помислял дори…

— Не желая да чувам защо си решил, че е най-добре да ме държиш в неведение, докато приятелите ти са знаели, докато всички сте си позволявали да взимате решения вместо мен…

— Фейра…

— Върни ме в илирианския лагер. Веднага.

Дъхът му излизаше с тежко хриптене.

— Моля те.

Аз обаче се спуснах към него и сграбчих ръката му.

— Върни ме веднага.

Видях болката и тъгата в очите му. Но не ме интересуваше — не и докато нещото в гърдите ми се гърчеше и разпадаше. Не и докато сърцето ми — сърцето ми — се превиваше от свирепа болка, която можеше да означава само едно: че беше заздравяло през изминалите няколко месеца. Че той го беше излекувал.

И сега ме болеше.

Рис прочете всичко по изражението ми, докато неговото собствено лице потъваше в още по-дълбока агония. Накрая събра сили и ни ответри до илирианския лагер.

ГЛАВА 51

Забихме се в ледената кал точно пред малката каменна къщичка.

Вероятно бе искал да ни ответри вътре, но не му бяха стигнали силите. Касиан и Мор закусваха в предната стая. Като ни видяха, изцъклиха очи и се втурнаха към вратата.

— Фейра — простена Рис и голите му ръце се подвиха под него, докато се мъчеше да стане.

Оставих го да лежи в калта и закрачих към къщата.

Вратата се отвори със замах и Касиан и Мор изхвърчаха навън, оглеждайки внимателно телата ни. Като установи, че съм невредима, Касиан се спусна към Рис, който още се бореше с калта, но Мор — Мор забеляза изражението по лицето ми.

Отидох до нея и заявих със студен, празен глас:

— Искам да ме отведеш надалеч оттук. Веднага.

Имах нужда да избягам, да помисля, да остана на спокойствие.

Мор ни огледа още веднъж и прехапа устна.

— Моля те — настоях пресекливо.

Рис отново простена името ми зад мен.

Мор се взря в очите ми и хвана ръката ми.

В следващия миг ни погълнаха вятър и нощ.

Докато не се озовахме под ярка дневна светлина. Очите ми обходиха трескаво пейзажа: заснежени планини навсякъде около нас, свежи и така чисти на фона на мръсотията по мен.

Намирахме се до дървена колиба, скътана между два планински върха. Вътре беше тъмно и наоколо не се виждаше нищо, докъдето погледът ми стигаше.

— Къщата е предпазена със заклинания и никой не може да се ответри отвъд прага й. Всъщност никой не може да стигне дори дотук без разрешение от семейството ни. — Мор тръгна напред и снегът заскърца под ботушите й. На това заслонено от вятъра място денят беше достатъчно топъл, за да ми напомни, че пролетта вече е дошла, макар че несъмнено след залез се спускаше страшен студ. Нещо сякаш жужеше до кожата ми, но закрачих след нея. — Ти… имаш разрешение да влезеш. — Добави Мор.

— Защото съм му другарка по душа?

Тя продължи да гази през дълбокия до коляно сняг.

— Сама ли се досети, или той ти каза?

— Един сюриел ме извести. След като го залових, за да ми обясни как мога да го спася.

Тя изруга.

— Добре ли е?

— Ще живее — отвърнах аз.

Не се чувствах достатъчно благоразположена, че да й дам повече информация. Достигнахме вратата на колибата и Мор я отключи с едно махване.

Влязохме в стая с дървена ламперия, състояща се от кухня в десния край и всекидневна с кожен диван в левия; в дъното й имаше малко коридорче, водещо към две спални с обща баня. И това беше.

— Като по-млади ни изпращаха тук за „размисъл“ — обясни Мор. — Рис ми носеше тайно книги и алкохол.

Настръхнах, като чух името му.

— Идеално е — казах лаконично.

Мор махна с ръка и в камината лумна огън, обливайки стаята с топлина. По кухненските шкафове се появи храна и в тръбите се раздвижи нещо.

— Няма нужда от дърва — обясни тя. — Огънят ще гори, докато не си тръгнеш.

Вдигна вежда, сякаш за да попита кога ще е това.

Извърнах поглед.

— Моля те, не му казвай къде съм.

— Със сигурност ще опита да те намери.

— Кажи му, че не искам да ме намира. Поне известно време.

Мор прехапа устна.

— Не ми влиза в работата, но…

— Тогава не казвай нищо.

Тя обаче не се сдържа.

— Искаше да ти признае. Едва се стърпяваше. Но… Не съм го виждала по-щастлив, отколкото е с теб. И не мисля, че има нещо общо с това, че си предопределената му другарка.

— Не ме е грижа. — Тя се умълча, но усетих как думите й напират да излязат, затова казах; — Благодаря ти, че ме доведе тук. — Любезна покана да си тръгне.

Мор сведе глава.

— Ще те навестя след три дни. В спалните има дрехи и колкото искаш топла вода. Къщата е омагьосана и ще се грижи за теб. Ако ти потрябва нещо, просто си го пожелай и ще го получиш.

Мечтаех си само за уединение и тишина, но… една топла вана щеше да е добро начало.

Мор напусна колибата, преди да съм изрекла и дума повече.

Останала сама в тихата колиба, без жива душа на километри от мен, вперих поглед в нищото и не помръднах дълго време.

ТРЕТА ЧАСТ

ДОМЪТ НА МЪГЛАТА

ГЛАВА 52

В пода на планинската колиба беше вградена дълбока вана — достатъчно голяма, че да побере чифт илириански криле. Напълних я с почти вряла вода, без дори да се замислям що за магия поддържаше къщата — интересуваше ме само, че работи. Влязох във ваната, пъшкайки от болка.

След цели три дни без къпане направо можех да заплача от чистата й топлина.

Нищо че някога бях карала дни наред без къпане — все пак източването на топла вода в стария дом на семейството ми изискваше повече усилия, отколкото си струваше. Да не говорим, че нямахме вана, а се поливахме с кофи.

Измих се с тъмен сапун, ухаещ на опушен бор, а като приключих, останах в горещата вода, наблюдавайки как парата се вие около свещите.

Другар.

Думата ме изгони от ваната по-скоро, отколкото ми се искаше, и не спря да ме преследва, докато нахлузвах дрехите, които бях намерила в скрина на едната спалня: тъмен клин, свободен кремав пуловер, стигащ чак до средата на бедрото ми, и дебели чорапи. Стомахът ми изкъркори и осъзнах, че не съм яла от предишния ден, защото…

Защото раниха Рис, свалиха го от небето като птица и ми го отнеха, а това ме подлуди.

Затова подходих чисто инстинктивно, водена от порив, който извираше толкова от дълбоко в мен…

Толкова от дълбоко…

На дървения кухненски шкаф намерих кутия със супа, подсигурена от Мор, и изрових една тенджера от ковано желязо, в която да я стопля. До печката имаше пресен, хрупкав хляб и изядох половината само докато чаках супата да стане готова.

Беше подозирал още преди да ни освободи от Амаранта.

А сватбеният ми ден… Дали го беше прекъснал, за да ме спаси от най-жестоката грешка в живота ми, или го бе сторил от свои собствени подбуди? Защото бях негова другарка и не можеше да допусне да се омъжа за друг?

Вечерях в компанията единствено на бумтящия огън.

Докато под обстрела на мислите ми пулсираше облекчение.

Връзката ми с Тамлин беше обречена още от самото начало. Бях го напуснала — за да намеря истинския си другар. За да отида при него.

Ако исках да спестя и на двама ни срама, клеветите, то само това — само фактът, че бях намерила истинския си другар — можеше да ми помогне.

В крайна сметка не бях предателска, лъжлива отрепка. Никак даже. Дори Рис… дори Рис да знаеше, че ни е писано да бъдем заедно.

Докато споделях леглото си с Тамлин. Месеци наред. Знаел е, че всяка вечер си лягам с него, но не се е издал. А може би просто не го е интересувало.

Може би просто не е искал да имаме връзка помежду си. Надявал се е да изчезне.

Тогава още не му дължах нищо, нямаше за какво да му се извинявам.

Но той е бил наясно, че ще реагирам остро, че истината повече ще ме нарани, отколкото ще ми помогне.

А ако я бях научила?

Ако бях научила, че Рис е другарят ми, макар и да обичах Тамлин?

Но и това не оправдаваше мълчанието му. Седмици наред се мразех, задето го желаех толкова — а просто е трябвало да ми каже. Но… май го разбирах.

Измих чиниите, избърсах трохите от малката масичка между кухнята и всекидневната и си избрах едно от леглата.

Едва миналата вечер лежах до него, броейки глътките му въздух, за да се уверя, че не е спрял да диша. Предишната се наслаждавах на пръстите му между краката ми и езика му в устата ми. А сега… колкото и топла да беше колибата, чаршафите ми студенееха. Леглото беше голямо — празно.

Заснежените планини отвъд малкото стъклено прозорче сияеха в синьо под лунната светлина. Вятърът виеше глухо, вдигайки кълба бели лъскави вихрушки около колибата.

Питах се дали Мор му е казала къде съм.

Дали няма да ме намери тук.

Другар.

Моят другар.

Събуди ме отражението на слънчевите лъчи по снега и аз примигнах срещу яркия блясък, проклинайки се, задето не бях спуснала пердетата. Беше ми нужно малко време да осъзная къде съм; защо спях в тази откъсната от света колиба дълбоко в планината — в която и планина да се намирах.

Веднъж Рис ми беше споменал за любима тяхна вила, опожарена при едно от спречкванията между Мор и Амрен. Чудех се дали не бе говорил за тази колиба; дали не я бяха реставрирали. Всичко в нея беше удобно, поизносено, но в относително добро състояние.

Мор и Амрен бяха знаели.

Не можех да преценя дали това ме караше да ги мразя.

Рис несъмнено им беше наредил да си мълчат, а те зачитаха желанията му, но…

Оправих леглото, приготвих си закуска, измих чиниите и застанах в центъра на всекидневната.

Бях избягала.

Точно както Рис очакваше да постъпя, защото му бях казала, че всеки човек със здрав разум би странял от него. Като една истинска страхливка и глупачка го бях оставила ранен в ледената кал.

Бях го напуснала — и то само ден, след като го бях уверила, че той е единственото нещо, което не бих напуснала.

Бях настояла да е откровен с мен, но още при първото изпитание дори не му го бях позволила. Не бях благоволила да го изслушам.

Виждаш ме истински.

Е, аз бях отказала да погледна в душата му. Да зърна онова, което навярно е стояло пред мен.

Просто си бях тръгнала.

А може би… може би това беше грешка.

Скуката ме връхлетя още в средата на деня.

Върховна, безпощадна скука, защото бях затворена вътре, докато снегът бавно се топеше в топлия пролетен ден и можех само да го слушам как капе от покрива.

Бездействието ме правеше любопитна, ето защо, след като прерових скриновете и гардеробите и в двете спални (дрехи, стари панделки, ножове и други оръжия, скътани между тях, сякаш някой ги беше хвърлил вътре, забравяйки за тях), кухненските шкафове (храна, консерви, тенджери и тигани, вехта готварска книга) и всекидневната (одеяла, книги, още оръжия, скрити навсякъде), преминах към килера.

Като място за усамотение на Велик господар колибата беше… не точно посредствена, защото всичко в нея беше грижовно подбрано и подредено, но… обикновена. Сякаш беше единственото кътче, където всички можеха да се разположат по леглата и дивана и да бъдат себе си; да се редуват в готвенето, в лова, в чистенето и…

Като семейство.

Наистина ги чувствах като семейство — такова, каквото никога не бях имала, за каквото дори не си бях мечтала. Каквото спрях да очаквам, когато свикнах с просторната, задължаваща среда на господарското имение. С ролята на символ на един пречупен народ, на кумир и марионетка на Върховната жрица.

Отворих вратата на килера, откъдето ме посрещна вълна студен въздух, но магията, поддържаща уюта на колибата, веднага запали свещите. Рафтове без нито прашинка по тях (несъмнено поредният магически трик) светеха отрупани с още хранителни запаси. Книги, спортно оборудване, раници, въжета и — голяма изненада — още оръжия. Прерових всички останки от някогашни приключения, но точно интересното едва не ми убягна.

Шест кутии с боя.

Хартия и няколко платна. Четки, стари и втвърдени заради нехайната поддръжка.

Имаше и други художнически материали — пастели и водни боички, въглен за графика, но… погледът ми се върна към боята и четките.

Кой от всички тях бе опитал да рисува през дългите часове на самота — или докато почиваха тук заедно?

Пресегнах се към една от кутиите с боя и отворих капака, опитвайки да си втълпя, че ръцете ми трепереха от студ.

Още беше прясна. Навярно благодарение на магията, стопанисваща колибата.

Надникнах в тъмната, лъскава вътрешност на кутията: синьо.

После започнах да събирам разни неща от рафтовете.

Рисувах цял ден.

А когато слънцето залезе, продължих да рисувам и през нощта.

Луната вече се скриваше, когато измих ръцете, лицето й врата си и се пльоснах в леглото, без дори да се съблека, преди да изпадна в несвяст.

Станах и грабнах четката още преди пролетното слънце да се е заело сериозно с разтопяването на снега по планинските склонове край мен.

Спрях само колкото да хапна. Слънцето отново потъваше зад хоризонта, изтощено от борбата си със снега, когато на входната врата се почука.

Замръзнах, изцапана с боя до ушите — кремавият пуловер беше напълно съсипан.

Още едно почукване, леко, но настоятелно. А после:

— Моля те, не бъди мъртва.

Не знам дали изпитах облекчение, или разочарование, когато отворих вратата и видях Мор да подухва в свитите си длани.

Тя погледна боята по кожата и косата ми. Погледна четката в ръката ми.

А накрая и творението ми.

Влетя вътре от хладната пролетна нощ, затвори вратата след себе си и подсвирна.

— Е, определено си си намирала работа.

О, да.

Бях изрисувала почти всяка повърхност от основната стая.

И то не просто с цветни петна, а с дребни картинки. Някои бяха по-елементарни: например висулките по касите на вратите. Те се разтапяха и постепенно преминаваха в първите пъпки на пролетта, които пък разцъфваха с лятна пищност, преди да се обагрят в златисто и да отстъпят място на есенни листа. Масичката за игра на карти до прозореца бях украсила с цветен венец, а по голямата маса за хранене се гонеха листа и пламъци.

Но сред детайлните картини бях вплела и части от тях — от Мор, Касиан, Азриел и Амрен… и Рис.

Мор отиде до голямата камина, полицата, над която бях оцветила в лъскаво черно със златисти и червени жилки. Отблизо изглеждаше като плътен, красив слой боя. Но от дивана…

— Илириански криле — отгатна тя. — Ох, сега ще вземат да се възгордеят.

После отиде до прозореца, който бях обрамчила в златни, месингови и бронзови къдри. Мор докосна косата си и килна глава.

— Браво — възкликна тя и се обърна да огледа останалата част от стаята.

Погледът й попадна върху входа към коридорчето и по лицето й се изписа кисела гримаса.

— Защо си нарисувала очите на Амрен? — попита тя.

От стената над сводестия вход наистина ни наблюдаваха сребристите очи на Амрен.

— Защото винаги ни държи под око.

Мор изсумтя.

— Не е честно. Нарисувай и моите до нейните. Така мъжете в това семейство ще се научат, че и двете ги държим под око следващия път, когато им скимне да се запият тук цяла седмица.

— Сериозно ли правят така?

— Е, едно време. — Преди Амаранта. — Всяка есен тримцата се заточваха тук за цели пет дни, за да пият и ловуват, ловуват и пият, а накрая се прибираха във Веларис като живи трупове, но ухилени до уши. Сърцето ми се стопля, като си представя, че от сега нататък ще им се налага да го правят пред нашите осъдителни погледи с Амрен.

Поусмихнах се.

— Чия е тази боя?

— На Амрен — врътна очи Мор. — Едно лято дойдохме всички заедно и тя реши, че трябва да се научи да рисува. Желанието й трая около два дни, после й омръзна и се зае да ловува беззащитни същества.

Засмях се тихо и отидох до масата, която използвах за смесване на боите. Вероятно постъпвах като страхливка, но не се обърнах към Мор, преди да попитам:

— Някакви новини от сестрите ми?

Тя се разрови из кухненските шкафове, или защото беше гладна, или за да види от какво имам нужда.

— Не. Още не — отговори през рамо.

— А той… как е?

Бях го оставила в студената кал, ранен и още неизхвърлил отровата от организма си. Докато рисувах, опитвах да не мисля за това.

— Още се възстановява, но е добре. Ядосан ми е, естествено, но да си гледа работата.

Съчетах златистото на Мор с червеното, което бях използвала за илирианските криле, и получих яркооранжево.

— Благодаря ти, че не си ме издала.

Тя сви рамене. Плотът на кухненския шкаф започна да се отрупва с храна: пресен хляб, плодове, кутии с нещо, което подушвах от другия край на стаята и караше стомаха ми да стене от глад.

— Но е добре да поговориш с него. Накарай го да се поизпоти, разбира се, но… поне го изслушай. — Тя говореше, без да ме поглежда. — Рис прави всичко с причина и макар да е страшно арогантен, инстинктите му рядко го подвеждат. Допуска грешки, но… Трябва да го изслушаш.

Вече бях решила да го сторя, но отвърнах:

— Как мина посещението ти в Двора на Кошмарите?

Тя се умисли и лицето й пребледня изненадващо.

— Добре. Както вероятно предполагаш, винаги е удоволствие да видя родителите си.

— Възстановява ли се баща ти?

Добавих кобалтовото от Сифоните на Азриел към оранжевото и разбърках, докато не получих тъмнокафяво.

Тя се поусмихна мрачно.

— Бавно. Не е изключено и аз да съм му строшила някоя и друга кост при посещението си. Оттогава майка ми ми забрани да стъпвам в покоите им. Колко жалко.

Една дива част от мен засия… от хищна радост.

— Наистина жалко — потвърдих. Добавих малко бяло от висулките, за да поизсветля кафявото, сравних го отново с очите, които Мор плъзна към мен, после се качих на едно столче пред сводестия вход към коридора и зарисувах върху стената над него. — Рис ли те кара да ги посещаваш толкова често?

Мор се облегна на шкафа.

— Рис ми даде разрешение да ги избия до крак още като стана Велик господар. Ходя в Двора на Кошмарите, за да… за да им го напомням от време на време. И за да поддържам отношенията между двата двора, колкото и да са напрегнати. Дори утре да ми скимне да заколя родителите си, на него окото му няма да мигне. Навярно ще му създам известни неудобства, но ще остане доволен.

Съсредоточих се върху петънцето карамеленокафяво, което бях нанесла до очите на Амрен.

— Съжалявам… за всичко, което си преживяла.

— Благодаря ти — отвърна тя и дойде да ме гледа отблизо. — Срещите с тях винаги ми действат зле.

— Касиан ми се стори притеснен. — Поредният недискретен въпрос.

Тя сви рамене.

— Мен ако питаш, Касиан с радост би разпарчетосал онзи двор. Започвайки от родителите ми. Може някоя от идните години да му предоставя тази възможност като подарък. И на двама им с Азриел. Много ще е подходящ за Зимното слънцестоене.

— Разказа ми за онази случка с Касиан, но с Азриел имала ли си…? — попитах с пресилена небрежност.

Мор се изсмя отривисто.

— Не. С Азриел? След онова с Касиан се заклех повече да не докосвам никого от приятелите на Рис. И все пак Азриел не е останал без любовници, не го мисли. Пази ги в тайна по-добре от нас, но… си има предостатъчно.

— Добре, но ако прояви интерес към теб, ти би ли…?

— Всъщност въпросът няма да опира до мен. По-скоро до него. Мога да се съблека чисто гола пред очите му, а той няма да помръдне от мястото си. Колкото и да се е бунтувал срещу онези илириански гадове, дори Рис да го провъзгласи за принц на Веларис, ще продължава да се възприема като незаконородено нищожество, недостойно за никого. Особено за мен.

— А… ти проявяваш ли интерес?

— Защо ме разпитваш такива неща? — Гласът й стана напрегнат, остър. По-мнителен, отколкото някога го бях чувала.

— Просто още се мъча да си обясня връзките в групичката ви.

Тя изсумтя и мнителността се изпари напълно. Опитах да прикрия облекчението си.

— Имаме цели пет века оплетена история, която да разшифроваш. Успех.

Права беше. Довърших очите й — меденокафяво до живачните ириси на Амрен.

Почти като в отговор Мор заяви:

— Нарисувай и тези на Азриел. До моите. И на Касиан до тези на Амрен.

Вдигнах вежди.

Мор ми се усмихна невинно.

— За да може всички да бдим над теб.

Просто поклатих глава и скочих от столчето, за да приготвя боя за лешникови очи.

Мор пророни тихо:

— Толкова ли би било лошо да си му другарка? Да станеш истинска част от двора ни, от семейството ни, независимо от оплетената му история?

Смесих боите в чинийката, която използвах за целта, и цветовете се усукаха един в друг като преплетени животи.

— Не — прошепнах. — Никак даже.

И така отговорът се роди в съзнанието ми.

ГЛАВА 53

Мор пренощува в колибата и дори нарисува няколко елементарни човечета до вратата на килера. Три жени с абсурдно дълги, буйни коси, наподобяващи нейната собствена, и трима крилати мъже, които сякаш се бяха раздули от собствената си самовлюбеност. Ставаше ми смешно всеки път, като ги видех.

Тръгна си след закуска и стигна пеша до мястото, откъдето ответрянето беше възможно. Помахах на далечната й, трепереща фигура, преди да изчезне.

После плъзнах поглед по блещукащата бяла шир, вече толкова разтопена от пролетното слънце, че тук-там се прокъсваше, разкривайки повехналата зимна трева, чиито стръкове се протягаха към синьото небе и планините наоколо. Знаех, че лятото рано или късно ще достигне дори тази топяща се приказка, тъй като в килера бях намерила въдици и спортно оборудване, които се използваха в топло време, но ми беше трудно да си представя как повсеместните снегове и ледове ще отстъпят място на мека трева и диви цветя.

За един миг, кратък като живота на морска пяна, видях и себе си там: тичах през ливада, спяща под тънка коричка от сняг, прескачайки кръстосващите я поточета, и пирувах с едри горски плодове, докато слънцето залязваше зад планините.

После щях да се прибера у дома, във Веларис, където най-сетне щях да обиколя Художническия квартал, да посетя всички магазинчета и галерии, да понауча нещо и може би — някой слънчев ден — дори да си отворя собствено ателие. Не за да продавам творбите си, а за да обучавам начинаещи художници… и други като мен: прекършени тук-там, но готови да се борят за себе си — да научат кои са изпод всичката тъмнина и болка. А в края на деня щях да се прибирам у дома уморена, но доволна — благодарна.

Щастлива.

Щях да се връщам в градската къща, при приятелите ми, всеки от тях със своята интересна история от деня, и всички заедно щяхме да вечеряме около голямата маса.

А Рисанд…

Рисанд…

И той щеше да е сред нас. Щеше да ми услужи с парите, необходими да отворя ателието си; а понеже нямаше да взимам такса от учениците си, щях да му се издължа, продавайки картините си. Но щях да му се издължа, нищо че ми беше другар.

Той щеше да идва тук през лятото, да лети над ливадата и да ме гони през малките поточета и по тревистите склонове на планините. Да седи с мен под звездите и да ми дава сочни горски плодове. Щеше да е с нас и на масата в градската къща, да се смее гръмогласно — вече никога нямаше да е студен, жесток и мрачен. Нямаше да е ничий роб или курва.

А нощем… Нощем щяхме да се прибираме в общата ни стая и той щеше да ми разказва за приключенията си, а аз на него — за това как е минал денят ми…

И ето.

Виждах бъдещето си.

Ярко като изгрева над Сидра.

Виждах посока и цел, и покана да разуча всички възможности, които ми предлагаше безсмъртието. Вече не ми се струваше толкова вяло и празно.

Затова щях да се боря с нокти и зъби за бъдещето си — да го защитавам ревностно.

И вече знаех как да започна.

Изнизаха се пет дни, през които изрисувах всички стаи в колибата. Преди да си тръгне, Мор ми подсигури допълнително боя и повече храна, отколкото можех да погълна.

Но след цели пет дни, прекарани тук, се отегчих да общувам само със себе си и да чакам — омръзна ми и от топящия се капещ сняг.

За щастие, Мор се върна същата вечер и затропа силно и нетърпеливо по вратата.

Бях си взела вана преди час, измивайки боята от места по тялото си, на които дори не можех да си представя, че е възможно да се оцапам, и косата ми още беше влажна, когато отворих вратата и ме обгърна хладен въздух.

Но не Мор стоеше облегната на касата й.

ГЛАВА 54

Вперих поглед в Рис.

Той впери поглед в мен.

Бузите му розовееха от студа, тъмната му коса беше разрошена и ми се струваше, че буквално замръзва, докато седеше на прага с прибрани зад гърба си криле.

Знаех, че само една моя дума щеше да го изпрати обратно в хладовитата нощ, че ако затворех вратата в лицето му, щеше да си тръгне, без да ме тормози.

Ноздрите му се разшириха и очевидно надуши боята зад мен, но не откъсна очи от моите и продължи да чака.

Другар.

Моят другар.

Този красив, силен, самоотвержен мъж… беше пожертвал себе си в името на семейството си, народа си, но не смяташе, че е достатъчно, че е достоен за когото и да било… Азриел вярваше, че не заслужава жена като Мор. Затова се питах дали и Рис не се чувстваше по същия начин относно мен. Отстъпих назад и му задържах вратата, за да влезе.

Можех да се закълна, че усетих стихийна вълна на облекчение по връзката ни.

Рис огледа творенията ми, поглъщайки с очи ярките цветове, които сякаш съживяваха колибата, и каза.

— Нарисувала си и нас.

— Дано нямаш нищо против.

Той вдигна очи към стената над входа към коридора.

— Азриел, Мор, Амрен и Касиан — разпозна ги той. — Нали съзнаваш, че все някой от тях ще нарисува мустаци на онзи, който го е ядосал.

Стиснах устни, за да сдържа усмивката си.

— О, Мор вече ме предупреди, че ще е тя.

— Ами моите очи?

Преглътнах. Ясно. Край със заобикалките.

Сърцето ми биеше толкова неудържимо, че със сигурност го чуваше.

— Боях се да ги нарисувам.

Рис се обърна към мен.

— Защо?

Край на игричките и закачките.

— Първоначално… защото ти бях ядосана, че не си ми казал. После, защото се притеснявах, че на мен ще ми харесат твърде много, а ти… няма да си на същото мнение. След това пък защото се опасявах, че ако ги нарисувам, така ще се замечтая да си с мен, че ще ги зяпам по цял ден. А това ми се струва жалък начин да прекарвам времето си.

Устните му потрепнаха.

— Вярно си е.

Надникнах към затворената врата.

— Долетял си дотук?

Той кимна.

— Мор не искаше да ми каже къде си, но няма много места, сигурни като това. И тъй като не исках хибернските ни приятелчета да ме проследят дотук, пристигнах по старомодния начин. Отне ми… доста време.

— Изглеждаш ми… по-добре?

— Напълно се възстанових. И то доста бързо, като се има предвид, че ме бяха отровили с кръвогибел. За което съм ти благодарен.

Тръгнах към кухнята, избягвайки погледа му.

— Сигурно си гладен. Ще ти стопля нещо.

Рис изпъна гръб.

— Ще ми приготвиш храна?

— Ще ти я стопля — поправих го аз. — Не мога да готвя.

Но той като че ли не намираше разлика. Самият факт, че му предлагах храна… Изсипах малко студена супа в една тенджера и запалих котлона.

— Не знам правилата — казах с гръб към него. — Затова ще трябва да ми ги обясниш.

Той остана в центъра на колибата, следейки всяко мое движение.

— Доста… важен момент от връзката е, когато една жена предложи храна на другаря си — подхвана дрезгаво. — Традицията води началото си от много, много отдавна, когато сме били диви зверове. Но още я има. Първият път е натоварен със символно значение. Някои двойки го превръщат в празник, организират пиршество само и само жената да предложи официално храна на другаря си… Така правят по-заможните сред нас. Но важното е, че по този начин жената… приема връзката.

Вперих поглед в супата.

— Разкажи ми историята… цялата история.

Той разбра предложението ми: исках от него да ми сподели всичко, докато топлех храната му, а накрая щях да реша дали да му я поднеса или не.

Рис си придърпа един стол до масата и седна. За момент в стаята се спусна тишина, нарушавана единствено от дрънченето на лъжицата по тенджерата.

Сетне той подхвана:

— По време на Войната армията на Амаранта ме залови.

Спрях да бъркам и стомахът ми се сви.

— Касиан и Азриел бяха в други легиони, затова не подозираха, че враговете са пленили моя. И че капитаните на Амаранта ни държаха седмици наред, за да измъчват и избиват воините ми. Пронизаха крилете ми с ясенови гвоздеи и ме оковаха със същите онези вериги, които видя преди няколко дни. Те са едно от най-големите оръжия на Хиберн; направени са от камък, изровен от недрата на земите им и способен да отнема силата на Върховните елфи. Дори моята. Затова ме закачиха с тях между две дървета и ме пребиваха, когато им скимнеше, опитваха се да изкопчат информация за разположението на въоръжените ми сили и измъчваха воините ми пред мен, за да ме пречупят. Само че аз не се пречупих — заяви гневно той, — а те бяха твърде глупави да се досетят, че съм илирианец и за да получат каквото искат, е нужно само да посегнат на крилете ми. Имах късмет, че така и не им хрумна. А Амаранта… изобщо не се интересуваше от мен. За нея бях просто поредният син на Велик господар, пък и Юриан току-що беше убил сестра й. Мислеше само как да го докопа… да му отмъсти. Нямаше представа, че във всяка една секунда планирах смъртта й. Бях готов да я погубя на всяка цена, дори да се наложеше да разкъсам крилете си, за да се освободя. Наблюдавах стражите и научих графика й, затова знаех къде е по всяко време на деня. Набелязах си дата и час. И бях повече от съгласен да жертвам живота си, да изчакам Касиан, Азриел и Мор от другата страна. Не усещах нищо друго, освен гняв и облекчение, задето приятелите ми не бяха на онова ужасяващо място с мен. Но точно в деня, които си бях набелязал за убийството й, двамата с Юриан се сблъскаха на бойното поле.

Той спря за момент и преглътна.

— Бях окован в калта, принуден да гледам как се сражават. Как Юриан ми отнема фаталния удар. Само че в крайна сметка тя повали него. Гледах как изважда окото му и откъсва, един от пръстите му, а накрая го завлича обратно към лагера. После с дни слушах как го разкъсва парче по парче. Писъците му не секваха. Беше толкова съсредоточена в измъчването му, че не усети, когато баща ми пристигна. А после в паниката си уби Юриан, защото не й се рискуваше някой да го освободи, и избяга. И така баща ми ме спаси и заповяда на хората си, на Азриел, да оставят ясеновите гвоздеи в крилете ми като наказание, задето съм позволил да ме заловят. Бях толкова тежко ранен, че лечителите ме предупредиха да не влизам в бой, преди крилете ми да са зараснали напълно, в противен случай рискувах повече никога да не полетя. Затова се принудих да не участвам в последните битки. Не след дълго сключиха Мирния договор и изградиха стената. Ние, в Двора на Нощта, отдавна бяхме освободили робите си. Не вярвахме на човеците да опазят тайните ни, защото се размножаваха толкова бързо и често, че предците ми не успяваха да овладяват съзнанията на всички им наведнъж. Въпреки това светът ни се промени. Войната промени всички ни. Касиан и Азриел се върнаха различни; аз се върнах различен. Събрахме се тук, в колибата. Още бях толкова обезсилен, че се наложи да ме крепят по пътя. На това място научихме за последните условия по Мирния договор. Братята ми останаха с мен, докато проклинах звездите, задето Амаранта, след всичките й злодеяния, нямаше да получи заслуженото си наказание. Кралят на Хиберн също. И двете страни били претърпели твърде много загуби и нямало как всички виновници да бъдат осъдени. Дори баща ми ми заповяда да не се бунтувам, да се устремя към бъдеще на мирно съвместно съществуване. Но аз никога не простих на Амаранта за издевателствата й над воините ми. Не ги забравих. Бащата на Тамлин беше неин приятел. И когато моят баща го уби, се надявах и тя да страда по него, както аз бях страдал по воините си.

Ръцете ми трепереха, докато бърках супата. Не знаех… не бях подозирала, че…

— Когато Амаранта се завърна в земите ни векове по-късно, още горях от желание да я убия. Най-лошото беше, че тя дори не предполагаше кой съм. Не си спомняше даже, че съм някогашен неин пленник, син на Велик господар. В нейните очи бях просто синът на човека, убил приятеля й, просто Великият господар на Двора на Нощта. Останалите Велики господари бяха убедени, че иска просто да установи мирни, търговски отношения с нас. Само Тамлин й нямаше доверие. Мразех го, но той познаваше Амаранта лично… и щом той не й вярваше… Знаех, че не се е променила. Затова отново почнах да кроя планове за убийството й. Не споделих с никого. Дори с Амрен. Щях да заблудя Амаранта, че искам да сключа съюз с нея. Щях да отида на пиршеството „В недрата на Планината“, на което всички дворове щяха да отпразнуват търговския договор с Хиберн… А като се напиеше, щях да проникна в съзнанието й, да разбудя всичките й лъжи и престъпления, а после да превърна мозъка й в желе, преди някой да е реагирал. Бях готов да започна война в името на отмъщението си.

Обърнах се и се облегнах на шкафа. Рис беше забил поглед в отворените си длани, сякаш четеше историята си от книга.

— Но тя осуети плановете ми. Беше обучена срещу способности като моите и имаше мощни щитове в съзнанието си. А аз бях толкова зает да си пробивам път през тях, че дори не се замислих за питието в ръката ми. Не исках Касиан, Азриел и никой друг от приятелите ми да става свидетел на онова, което възнамерявах да й причиня тази вечер, затова нямаше кой да го провери. И докато усещах как заклинанието в чашата ми изтръгва всичките ми сили, реших да ги използвам за последно, заличавайки Веларис, магията и всичко добро от съзнанията на малкото ми придружители от Двора на Кошмарите. Около Веларис издигнах щит, който обвързах с приятелите ми, така че да ги принудя да останат под него, защото в противен случай рискуваха защитата да рухне, и с последните остатъци им изпратих послание, в което обяснявах какво се е случило и им заповядвах да стоят настрана. Няколко секунди след това силата ми вече принадлежеше изцяло на Амаранта.

Той вдигна изтерзан, мрачен поглед към мен.

— Тя изби половината Двор на Кошмарите още тогава. Само за да ми докаже, че е способна. И като отмъщение за бащата на Тамлин. В този миг проумях, че съм готов на абсолютно всичко, за да отклоня вниманието й от двора ми. От мен самия и всичко, което обичах. Затова си казах, че навлизам в нова война, в различен вид битка. И тази нощ, погледнеше ли ме, знаех какво иска. Знаех, че ме иска в леглото си не толкова от похот, колкото от желание да отмъсти на духа на баща ми. Но щом това желаеше, това щеше да получи. Накарах я да се моли и да пищи и използвах жалките останки от силата си, за да й доставя такова удоволствие, че да поиска още. Да копнее за още.

Вкопчих се в шкафа от страх да не се строполя на земята.

— Тогава тя прокле Тамлин. И така другият ми заклет враг се превърна в единствения път към спасението ни. Всяка нощ, която прекарвах с Амаранта, усещах колебанието й дали не съм намислил да я убия. Не можех да използвам силите си срещу нея, а се беше защитила с магия от физически атаки. Но през целите тези петдесет години, проникнех ли в нея, мислех единствено за това колко искам да я убия. А тя дори не подозираше. Защото играех ролята си добре и успявах да я заблудя, че и на мен ми е хубаво. И така, докато не започна да ми се доверява… повече, отколкото на много други. Особено след като й показах какво мога да причиня на враговете й. Правех го с радост. Мразех се за това, но го вършех с радост. След десетилетие загърбих надеждите, че някога ще видя отново приятелите и народа си. Забравих лицата им.

Очите му просветнаха в сребристо и той мигна, за да прогони сълзите.

— Преди три години — подхвана отново с тих глас — започнаха да ме спохождат странни сънища. В началото бяха само проблясъци, сякаш гледах през нечии чужди очи. Бумтяща камина в тъмен дом. Купа сено в хамбар. Зайчарник. Картините бяха мъгливи, все едно ги виждах през запотено стъкло. И ми се явяваха за съвсем кратко на всеки няколко месеца. Не се замислях много върху тях, докато не ми се присъни нечия ръка. Красива човешка ръка. С художническа четка между пръстите. Рисуваше цветя върху някаква маса.

Сърцето ми спря да бие.

— Тогава отвърнах със своя мисъл. За нощното небе — картината, която ми носеше най-много щастие. Открито нощно небе, звезди и луна. Нямах представа дали някой ще я получи, но все пак опитах.

Не бях сигурна дали дишам.

— Тези сънища, проблясъци от живота на друг човек, непозната жена, ми станаха безкрайно скъпи. Напомняха ми, че някъде по света е останала светлина. Че имаше човек с достатъчно покой в сърцето си, че да рисува цветя по маса. Продължиха години наред и така допреди една. Спях до Амаранта, когато внезапно се изтръгнах от чудноват сън… този беше по-ясен, сякаш мъглата се беше разсеяла. Тя… ти сънуваше. А аз някак бях попаднал в съзнанието ти и наблюдавах кошмара ти: как някаква жена прерязва гърлото ти, докато в същото време те преследваше Боге… Не можех да те достигна, да говоря с теб. Но ти виждаше елфи. Чак тогава осъзнах, че навярно мъглата е била стената между земите ни и вече… вече си в Притиан. Наблюдавах те в сънищата ти; трупах картините, преглеждах ги отново и отново, мъчейки се да разбера къде си, коя си. Но съществата в ужасяващите ти кошмари идваха от всички дворове. Събуждах се с твоя мирис в носа ми и той ме преследваше цял ден, непрекъснато. Една нощ обаче сънувах как стоиш сред зелени хълмове и гледаш незапалените клади за Каланмаи.

В главата ми цареше такава тишина.

— Знаех, че има само един толкова голям празник; познавах хълмовете и бях почти сигурен, че ще те вида там. Затова казах на Амаранта… — Рис преглътна. — Казах й, че искам да отскоча до Двора на Пролетта за празненствата, за да проверя дали Тамлин не съзаклятничи с някого. Проклятието й нямаше да трае още дълго и започваше да я обзема неспокойство. Нареди ми да й доведа предателите и аз й обещах.

Очите му пак се вдигнаха към моите.

— Още като пристигнах, усетих мириса ти. Проследих го и… И най-накрая те намерих. Човешко момиче, съвсем човешко, а онези скапани, пошли пикти те влачеха кой знае накъде… — Той поклати глава. — Хрумна ми да ги изколя на място, но точно тогава те те блъснаха и аз просто… скочих към теб. Заговорих, без дори да се замислям какво казвам, само че стоиш пред мен и те докосвам и…

От гърдите му се изтръгна треперлива въздишка.

Ето къде си била. От толкова време те търся.

Първите му думи към мен — и не бяха лъжа предвидена да отблъсне нисшите елфи от мен.

Благодаря ви, че я намерихте.

Имах смътното чувство, че светът се изплъзва изпод краката ми както пясък, завлечен от морските вълни.

— Ти ме погледна — продължи Рис — и веднага разбрах, че нямаш представа кой съм. Че макар аз да съм виждал твоите сънища, ти не си виждала моите. Все пак беше просто… човешко същество. И толкова млада, уязвима; не проявяваше никакъв интерес към мен, а и знаех, че ако се задържа при теб твърде дълго, някой ще докладва на Амаранта и тя ще те намери. Затова просто се обърнах и си тръгнах с мисълта, че ще си доволна да се отървеш от мен. Ти обаче се провикна след мен, сякаш още не беше готова да се разделим, независимо дали го знаеше или не. Нещо ми подсказваше… подсказваше ми, че ни грози опасност, че повече не бива да говоря с теб, да те виждам, да мисля за теб. Не исках да знам каква работа имаш в Притиан; не исках да научавам дори името ти. Защото беше едно да те виждам в сънищата си, но на живо… Май още тогава осъзнах дълбоко в себе си коя си. Не смеех да го повярвам, защото, ако имаше и най-малка вероятност да си предопределената ми другарка… щяха да ти причинят толкова ужасяващи неща, Фейра. Затова ти позволих да си тръгнеш. И започнах да си втълпявам, че може би… може би, разрешавайки ми да те видя, Котелът ми поднася дар, а не поредната жестокост. Дар заради страданията ми. А когато се загуби от погледа ми, намерих онези трима пикти. Нахлух в съзнанията им, промених живота им, миналото им и ги завлякох на Амаранта. Накарах ги да признаят пред нея, че са част от бунтовническа групировка. Да излъжат, че я презират от дъното на душите си. А после я гледах как ги кълца живи, колкото и да я увещаваха, че са невинни. И ми харесваше… защото бях наясно какво са искали да ти причинят. Знаех и че нямаше да е нищо в сравнение с онова, което Амаранта щеше да ти стори, ако разбереше за теб.

Сложих ръка на гърлото си. Имах си свои причини да дойда — беше ми признал веднъж „В недрата на Планината“. — Не си мисли, Фейра, че не ми е струвало нищо.

Рис отново заби поглед в масата и продължи:

— Не знаех, че си с Тамлин, нито че живееш в Двора на Пролетта. Амаранта ме изпрати отново там в деня след лятното слънцестоене заради доброто ми постижение на Каланмаи. Бях готов да се подиграя с него, да го предизвикам. НО като влязох в онази стая, мирисът ми се стори познат, макар и спотаен… Тогава видях чинията, усетих разкоша наоколо и… После те зърнах. Живееше в дома на най-жестокия ми враг след Амаранта. Вечеряше с него. Миришеше на него. Гледаше го така, сякаш… Сякаш го обичаше.

Кокалчетата на ръцете му побеляха.

— Затова реших, че трябва да уплаша Тамлин. Трябваше да уплаша и теб, и Люсиен, но най-вече Тамлин. Защото виждах как те гледа. Постъпката ми от онзи ден… — Устните му бяха стиснати, бледи. — Проникнах в съзнанието ти и го задържах достатъчно, че да усетиш, да се ужасиш, да те заболи. Накарах Тамлин да се моли… както Амаранта накара мен да се моля. Исках да му покажа колко е безпомощен, че не може да те спаси. И се надявах представлението ми да е било достатъчно, та да те отпрати обратно в човешките земи, надалеч от Амаранта. Защото тя щеше да те намери. Унищожеше ли проклятието й, щеше да те намери и да те убие. Ала бях толкова алчен… толкова глупаво алчен, че не можех да си тръгна, без да науча името ти. Но ти ме гледаше, сякаш бях чудовище, затова си казах, че не е важно. Така или иначе ме излъга. Усетих го. Държах съзнанието ти в ръцете си, а ти имаше упорството и прозорливостта да ме излъжеш в лицето. След това пак си тръгнах от теб. И още като излязох навън, повърнах.

Устните ми затрепериха и аз ги стиснах.

— Проверих ви веднъж. За да се уверя, че си си тръгнала. Придружих онези вандали, които трябваше да претършуват имението… за да завърша представлението си. Казах на Амаранта името на онова момиче, защото предполагах, че си си го измислила. Нямах представа, че… че ще изпрати приятелчетата си да отвлекат Клер. Но признаех ли лъжата си… — Той преглътна тежко. — Като я доведоха „В недрата на Планината“, нахлух в главата й. Отнех й чувството за болка и я накарах да крещи, когато се очакваше. После онези касапи… причиниха й толкова ужасни неща и аз опитах да й помогна, но… След седмица вече знаех, че трябва да ги спра някак. Ето защо, докато я измъчваха, отново проникнах в ума й и сложих край на всичко. Не изпита никаква болка. Не усети никое от изтезанията, дори накрая. Но още е пред очите ми. Хората ми също. И всички онези, които убих заради Амаранта.

Две сълзи се търкулнаха по бузите му, бързи и студени.

Без да ги избърше, Рис продължи:

— След това реших, че всичко е приключило, че Амаранта те мисли за мъртва, че си в безопасност и надалеч, също като народа ми. Тамлин беше загубил играта, така че… всичко беше приключило. Но тогава… Бях в задната част на тронната зала онзи ден, когато Аторът те довлече. А като сключи сделката ме обзе такъв ужас, Фейра. Нелогичен, глупав ужас — все пак не те познавах. Не знаех дори името ти. Но се сетих за ръцете ти, за цветята, които бе нарисувала с тях. И с каква наслада Амаранта би изпочупила пръстите ти един по един. Бях принуден да гледам безучастно как Аторът и шайката му те пребиват, да понеса отвращението и омразата по лицето ти, докато наблюдаваше как заплашвам да разбия съзнанието на Люсиен. И тогава… тогава научих името ти. Като те чух да го казваш… сякаш получих отговора на въпрос, който си задавах от петстотин години.

Още на момента реших, че ще се боря за теб. С подлост и убийства, и мъчения, и машинации, но щях да се боря. Ако изобщо имахме шанс да се освободим от Амаранта, това беше ти. Проумях… Проумях, че Котелът ми е изпращал онези сънища, за да ми покаже спасителката ни. Спасителката на народа ми. Затова изгледах първото ти изпитание. Като през цялото време се преструвах на онзи човек, когото мразеше. Щом пострада тежко в борбата с червея… реших, че е време да намеря начин да се опълча на Амаранта, да разпръсна семената на надеждата сред онези, които знаеха да разчетат посланието, и да те задържа жива, без да събуждам подозрения. Начин да си отмъстя на Тамлин… да го използвам срещу Амаранта, но и… да му отмъстя за смъртта на майка ми й сестра ми и… задето ти беше негова. Ненавистта, с която ти ме гледаше, когато сключихме онази сделка ми подсказваше, че съм свършил работата си добре. И оцеляхме. Карах те да се обличаш така, за да не се усъмни Амаранта, и да пиеш вино, за да не запомниш ужасите, които преживяваше всяка нощ в онази планина. А последната вечер, когато те заварих в обятията на Тамлин… ме изпълни страшна ревност. Ревнувах от него и му се ядосвах, че беше използвал единствения момент, в който никой не подозираше къде е, не за да те измъкне от онова ужасно място, а за да бъде с теб и… Амаранта усети ревността ми. Видя ме да те целувам, но не повярва, че е само за да прикрия доказателствата. За пръв път почувства какво се случва. Затова онази нощ, след като те оставих, трябваше… да я обслужа. Задържа ме в леглото си по-дълго от обичайното, мъчейки се да изтръгне отговори от мен. Но аз й казах само онова, което искаше да чуе: че ти си едно нищожество, просто човешки боклук, че исках да те използвам и да те изхвърля. След това… умирах от желание да те видя. За последно. Насаме. Хрумна ми да ти разкрия всичко, но не смеех да разруша заблудата.

Когато дойде време и за последното ти изпитание, когато Амаранта започна да те изтезава, нещо в мен се скърши. Кръвта и писъците ти бяха последната капка. И заблудата рухна. Щом грабнах ножа да я убия… осъзнах коя си за мен. На мига проумях, че ти си моята другарка по душа, влюбена в друг мъж, за когото бе готова да дадеш всичко, и че… че не ме интересуваше. Ако теб те чакаше смърт и аз бях готов да загина. Само за това мислех, докато ти крещеше, а аз се мъчех да я погубя: ти беше моя другарка, моя другарка, моя другарка… И тогава Амаранта прекърши врата ти.

По лицето му се стичаха сълзи.

— Усетих как умираш — прошепна той.

И моите бузи бяха мокри от сълзи.

— Красивото, приказно същество, появило се в живота ми като дар от Котела… Вече го нямаше. В отчаянието си се вкопчих във връзката помежду ни. Не в сделката… тя не значеше нищо, просто мрежа, в която те бях уловил. Но стиснах онази крехка нишка и задърпах, замолих те да се държиш, да не ме напускаш, защото, ако имаше как да се освободим… и седмината бяхме там. И можехме да те върнем. Бях готов да превзема съзнанията на всички им. Но на всяка цена щяхме да те спасим. — Ръцете му трепереха. — Оказа се, че си ни освободила със сетния си дъх, и веднага щом разбрах, увих силата си около връзката ни. Вечната ни връзка. Усещах, че още се държиш за нея.

Домът ми. Бях почувствала дома си в края на онази нишка, както споделих с Резбаря. Не Тамлин, не Двора на Пролетта, а… Рисанд.

— И така, когато сложих край на Амаранта, проникнах в съзнанията на Великите господари и ги убедих да вложат от силата си в теб. Никой не възрази. Май бяха твърде смаяни, за да откажат, И… отново трябваше да гледам как Тамлин те прегръща. Целува те. Исках да се прибера у дома, във Веларис, но се налагаше да остана, за да се уверя, че всичко върви по план, че ти си добре. Затова изчаках колкото можах и чак тогава подръпнах връзката ни. И ти дойде при мен. Тогава бях на път да ти кажа, но… Изглеждаше толкова тъжна. И уморена. И за пръв път ме погледна сякаш… сякаш струвах нещо. Затова си обещах при следващата ни среща да те освободя от сделката. Защото егоизмът ми подсказваше, че ако те пуснех още тогава, Тамлин щеше да те затвори в имението си и повече никога нямаше да те видя. Щом дойде време да се разделим… Май това, че вече принадлежеше към елфическата раса, укрепи връзката ни завинаги. И преди знаех, че я има, но чак тогава усетих истинската й мощ — толкова силно, че се уплаших. Съзнавах, че остана ли и секунда повече с теб, щях да плюя на последиците и да те отвлека с мен, навличайки си вечната ти омраза. Мор ме чакаше, когато кацнах в Двора на Нощта, а аз бях толкова обезумял, толкова… умопомрачен, че й разказах всичко. Не я бях виждал от петдесет години, а първите ми думи към нея бяха: „Тя е другарката ми“. Три месеца наред… цели три месеца опитвах да си втълпя, че ще си по-добре без мен, че си ме намразила безвъзвратно заради постъпките ми. Но те чувствах през връзката ни, през отворените ти щитове. Усещах болката ти, тъгата и самотата ти. Усещах, че и ти като мен се бориш да избягаш от мрака на Амаранта. Чух, че ще се омъжваш за него, и си казах, че сигурно си щастлива. И трябва да те оставя, макар и това да ме убиеше. Макар и моя другарка, ти си беше заслужила щастието. В сватбения ви ден възнамерявах да се напия до припадък с нищо неподозиращия Касиан, но… Но тогава отново те почувствах. Усетих паниката ти, отчаянието ти и чух, че се молиш някой — без значение кой — да те спаси. А това ме подлуди. Ответрих се до сватбата ви, почти забравил кой трябваше да бъда, каква роля трябваше да играя. Виждах единствено теб в нелепата ти булчинска рокля. Стори ми се толкова слаба. Толкова слаба и бледа. Прииска ми се да го убия заради това, но трябваше първо да те измъкна. За последно да изискам онова, което ми се полагаше според сделката ни, колкото да те спася, да се уверя, че си добре.

Рис вдигна тъжен поглед към мен.

— Беше ми толкова трудно да те изпратя обратно при него, Фейра. Да гледам как чезнеш месец след месец. Да си го представям в леглото ти. Не само защото беше моя другарка, но и защото… — Той сведе поглед и отново го вдигна към мен. — Знаех… знаех, че съм влюбен в теб още от момента, в който взех ножа да убия Амаранта. Когато най-сетне дойде при мен… реших, че няма да ти казвам. Нищо. Нямаше да те освободя от сделката, защото предпочитах омразата ти пред другите два варианта: да не изпитваш нищо към мен или… или да споделяш моите чувства, а позволях ли си да те обикна, все някой щеше да те отнеме. Както ми отнеха семейството и приятелите ми. Затова си замълчах. И наблюдавах как вехнеш. До онзи ден… когато те заключи в имението си. Щях да го убия, ако беше там. Но отвличайки те от дома му, щях да наруша някои много, много важни правила. Според Амрен, ако те убедях да признаеш, че двамата сме другари по душа, щяхме да си спестим всякакви неприятности, но… Не можех да ти натрапя връзката ни. Дори с мили думи. Макар и това да даваше на Тамлин правото да ми обяви война. Вече беше преживяла толкова много. Не исках да си помислиш, че правех всичко само за да те спечеля, да предпазя земите си. Но не можех… не можех да спра да мисля за теб, да те обичам, да те желая. И до ден-днешен е така.

Облегнах се назад с дълга въздишка.

После се обърнах бавно към врящата супа и сипах от нея в една купа.

Той наблюдаваше всяка моя стъпка към масата с купата с топла супа в ръцете ми.

Спрях пред него и го погледнах в очите.

— Обичаш ли ме? — попитах.

Рис кимна.

Чудех се дали след всичко, което бе сторил за мен чувствата му можеха да бъдат описани с думи. И неговите, и моите.

Оставих купата пред него.

— Тогава яж.

ГЛАВА 55

Гледах го как изяжда супата до последна лъжица, докато очите му се стрелкаха между мен и купата.

Като приключи, се облегна назад в стола си.

— Нищо ли няма да кажеш? — попита.

— Бях готова да ти споделя решението си още в мига, в който те видях на прага.

Рис се завъртя към мен.

— А сега?

Седнах внимателно в скута му, а той ме прегърна нежно през ханша, изучавайки лицето ми.

— Сега искам да знаеш, Рисанд, че и аз те обичам. Искам да знаеш, че… — Устните му потрепериха и аз изтрих сълзата, търкулнала се по едната му буза. — Искам да знаеш — прошепнах, — че макар сърцето ми още да е на парчета, всяко от тях ти принадлежи. И за мен е чест — истинска чест да бъда твоя другарка.

Той ме обви с ръцете си и притисна чело към рамото ми. Целият трепереше. Аз погалих копринената му коса.

— Обичам те — повторих. А досега не смеех да изрека думите дори в главата си. — И бих преживяла всичкия ужас отново, за да бъда с теб. Ако дойде война, ще я посрещнем заедно. Няма да позволя на никого да ме раздели с теб.

Рис вдигна поглед. Лицето му лъщеше от сълзи. Наведох се и целунах солената влага. И отново. Както той бе целувал моето окъпано в сълзи лице.

А накрая се отдръпнах, колкото да надзърна в очите му.

— Ти си мой — пророних.

Тялото му се разтресе от вопъл, но устните му бързо намериха моите.

Целувката му беше нежна, топла. Целувката, която щеше да ми даде, ако имахме времето и спокойствието да се срещнем между двата ни свята. Да се ухажваме. Преметнах ръце през раменете му, отваряйки устата си за него, и езикът му погали моя. Другар — моят другар.

Усетих как се втвърди до мен и простенах в устата му.

Звукът скъса всичките му задръжки, той ме грабна с едно плавно движение и ме сложи да легна върху масата — върху всичките бои.

Целувката му стана по-дълбока, а аз увих крака около гърба му, притискайки го към себе си. Той откъсна устни от устата ми и ги плъзна надолу по шията ми. Усетих зъбите и езика му по кожата си, а ръцете му се пъхнаха под пуловера ми и се изкачиха до гърдите ми. Извих гръб от удоволствие и вдигнах ръце, за да ме съблече.

Той огледа жадно разголеното ми тяло. Косата и ръцете ми бяха оцапани с боя, но мислите ми се устремяваха единствено към устата му, която вече целуваше гърдите ми, към езика му, който галеше страстно зърната ми.

Зарових пръсти в косата му, а той опря ръка до главата ми — точно върху палитрата с боя. Засмя се тихо, а после нарисува с нея кръг около гърдата ми, откъдето я спусна надолу, оформяйки стрела под пъпа ми.

— В случай че забравиш къде ще свърши всичко — обясни с пресипнал глас.

Изръмжах му заповеднически и той се засмя отново, намирайки с език другата ми гърда. Потриваше влудяващо бедрата си в мен — толкова влудяващо, че трябваше да го докосна, да усетя повече от него. Целите ми ръце бяха покрити с боя, но не ме интересуваше, вкопчих ги в кожените му дрехи. Той се поизправи, за да ги съблека, и след миг тупнаха заедно с оръжията му на земята, разкривайки прелестното му татуирано тяло, изваяните му мускули и крилете, стърчащи иззад раменете му.

Другарят ми — моят другар.

Устата му отново се впи в моята и докато се любувах на топлия допир на голата му кожа, сграбчих лицето му, оцапвайки и него с боя. Пръстите ми се плъзнаха в косата му и я оцветиха в синьо, червено и зелено. Ръцете му се спуснаха към кръста ми и аз надигнах ханша си от масата, за да му помогна да събуе чорапите и клина ми.

Рис отново се отдръпна и аз излаях недоволно, но в следващия миг сграбчи бедрата ми и ме издърпа към ръба на масата през всички бои, четки и чаши с вода. Сетне вдигна краката ми върху раменете си, от двете страни на красивите му сгънати криле, и коленичи пред мен.

Коленичи върху звездите и планините, изрисувани с мастило по коленете му. Не се прекланяше пред никого и нищо…

Освен пред другарката си. Пред спътницата си.

Първият допир на езика му ме възпламени.

Искам те разкрачена на масата ми като пиршество.

Той изръмжа одобрително заради стона ми, заради вкуса ми и ме нападна с пълна мощ.

Прикова с ръка ханша ми към масата и насочи цялото си внимание между краката ми. А когато езикът му проникна в мен, протегнах нагоре ръце да сграбча ръба на масата, ръба на света, от който всеки момент щях да падна.

Плъзна устни по вътрешността на бедрата ми и пръстите му заеха мястото на устата му, прониквайки в мен на тласъци, докато зъбите му дращеха леко кожата ми…

Провесих се от масата, разтърсена от оргазъм, който натроши съзнанието ми на милион парчета. Езикът и пръстите му продължаваха да се движат.

— Рис — простенах.

Веднага. Исках го веднага.

Той обаче остана на колене, пирувайки с мен, докато ръката му ме приковаваше към масата.

Отново достигнах връхната точка. И чак когато треперех неудържимо, почти разплакана, изнемощяла от наслада, Рис стана от пода.

Плъзна поглед по тялото ми — голо, оцапано с боя, също като неговото — и по устните му бавно се разля усмивка на мъжко доволство.

— Ти си моя — изръмжа и ме вдигна на ръце.

Исках стената — исках да ме залепи до стената, но той ме отнесе в стаята, където спях през последните дни и ме остави на леглото със съкрушителна нежност.

Наблюдавах съвършено гола как разкопчава панталоните си, освобождавайки внушителното си мъжество. Само като го видях, устата ми пресъхна. Желаех го, желаех всеки великолепен сантиметър от него, да го дращя, докато душите ни не се слееха.

Без да каже и дума, Рис дойде до мен с прибрани зад гърба си криле. На никоя друга жена не беше позволявал да ги докосва в леглото. Но аз бях другарката му. На мен беше готов да ги отдаде.

А аз толкова исках да ги докосна.

Надигнах се, протегнах ръка през рамото му и плъзнах пръсти по величествената извивка на едното му крило.

Рис потрепери и членът му сякаш подскочи.

— Игричките после — процеди дрезгаво той.

Добре тогава.

Устата му намери моята с отворена, дълбока целувка, сблъсък на езици и зъби. Той ме положи върху възглавниците и аз сключих крака около гърба му, като внимавах да не докосвам крилете му.

Ала бързо забравих предпазливостта, когато проникна мощно в мен. И застина.

— Игричките после — изръмжах в устата му.

Рис се засмя и звукът пробяга по костите ми. После отново нахлу в мен. Навътре. И още по-навътре.

Не можех да дишам, не можех да мисля за друго, освен за спойката между телата ни. Той спря в мен, сякаш ми даваше време да свикна, а като отворих очи, открих, че се взира в мен.

— Повтори го — пророни.

Знаех за какво говори.

— Ти си мой — прошепнах.

Той се отдръпна леко и пак се плъзна бавно в мен. Мъчително бавно.

— Ти си мой — простенах.

Отново се отдръпна и отново потъна в мен.

— Ти си мой.

Отново — този път по-бързо, по-надълбоко.

И в този миг усетих връзката помежду ни; беше като нерушима верига, като неугасващ лъч светлина.

С всеки спояващ тласък нишката сякаш засилваше по-ярко, по-силно.

— Ти си мой — прошепнах и плъзнах ръце през косата му, надолу по гърба му, по крилете му.

Мой приятел през безчетните опасности.

Мой любовник, изцерил съкрушената ми изтормозена душа.

Мой другар, който не се беше отказал от мен дори в отчаянието си, в безнадеждността.

Задвижих ханша си в такт с неговия. Целувките му не секваха, докато лицата ни не се покриха с влага. Всяка частица от мен гореше и тръпнеше, а когато прошепна „Обичам те“, загубих самоконтрола си.

Оргазмът раздра тялото ми, но той продължи да се тласка в мен, бързо и силно, изтръгвайки насладата ми, докато не почувствах, видях и подуших връзката помежду ни, докато мирисът на телата ни не се сля и двамата си принадлежахме един на друг, бяхме началото, средата и краят. Бяхме песента на първия жив въглен от сътворението на света.

Рис изрева в екстаз и ме изпълни яростно докрай. Планините наоколо потрепериха и малкото оцелял сняг се спусна по склоновете им в лъскава бяла лавина. Нощта в полите им я погълна жадно.

Възцари се тишина, нарушавана единствено от учестеното ни дишане.

Поех изцапаното му с боя лице в пъстрите си длани и го накарах да ме погледне.

Очите му искряха като звездите, които бях нарисувала някога, много отдавна.

Усмихнах му се, докато магическата връзка сияеше ярко помежду ни.

Не знам колко време лежахме, милвайки се лениво един друг, сякаш наистина имахме цялото време на света.

— Мисля, че се влюбих в теб — пророни Рис, докато галеше с пръст ръката ми, — в момента, в който осъзнах, че режеш онези кости, за да направиш капан за Миденгарда. Или когато ми показа среден пръст, задето ти се подигравах. Напомни ми за Касиан. И за пръв път от десетилетия ми идеше да се разсмея.

— Влюбил си се в мен, защото съм ти напомнила за приятеля ти? — попитах с равен тон.

Той перна носа ми с пръст.

— Влюбих се в теб, умнице, защото беше една от нас, защото не се боеше от мен и реши за финал на зрелищната си победа да замериш Амаранта с парче кост. В онзи момент почувствах духа на Касиан до себе си и можех да се закълна, че го чух да казва: „Ако не се ожениш за нея, дръвник такъв, аз ще го направя“.

Засмях се и плъзнах боядисана ръка по татуираните му гърди. О, да, боята.

И двамата бяхме покрити с нея. Леглото също.

Рис проследи погледа ми и ми се ухили дяволито.

— Колко удобно, че ваната е достатъчно голяма за двама.

Кръвта ми се нагорещи и станах от леглото, но той беше по-бърз и ме грабна на ръце. Целият беше омазан с боя, косата му стърчеше на клечки от нея, а горките му красиви криле… Бяха осеяни с цветни отпечатъци от ръцете ми. Той ме отнесе в банята, където водата вече течеше благодарение на магията, поддържаща колибата.

Рис слезе по стъпалата на ваната и доволната му въздишка погали ухото ми. И аз простенах тихичко от удоволствие, когато седна с мен в скута си и топлата вода ни обля.

Върху каменния ръб на ваната се появи кошница със сапуни и ароматни масла, а аз се отблъснах от гърдите му, за да се потопя нацяло. Парата се издигаше мудно помежду ни. Рис взе сапун с ухание на борова смола и ми го подаде заедно с кърпата за миене.

— Струва ми се, че някой е изцапал крилете ми.

Лицето ми пламна, а стомахът ми се стегна. Илирианците бяха толкова чувствителни на тема криле.

Завъртях пръст, за да го подканя да се обърне с гръб към мен. Той се подчини и разпери превъзходните си криле достатъчно, че да достигна петната от боя. Насапунисах кърпата и започнах да бърша внимателно червеното, синьото и лилавото.

Светлината от свещите танцуваше по безбройните му, по-избледнели белези — оставаха само твърди резки и точки от зарасналата тъкан. Той изтръпваше при всяко мое докосване, вкопчил ръце в ръба на ваната. Надникнах през рамото му, за да видя доказателството за чувствителността му, и казах:

— Поне слуховете за това, че размахът на илирианските криле отговарял на размера на други части са верни.

Той се засмя и мускулите по гърба му се напрегнаха от движението.

— Ама че мръсна уста имаш.

Замислих се за всички места, които исках да докосна със същата тази уста, и се поизчервих.

— Мисля, че от доста време бях започнала да се влюбвам в теб. — Думите ми едвам се чуваха над шуртенето на водата, докато миех разкошните му криле. — Но във вечерта на Звездопада го разбрах със сигурност. Или поне бях близо и мисълта така ме уплаши, че не исках да се задълбочавам в нея. Постъпих страхливо.

— Имала си оправдателна причина.

— Напротив. Може би заради Тамлин, да. Но не и заради теб, Рис. В никакъв случай заради теб. Никога не съм се бояла да бъда с теб. Дори всеки наемен убиец на света да ни погне… Пак би си струвало. Ти си струваш.

Той сведе леко глава. И каза дрезгаво:

— Благодаря ти.

Сърцето ме заболя за него — за всички години, в които си бе мислил обратното. Целунах голия му врат, а той се пресегна назад и погали с пръст бузата ми.

Като изчистих крилете му, го хванах за рамото и го обърнах към мен.

— А сега какво?

Без да каже и дума, той взе сапуна от ръцете ми, завъртя, ме и затърка нежно с кърпата гърба ми.

— Ти решаваш — отвърна накрая. — Може да се върнем във Веларис и да затвърдим връзката си с клетва пред някоя от жриците — нашите нямат нищо общо с Ианта, гарантирам ти, — за да ни обяви за официална двойка. Може да организираме скромно тържество, просто вечеря със… събратята ни, освен ако не предпочиташ голям прием, макар че май и двамата сме на еднакво мнение по въпроса. — Силните му ръце заразтриваха стегнатите, болезнени мускули по гърба ми и аз простенах от удоволствие. — Жрицата може да ни обяви и за съпруг и съпруга, освен за другари, ако искаш да ме наричаш с по-човешко название.

— А ти как ще ме наричаш?

— Другарка — отвърна той. — Макар че би ми харесало да ти викам и съпруга. — Палците му масажираха мускулите покрай гръбнака ми. — Ако искаш, може и да изчакаме. Двамата с теб вече сме свързани, независимо дали ще го обявим пред света или не. Няма нужда да бързаме.

Обърнах се към него.

— Питах за Юриан, краля, кралиците и Котела, но се радвам да науча, че имам толкова много варианти що се отнася до връзката ни. И че си готов да се съобразиш с моето желание. Явно напълно съм ти влязла под кожата.

В очите му затанцува игрива искрица.

— Ах, ти, жестоко, красиво същество.

Изсумтях. Мисълта, че ме намираше за красива…

— Така е — потвърди той. — Ти си най-красивото същество, което някога съм виждал. Помислих си го още в първия момент, в който те видях на Каланмаи.

Макар да беше глупаво да отдавам такова значение на красотата, очите ми запариха.

— А това е добре — добави той, — защото пък ти помисли, че аз съм най-красивият мъж, когото някога бе виждала. Така че сме квит.

Свъсих сърдито вежди, а той се засмя, плъзна ръце към кръста ми и ме придърпа към себе си. Седна на вградената във ваната пейка, а аз го яхнах, галейки небрежно мускулестите му ръце.

— Утре — заяви Рис с внезапно притъмняло лице. — Утре заминаваме за семейното ти имение. Кралиците най-сетне ни отговориха. Ще се върнат след три дни.

Погледнах го стреснато.

— И ми го казваш чак сега?

— Поотплеснах се — оправда се той и очите му просветнаха многозначително.

Светлината в тях, тихата радост… бяха достатъчни да ме оставят без дъх. Бъдеще — двамата имахме бъдеще заедно. Аз имах бъдеще. Живот.

Усмивката му премина в нещо като… благоговение и аз протегнах ръце да обгърна лицето му в длани…

И установих, че кожата ми сияеше.

Съвсем слабо, сякаш мистериозна светлина беше пламнала под нея и сега се процеждаше във външния свят. Топла, бяла светлина като тази на слънцето — на звездите. Удивеният му поглед срещна очите ми и той плъзна пръст надолу по ръката ми.

— Е, поне сега мога да се хваля, че буквално карам другарката си да сияе от щастие.

Засмях се и кожата ми засия още по-силно. Той се наведе да ме целуне нежно, а аз се разтопих и увих ръце около врата му. Усещах го твърд като камък под себе си. Нужно беше само едно плавно движение и щеше да проникне в мен…

Но Рис се изправи, вдигайки и двама ни от водата, и аз го обгърнах с крака през кръста. Отведе ме в спалнята, където магията на колибата вече беше сменила чаршафите на леглото ни, и ги почувствах топли и гладки до голото си тяло, като ме положи върху тях. Цялата блестях — блестях с ярка, чиста светлина като същинска звезда.

— Дворът на Деня? — попитах.

— Не ме интересува — отвърна сурово той и сякаш захвърли пелерината на финеса си.

Веднъж ми беше споделил, че е нужна магия да потиска истинската си същност да скрие истинския вид на силата си.

Но сега ми се разкриваше в цялото си величие, изпълвайки стаята, света, душата ми с лъскава абаносова сила. Звезди, вятър и сенки; мир, сънища и острието на кошмарите. Тъмнината извираше от него като пара. Той протегна ръка и я долепи до блестящата кожа на корема ми.

Изтъканите му от нощ пръсти се разпериха, светлината ми заструи през летливите сенки и аз се надигнах на лакти за да го целуна.

Дим, мъгли и роса.

Като го вкусих, простенах от удоволствие, и той отвори устата си за мен, позволявайки ми да докосна езика му със своя, да погаля зъбите му. Цялото му същество се разкриваше пред мен.

И аз исках всичко от него.

Сграбчих раменете му и го издърпах на леглото. Като легна по гръб, в очите му проблесна искра на недоволство заради притиснатите под тежестта му криле.

— Илирианско бебче — изчуруликах нежно аз и плъзнах ръце надолу по мускулестия му корем… и по-надолу. Протестите му секнаха.

Усещах го огромен в ръката си — твърд като камък, а в същото време така копринен, че плъзнах пръст по него в удивление. Той изсъска през зъби и членът му потрепери, като завъртях палец около върха му. Подсмихнах се и го направих отново.

Рис се пресегна към мен, но погледът ми го накара да замръзне.

— Мой ред е — казах му.

Той ми отвърна с ленива мъжка усмивка и се отпусна назад, пъхвайки ръка под главата си. В очакване.

Нахакано копеле.

Аз се свлякох по него и поех мъжеството му в устата си.

Той подскочи с рязко „Мамка му“, а аз се засмях, докато го приемах още по-надълбоко.

Обходих с език копринената кожа, подрасквайки я леко със зъби, и ръцете му се вкопчиха в чаршафите с побелели кокалчета. Стонът му възпламени кръвта ми.

Честно казано, не знам как издържа цяла минута, преди да ме спре.

Всъщност направо ми се нахвърли.

В единия момент изпълваше устата ми и езикът ми танцуваше около върха му; в следващия ръцете му се озоваха върху кръста ми и ме преобръщаха по корем върху леглото. Той разтвори краката ми с колене, стисна ханша ми и го надигна нагоре, а след това потъна дълбоко в мен с едно плавно движение.

Простенах във възглавницата, усещайки всеки величествен сантиметър от него, а накрая събрах сили да се поизправя на лакти, вкопчила пръсти в чаршафите.

Рис излезе от мен, само за да ме изпълни отново и в този миг вечността избухна около мен и ме обзе съкрушителното чувство, че никога няма да получа достатъчно от него.

— Погледни се само — пророни той, докато се движеше в мен и обсипваше с целувки гръбнака ми.

Успях да се надигна, колкото да видя мястото на единението ни — струящото от мен слънчево сияние се преливаше с неговата буйна нощ, обгръщаше я. Гледката ме порази с такава сила, че изпаднах в екстаз с неговото име на уста.

Рис ме надигна до себе си, пое в ръка едната ми гърда, а с другата загали снопчето нерви между краката ми и оргазмите ми се сляха един в друг, докато той нахлуваше в мен отново и отново, плъзвайки устни по шията ми, по ухото ми.

Можех да умра от това. От желанието си по него, от насладата, която ми доставяше.

Той ни завъртя и излезе от мен само колкото да легне по гръб и да ме издърпа върху себе си.

В мрака му просветна нещо — искра от стара болка, белег. И разбрах защо ме искаше отгоре, защо искаше всичко да свърши така.

Сърцето ми се пропука. Приведох се напред и го целунах нежно, чувствено.

Съзнанията ни се преплетоха и аз го приех в себе си — този път още по-надълбоко, — а той пророни името ми в целувката ни. Без да отлепям уста от неговата, започнах да въртя бавно таза си. Имаше време да го правим силно и бързо. Сега обаче… нямаше да мисля защо искаше да приключим в тази поза, защо искаше да прогоня онези възчерни петна от мрака му със светлината си.

И щях да светя — щях да светя за него. За бъдещето си.

Затова се надигнах, опрях ръце в широките му гърди и освободих светлината в себе си, освободих я, за да отмие мрачното минало на другаря ми, на скъпия ми приятел.

Рис излая името ми и се тласна надълбоко в мен, и заваля дъжд от звезди.

Май сиянието, извиращо от кожата ми, беше звездна светлина, или пък зрението ми ме подвеждаше насред поредния оргазъм, но Рис също достигна своя с името ми на уста, изливайки се в мен.

Когато всичко свърши, останах върху него, забила пръсти в гърдите му, за да му се подивя. Да се подивя на нас.

Той подръпна мократа ми коса.

— Ще трябва да намерим начин да укротим тази светлина.

— Със сенките се справям без проблеми.

— Е, върху тях губиш контрол само когато си вбесена. А тъй като възнамерявам да те направя най-щастливата жена на света… май ще трябва да овладеем чудноватия ти блясък.

— Вечните размисли и планове.

Рис целуна ъгълчето на устата ми.

— Нямаш представа колко неща съм измислил за теб.

— Май спомена нещо за стена…

Смехът му беше сладострастно обещание.

— Следващия път, Фейра, ще те чукам до стената.

— Достатъчно силно, че да опадат картините.

Рис се изсмя гръмко.

— Покажи ми отново какво можеш да правиш с тази твоя мръсна уста.

Подчиних му се.

Не беше редно да сравнявам, защото знаех, че навярно всеки Велик господар можеше да държи една жена будна цяла нощ, но Рисанд беше… ненаситен. Сигурно спах най-много час, макар че и аз имах вина за това.

Не можех да спра, не можех да се наситя на вкуса му, да го чувствам в себе си. Още и още, и още — докато не започнах да си мисля, че ще изгоря от удоволствие.

— Съвсем нормално е — отбеляза Рис на закуска през пълна с хляб уста.

Едвам бяхме стигнали до кухнята. Тъкмо стана от леглото, разкривайки ми прелестните си криле, изваян гръб и неустоими задни части, и аз пак му налетях. Свлякохме се на пода и докато го яздех, той разкъса с нокти малкото килимче под нас.

— Кое е нормално? — попитах.

Не можех да го погледна без риск да се възпламеня отново.

— Тази… лудост — отвърна предпазливо той, сякаш се боеше, че неправилната дума можеше да ни настърви отново, още преди да сме подсилили телата си с храна. — Когато една двойка приеме свещената връзка, чувството е… стихийно. И това сме наследили от зверовете, които някога сме били. Вероятно е било подтикнато от импулса към заплождане на женската. — Сърцето ми спря при мисълта. — Някои двойки не излизат от дома цяла седмица. Пък и по това време мъжете стават толкова избухливи, че е опасно да са сред хората. Ставал съм свидетел как порядъчен, образован мъж изпотрошава цяла стая само защото друг мъж е задържал погледа см твърде дълго върху другарката му скоро след съчетаването им.

Въздъхнах. Една друга изпотрошена стая проблесна в паметта ми.

Рис веднага усети какво ме терзае и добави кротко:

— Ще ми се да вярвам, че съм по-сдържан от повечето елфи, но… Не ми се сърди, ако съм малко напрегнат, Фейра.

Фактът, че си го признаваше…

— В такъв случай не бива да напускаш тази къща.

— Искам единствено да се затворим в спалнята и да те чукам, докато и двамата не изнемогнем.

Веднага бях готова за него, копнеех по тялото му, но… трябваше да вървим. Кралиците. Котелът. Юриан. Войната.

— Що се отнася до… забременяването… — подхванах аз.

И все едно полях и двама ни с ледена вода.

— Не използвахме… тоест не пия отварата от известно време.

Той остави хляба си.

— Искаш ли да я почнеш отново?

Ако я изпиех още днес, щях да предотвратя онова, което можеше да сме направили снощи, но…

— Аз съм другарка на Велик господар и от мен се очаква да му родя потомци, нали така? Затова май не е редно.

— От теб не се очаква нищо — отвърна рязко той. — Вярно е, децата са толкова рядко щастие, че наистина са безценни. Но няма да те принуждавам да раждаш, ако не искаш… ако и двамата не го искаме. А точно сега, с наближаването на войната… признавам, че бих се страхувал ужасно, ако другарката ми е бременна покрай толкова много врагове. Плаша се от мисълта какво бих направил, застраши ли те някой. Нарани ли те.

Кълбото в гърдите ми се отпусна, макар че в същото време по гръбнака ми пробяга ледена тръпка — какво ли щеше да се случи, ако освободеше над света всичката онази сила, която бях видяла в Двора на Нощта?

— В такъв случай ще започна отварата още днес, веднага щом се върнем.

Станах от масата на разтреперани колене и тръгнах към банята. Трябваше да се изкъпя — носех мириса му по себе си, усещах вкуса му в устата си дори след закуската. Рис се обади тихо зад мен:

— Но ще съм безкрайно щастлив, ако един ден ме дариш с деца, ако споделя тази радост с теб.

Обърнах се към него.

— Първо искам да поживея — отвърнах. — С теб. Искам да видя света и да приключенствам. Искам да разбера какво е да бъда безсмъртна и твоя другарка, и част от семейството ти. Искам да съм готова за тях. Пък и имам егоистичното желание да си само мой за известно време.

Усмивката му беше нежна, топла.

— Твой съм за колкото време искаш. Нямам нищо против дори да си останеш лично моя до края на вечността.

Успях да стигна само до ръба на ваната, преди Рис да ме хване и да ме отнесе във водата, където правихме бавна любов сред благоуханната пара.

ГЛАВА 56

Рис ни ответри до илирианския лагер. Нямаше да се задържаме там достатъчно, че да е рисковано — пък и с десет хиляди илириански воини по околните върхове, Рис се съмняваше някой да ни нападне.

Тъкмо се бяхме появили в калта пред каменната къщичка, когато Касиан провлачи зад нас:

— Е, крайно време беше.

Дивото, озлобено ръмжене, което се изтръгна от гърдите на Рис ми се стори напълно непознато и го хванах за ръката, преди да се завърти към приятеля си.

Касиан само го погледна и се разсмя.

Но илирианските воини от лагера започнаха да излитат в небето, взимайки жените и децата си с тях.

— Тежък път?

Касиан завърза тъмната си коса с парче протрита кожа.

Вместо ръмжене, от Рис вече извираше неестествена тишина. И за да не опустоши лагера, реших да се намеся:

— Като ти разбие зъбите, Касиан, да не ми се оплакваш.

Касиан скръсти ръце.

— Май свещената връзка те е протрила малко, а, Рис?

Рис не отвърна.

Касиан се подсмихна.

— Фейра не ми изглежда особено уморена. Дали да не се погрижи и за мен…

Рис избухна.

Двамата се затъркаляха в калта сред кълбо от криле, мускули, зъби и летящи юмруци.

А когато Касиан го изрита от себе си, разбрах, че не го е подиграл напразно. Рис дори не докосна силата, с която можеше да срути планините покрай нас.

Приятелят му веднага беше разпознал напрежението в очите му и знаеше, че трябва да го освободи, преди да продължим напред.

Рис също знаеше. Затова и ни беше ответрил първо тук — а не директно във Веларис.

Двамата бяха зрелищна гледка: илириански воини, борещи се задъхано в калта и плюещи кръв. Никой от другите илирианци не посмя да кацне.

И нямаше да кацнат, докато Рис не излееше всичкия си гняв — или просто напуснеше лагера. Ако на обикновения елф му беше нужна седмица да се приспособи към промените… Колко време му трябваше на Рисанд? Месец? Два? Година?

Рис заби юмрук в лицето на Касиан и той се разсмя през окървавени зъби. Отвърна му с круше и направо изтръпнах, когато главата на Рис се отметна рязко настрани. Бях го виждала да се бие и преди — беше сдържан и грациозен боец, — бях го виждала и ядосан, но никога толкова… освирепял.

— Ще се боричкат още доста време — отбеляза Мор от входа на къщата. Отвори ми вратата. — Добре дошла в семейството, Фейра.

Едва ли някога бях чувала по-хубави думи.

Рис и Касиан се бъхтиха цял час и когато се довлякоха в къщата, изнемощели и оцапани с кръв и кал, само един поглед към другаря ми беше достатъчен да закопнея по уханието и близостта му.

Касиан и Мор моментално си намериха друга работа, а Рис дори не си направи труда да ме съблече докрай, а направо ме преви по лице на кухненската маса и ме накара да стена името му толкова силно, че дори илирианците в небето над нас да ме чуят.

Като свършихме, напрежението в раменете му и бурята в очите му бяха отшумели напълно…

Касиан почука на вратата и Рис ми даде влажна кърпа, за да се почистя. Секунда след това четиримата се ответряхме до музиката и светлината на Веларис.

До дома.

Слънцето току-що беше залязло, когато с Рис влязохме хванати за ръка в трапезарията на Дома на Ветровете. Мор, Азриел, Амрен и Касиан вече ни чакаха на масата.

Всички станаха като един.

И погледнаха към мен.

И ми се поклониха.

Амрен заяви тържествено:

— Ще ти служим и ще те браним докрай.

Всички сложиха ръце на сърцата си.

И зачакаха отговора ми.

Рис не ме беше предупредил за такова нещо и се зачудих дали думите не трябваше да дойдат от душата ми, без предварителен замисъл. Затова просто ги изрекох с колкото можах по-стабилен глас.

— Благодаря ви. Но предпочитам да сте ми приятели преди служенето и браненето.

— Приятели сме ти — смигна ми Мор. — Но все пак ще ти служим и ще те браним.

Лицето ми пламна и им се усмихнах. Моето… семейство.

— Е, след като изяснихме този въпрос — провлачи Рис зад мен, — ще може ли да се нахраним? Умирам от глад. — Амрен отвори уста с дяволита усмивчица, но той добави: — Замълчи си, Амрен. Знам какво ще кажеш. — После стрелна остър поглед към Касиан. И двамата още бяха насинени, но се възстановяваха бързо. — Освен ако не искаш да се разберем на покрива.

Амрен изцъка с език и кимна с брадичка към мен.

— Чух, че в гората са ти пораснали зъби и си избила малко хибернски зверове. Браво на теб, момиче.

— Направо му е спасила жалкия задник — поясни Мор и напълни чашата си с вино. — Горкичкият ни Рис здравата се бил оплел.

Поднесох и моята чаша към Мор, за да ми налее.

— Наистина е прекалено глезен.

Азриел се задави с виното си и аз обърнах очи към него. Поне този път погледът му беше топъл. Нежен дори. Усетих как Рис се наежва до мен и бързо извърнах очи от шпионина. Веднага щом надникнах към лицето му, разбрах, че съжалява. И се бори с природата си. Толкова бяха странни — Върховните елфи с перченето и примитивните си инстинкти; с древните си традиции и познания.

Тръгнахме към земите на простосмъртните малко след вечеря. Мор носеше вълшебното кълбо; Касиан носеше нея, Азриел летеше до тях, а Рис… Рис ме държеше здраво в обятията си. Всички се носехме мълчаливо над тъмната вода.

Предстоеше да разкрием на кралиците тайната, която приятелите ми бяха опазили досега на цената на дълги страдания.

ГЛАВА 57

Пролетта най-сетне беше пристигнала в човешкия свят и вече минзухари и нарциси надничаха изпод топящия се сняг.

Този път дойдоха само две кралици — старата и златокосата.

Въпреки това ги придружаваха не по-малко стражи.

Когато кралиците и свитата им се доветриха в гостната, пак стоях до Рис, облечена в разкроената кремава рокля и с короната от златни пера на главата си.

Този път обаче бяхме гордо хванати за ръка — като песен без край и начало.

Старата кралица обходи с коварен поглед сключените ни ръце, короните ни и седна без покана, разстилайки полите на смарагдовата си рокля. Златната кралица остана права още малко, килвайки лъскавата си, къдрава глава. Накрая изви червените си устни в сдържана усмивка и зае мястото до спътницата си.

Без дори да им се поклони, Рис каза:

— Благодарим ви, че ни отделихте време.

По-младата кралица просто кимна леко и кехлибарените й очи отскочиха към приятелите ни: Касиан и Азриел, застанали от двете страни на прозорците, пред които стояха Илейн и Неста в най-хубавите си дрехи. Градината на Илейн цъфтеше буйно зад тях. Неста беше изпънала гръб, докато другата ми сестра дъвчеше нервно долната си устна.

Мор стоеше от другата страна на Рис с ониксовата кутия на магическото кълбо Веритас в бронзовите си ръце. Синьо-зелената й рокля ми напомняше на спокойните води на Сидра.

Старата кралица ни огледа с присвити очи и изпуфтя.

— След обидното ви поведение миналия път… — Тя хвърли укорителен поглед към Неста. Сестра ми й отвърна с типичната си несломима жар в очите и старицата изцъка с език. — Много дни обмисляхме дали да се върнем. Както виждате, три от нас счетоха обидата за непростима.

Лъжкиня. Обвиняваше Неста, за да посее раздор помежду ни заради онова, което сестра ми бе защитила така пламенно…

— Ако това е най-тежката обида, която сте получавали през животите си — подхванах аз с изненадващо спокоен тон, — бих казала, че ви чака доста неприятна изненада, когато войната се развихри.

Устните на златокосата потрепнаха отново, а кехлибарените й очи пламнаха — същинска лъвица.

— Значи все пак е спечелил сърцето ти, унищожителке на проклятия — измърка към мен.

С Рис и Мор седнахме на столовете си и без да откъсвам поглед от нея, заявих:

— Не мисля, че Котелът случайно ни е помогнал да се намерим един друг точно в навечерието на новата война между народите ни.

— Котелът? Народите ни? — Златокосата се заигра с рубинения пръстен върху ръката си. — Нашият народ не се кланя на Котела; нашият народ не разчита на магия. В моите очи има ваш народ и наш. Вие не сте много по-пристойни от децата на благословените. — Тя вдигна едната си съвършено оформена вежда. — Какво се случва с тях, когато прекосят стената? — Погледът й прескочи между Рис, Касиан и Азриел. — В плячка ли се превръщат? Или ги използвате и изхвърляте на боклука, за да стареят и губят силите си, докато вие оставате вечно млади? Колко жалко… каква несправедливост, че точно ти, унищожителке на проклятия, си получила онова, за което всички онези глупци са се молели. Безсмъртие, вечна младост… Какво щеше да прави лорд Рисанд, ако ти старееше, докато той си стоеше същият?

— Има ли някакъв смисъл във въпросите ти — подхвана спокойно Рис, — освен да се любуваш на собствения си глас?

Тя се засмя тихо и се обърна към старата кралица сред шумолене на жълта коприна. Старицата протегна сбръчкана ръка към кутията във фините пръсти на Мор.

— Това ли е доказателството, което ни обещахте?

Не го правете — закрещя сърцето ми. — Не им показвайте.

Преди Мор да е помръднала, извиках вниманието върху себе си.

— Любовта ми към Великия господар не е ли достатъчно доказателство за добрите ни намерения? Присъствието на сестрите ми не ви ли говори нещо? На пръста на едната има желязна годежна халка, въпреки това е тук.

На Илейн като че ли й се прииска да скрие ръка зад полите на розово-синята си рокля, но запази самообладание, докато кралиците я изучаваха с поглед.

— Бих казала, че това е доказателство единствено за глупостта й — отвърна подигравателно златокосата, — щом е сгодена за елфомразец… и рискува бъдещето си с него, помагайки на вас.

— Не смей — изсъска Неста с отровен глас — да се изказваш по теми, за които не знаеш нищо.

Златната кралица сключи ръце в скута си.

— Пепелянката проговори отново. — Тя вдигна вежди към мен. — Не смяташ ли, че би било по-разумно да не присъства на тази среща?

— Тя ми предоставя къщата си и рискува общественото си положение, за да провеждаме тези срещи с вас — отвърнах. — Има право да чуе какво се обсъжда под покрива й. Да присъства като представител на тукашните. И двете имат това право.

Старицата прекъсна по-младата, преди да ми е отговорила, и отново махна със спаружена ръка към Мор.

— Покажете ни тогава. Докажете, че грешим.

Рис кимна леко на Мор. Не — не биваше. Не биваше да им разкриват чудото на Веларис, на дома ми…

Войната изисква жертви — каза Рис в съзнанието ми през тясната пролука, която държах постоянно отворена за него. — Ако не заложим Веларис, може да загубим Притиан… и още много.

Мор вдигна капака на черната кутия.

Сребърното кълбо вътре проблесна като звезда в стъкленица.

— Това е магическото кълбо Веритас — обяви Мор с глас, който прозвуча едновременно млад и стар. — Дарът на първия ми праотец към рода ни. Използвано е само броени пъти в историята на Притиан. Малцина са виждали истините, които може да разкрие на света.

Тя извади кълбото от кадифеното му гнездо. Беше не по-голямо от зряла ябълка и се вместваше в свитата й длан, сякаш цялото й тяло, цялото й същество бе изваяно около него.

— Истината е смърт. Истината е свобода. Истината може да руши, да съгражда и съюзява. Веритас побира в себе си цялата истина на света. Аз съм Мориган — заяви тя и в очите й просветна неземен пламък. Космите по ръцете ми настръхнаха. — Знаете, че говоря истината.

Тя остави Веритас на килима между нас. Двете кралици се наведоха да го огледат.

Рис каза:

— Искате доказателство за добрите ни намерения, за да ни поверите Книгата? — Веритас запулсира и около него започна да се разстила мрежа от светлина. — В земите ми има едно тайно място. Град на мира. И изкуството. И благоденствието. Тъй като се съмнявам, че вие или някой от стражите ви бихте дръзнали да минете от другата страна на стената, ще ви го покажа в кълбото на истината.

Мор протегна ръка и от Веритас се изви светъл облак, който се сля със сиянието му и закръжа около глезените ни.

Кралиците подскочиха и стражите им се приближиха с ръце върху оръжията си. Но кълбото продължи да бълва облаци заедно с истината за Веларис, изсмукана от Мор, от Рис. От света.

И в сивкавата мъгла изплува картина.

Веларис, гледан отвисоко — от погледа на Рис, който се спускаше към него от небесата. Първо се появи като петънце по крайбрежието, но постепенно и градът, и реката се проясниха.

После картината се наклони и избяга, сякаш Рис бе прелетял през града същата сутрин. Стрелна се покрай лодки и кейове, покрай домове, улици и театри. Покрай Дъгата на Веларис, толкова пъстър и прекрасен под младото пролетно слънце. От улиците му махаха хора с щастливи, добронамерени, приветливи лица. Кълбото ни показа Палатите, ресторантите, Дома на Ветровете. Всичко — целият таен, приказен град. Моят дом.

И можех да се закълна, че картината бликаше от любов. Нямах представа как магическото кълбо успяваше да я предаде, но цветовете… Разбирах какво предават цветовете и ярката светлина, които Веритас улавяше през връзката си със спомените на Рис.

Накрая илюзията избледня и кълбото засмука обратно облаците и цветовете, и светлината.

— Това беше Веларис — обясни Рис. — Пазим го в тайна от пет века, но сега го разбулихме пред вас. Ето това защитавам със слуховете и страха на хората. Заради него се бих за народа ви във Войната: само и само да поставя началото на кървавото си управление, с което щях да вляза в легендите, бях готов да понеса презрението на целия свят, за да опазя града и народа си.

Двете кралици се взираха в килима, сякаш още виждаха града там. Мор се прокашля. Златокосата се стресна, сякаш Мор беше излаяла, и изпусна дантелената си кърпичка на земята. Наведе се да я вземе с позачервени бузи.

Старицата вдигна очи към нас.

— Оценяваме… доверието ви.

Ние зачакахме.

Лицата и на двете станаха сериозни, невъзмутими. И за щастие, седях, когато старата най-сетне добави:

— Ще си помислим.

— Няма време за размисли — отсече Мор. — Всеки загубен ден ни доближава до момента, в който Хиберн ще разруши стената.

— Ще обсъдим въпроса със съюзниците ни и ще ви уведомим за решението си, когато имаме възможност.

— Не разбирате ли какъв риск поемате? — отвърна Рис без всякакво високомерие. Макар и с леко смайване. — Този съюз ви е нужен колкото и на нас.

Старата кралица сви крехките си рамене.

— Да не очакваше да ни трогнеш с молбата в писмото си? — Тя посочи с брадичка към най-близкия страж и той извади от бронята си сгънат лист хартия. Старицата зачете: — „Пиша ви не като Велик господар, а като влюбен мъж, чиято любима е била човек някога. Умолявам ви да действате бързо. Да спасите народа й — и да помогнете да спасим моя. Пиша ви, за да може някой ден да вкусим истински мир. И да живеем в свят, където любимата ми може да посещава семейството си без страх от омраза и наказание. Един по-добър свят“.

Тя остави писмото.

Рис го беше написал още преди седмици… преди единението ни. Това не беше искане за среща с кралиците, а любовно писмо. Пресегнах се и стиснах нежно ръката на Рис. Пръстите му обгърнаха моите.

Но тогава старицата изграчи:

— Откъде да знаем, че това не е просто подмолен заговор?

— Какво? — изуми се Мор.

Златокосата кимна утвърдително и дръзна да каже на Мор:

— Много неща са се променили от Войната насам. От така нареченото ви приятелство с предците ни. Може би не си онази, за която се представяш. Може би Великият господар е проникнал в съзнанията ни и ни е накарал да повярваме, че си Мориган.

Рис замлъкна — никой не пророни и дума. Докато Неста не се обади със съмнително кротък глас:

— Това са брътвежите на две умопомрачени жени. Две нагли глупачки.

Илейн понечи да хване Неста за ръката като знак да замълчи. Неста обаче пристъпи напред с побеляло от гняв лице.

— Дайте им Книгата.

Кралиците примигаха втрещено.

— Дайте им Книгата — озъби се сестра ми.

— Не — изсъска старата кралица.

Думата прокънтя в главата ми.

Неста обаче продължи, махвайки с ръка, да покаже нас, стаята, света.

— По тези земи живеят невинни хора. Ако вие нямате смелост да се опълчите на враговете ни, поне не лишавайте тези хора от шанс да се борят за оцеляването си. Дайте Книгата на сестра ми.

Старицата въздъхна остро през носа си.

— Възможно е да предприемем изселване…

— Ще са ви нужни десет хиляди кораба — каза Неста с пресекващ глас. — Цяла армада. Направих изчисления. А ако се готвите за война, няма да изпратите корабите си на нас. Ще ни оставите да се оправяме сами.

Старицата стисна лакираните странични облегалки на стола и се приведе напред.

— В такъв случай защо не помолиш някой от крилатите ви приятели да ви пренесе през морето, момиче.

Неста преглътна сухо.

— Моля ви. — Не очаквах някога да чуя тези думи от нейната уста. — Моля ви, не ни оставайте на произвола на съдбата.

Старицата не се трогна. А в моята глава не беше останала нито дума.

Бяхме им показали… бяхме… бяхме направили всичко по силите си. Дори Рис мълчеше с неразгадаемо изражение на лице.

Касиан обаче тръгна към Неста и стражите се напрегнаха, макар че илирианецът ги подмина като стръкове жито в нива.

Той впери поглед в Неста, която още се взираше гневно в кралиците с плувнали в сълзи очи — сълзи на ярост и отчаяние, породени от онзи огън, който я изгаряше отвътре. Когато най-сетне забеляза Касиан, вдигна поглед към него.

— Преди петстотин години — подхвана сурово той — се сражавах на бойно поле недалеч от тази къща. Сражавах се рамо до рамо и с човеци, и с елфи, кървях до тях. И пак ще изляза на бойното поле, Неста Арчерън, за да защитя тази къща и народа ви. Не знам по-добър начин да се сбогувам с живота си от това да браня изпадналите в беда.

По бузата на Неста се търкулна сълза. И Касиан протегна ръка да я избърше. Тя не се отдръпна от допира му.

Не знам защо, но погледнах към Мор.

Тя гледаше с широко отворени очи. Не от ревност или гняв, а от нещо като… благоговение.

Неста преглътна и извърна лице от Касиан. Той задържа погледа си върху сестра ми още малко, преди да се обърне към кралиците.

Без да кажат и дума, двете жени станаха.

Мор също стана и попита:

— Пари ли искате? Кажете си цената тогава?

Златната кралица изсумтя, докато стражите им започнаха да се струпват край тях.

— Притежаваме несметни богатства. А сега ще се върнем в двореца, за да обсъдим въпроса със сестрите ни.

— Вече сте решили да ни откажете — изтъкна Мор.

Златокосата се подсмихна.

— Възможно е.

Тя пое ръката на старицата, която вирна брадичка и каза:

— Оценяваме доверието ви.

После изчезнаха.

Мор изруга. А аз погледнах към Рис със свито сърце и тъкмо се канех да попитам защо не е настоял, защо не е казал повече…

Но проследих погледа му до стола, където бе седяла златната кралица.

Под него имаше кутия, укрита досега от обемните й поли.

Кутия… която явно беше извадила от таен джоб в роклята си, когато се беше навела да вземе кърпичката си.

Рис я беше видял. И веднага бе спрял да говори, за да си тръгнат възможно най-бързо.

Дори не ме интересуваше как е успяла да я донесе тук.

Не и при положение че втората част от Книгата на Диханията вече изпълваше стаята с присъствието си, пееше ми.

Живот и смърт, и прераждане.

Слънце и луна, и мрак.

Разложение, цъфтеж и кости.

Привет, мило същество. Привет, повелителке на нощта, принцесо на тленността. Привет, звяр острозъб и плаха кошута. Обичай ме, докосвай ме, възпей ме.

Лудост. Докато първата половина беше студена, лукава, в тази кутия се криеше хаос и смут, и беззаконие, радост и отчаяние.

Рис я взе внимателно и я остави върху стола на златната кралица. Не се нуждаеше от моите сили, за да я отвори — не я заключваше ничие заклинание.

Просто вдигна капака. Върху златната корица на Книгата лежеше бележка.

Прочетох писмото ти за твоята любима. Вярвам ти. И вярвам в мира.

Вярвам, че можем да се борим за един по-добър свят.

Ако някой попита, откраднал си я по време на срещата ни.

Не се доверявай на останалите. Шестата кралица не е болна.

И толкова.

Рис взе Книгата на Диханията.

Светлина и мрак и сивота светлина и мрак и сивота…

После се обърна към сестрите ми. Касиан още стоеше до Неста.

— Вие решавате, дами, дали предпочитате да останете тук, или да дойдете с нас. Вече знаете как стоят нещата. Неста е наясно колко нищожен е шансът за изселване. — Той й кимна одобрително. — Ако изберете да останете тук, до час ще изпратя отряд войници, които да бранят дома ви. Ако предпочетете да заживеете с нас в града, който току-що ви показахме, ви съветвам веднага да стегнете багажа си.

Неста погледна към Илейн. По-малката ми сестра още немееше смаяно. Чаят, приготвен от нея — най-ароматният, най-екзотичен чай на пазара, — стоеше недокоснат на масата.

Илейн докосна с палец железния пръстен върху ръката си.

— Изборът е твой — рече Неста с необичайна нежност.

Заради нея беше готова да се пресели в Притиан.

Илейн преглътна. Приличаше на сърна, попаднала в клопка.

— Аз… аз не мога. Аз…

Но другарят ми кимна — любезно. С разбиране.

— Войниците ми ще охраняват дома ви напълно невидими и неосезаеми. Сами ще се грижат за себе си. Ако все пак размислите, един от тях ще ви чака в тази стая всеки ден по пладне и в полунощ. Моят е дом е и ваш дом. Вратите му винаги ще бъдат отворени за вас.

Погледът на Неста прескочи от Рис към Касиан, а накрая и към мен. Лицето й още бледнееше от отчаяние, но… въпреки това сведе глава в поклон. И ми каза:

— Ето защо си нарисувала звезди по твоето чекмедже.

ГЛАВА 58

Веднага се прибрахме във Веларис, тъй като очаквахме кралиците бързо да забележат липсата на Книгата, особено ако беглото загатване за шестата в писмото на златната кралица не говореше за предателство помежду им.

Амрен веднага взе втората половина от Книгата и дори не попита как е минала срещата, преди да се усамоти в трапезарията на градската къща. И всички зачакахме.

Чакахме дълго време.

Минаха два дни.

Амрен още не беше разшифровала текста.

В ранния следобед Рис и Мор тръгнаха към Двора на Кошмарите — за да върнат Веритас на Кеир, без да усети, и да се уверят, че камерхерът подготвя войската си. Касиан беше получил сведения, че илирианските легиони вече лагеруват отвъд планината и чакат заповед да отлетят към първото полесражение.

И скоро щяха да я получат, осъзнах аз. Дори да обезсилехме Котела с помощта на Книгата, дори аз самата да успеех да попреча на краля да разбие стената и света, армиите му вече бяха в готовност. Но можеше и ние да направим първата стъпка, след като обезопасяхме Котела.

Нямаше вести от сестрите ми и войниците на Азриел не докладваха да са размислили. Знаех, че баща ми още търгува на континента. Поредният фактор, който можеше да промени нещата.

От кралиците също нямаше вести. А именно за тях мислех най-често. За двуликата, златноока кралица, която не само приличаше на лъвица… но и имаше лъвско сърце.

Надявах се да я видя отново.

Докато Рис и Мор ги нямаше, Касиан и Азриел се настаниха в градската къща, където продължиха да планират неизбежното ни посещение в Хиберн. След онази първа вечеря, когато Касиан беше извадил една от изключително старите бутилки вино на Рис, за да полеем единението ни със стил, сега илирианците идваха да ми правят компания, да вечерят с мен и… изобщо да се грижат за мен.

Рис го потвърди, когато същата вечер му писах и листът изчезна. Очевидно не го притесняваше, че враговете му вероятно са го проследили до Двора на Кошмарите. Ако Хиберн искаше да го атакува там… да заповяда.

Бях му написала:

Как да обясня на Касиан и Азриел, че не е нужно да стоят тук, за да ме пазят? Компанията им ми е приятна, но не ми трябват стражи.

Той отвърна:

Нищо не им обяснявай. Просто им постави граници, ако си позволяват твърде много, но все пак си тяхна приятелка и моя другарка. Закрилят те инстинктивно. Ако ги изриташ от къщата, ще киснат на покрива.

Вие, илирианците, сте непоносими, коментирах.

А Рис отвърна просто:

Добре че компенсираме с впечатляващ размах на крилете.

Въпреки че се намираше в другия край на земите си, думите му накараха кръвта ми да кипне и пръстите на краката ми да се свият. Едвам задържах химикалката колкото да напиша:

Впечатляващият ти размах ми липсва в леглото. В мен.

Не се и съмнявам, отговори той.

Аз изпуфтях и надрасках:

Кучи син.

Почти усетих смеха му по връзката ни — другарската ни връзка. Рис написа:

Като се върна, ще отидем в онзи магазин отвъд Сидра и ще премериш всичкото им дантелено бельо пред мен.

Заспах с мисълта за това. Искаше ми се моята ръка да е неговата, да приключи работата си в Двора на Кошмарите по-скоро и да се върне при мен. Пролетта пукваше по хълмовете и върховете на Веларис. Нямах търпение да се понеса над жълто-лилавия пейзаж с него.

На следващия следобед Рис още го нямаше, Амрен продължаваше да разучава Книгата, Азриел патрулираше из града и по околното крайбрежие, а двамата с Касиан — колкото и изненадващо да звучеше — тъкмо излизахме от ранно изпълнение на древна, многоуважавана елфическа симфония. Амфитеатърът се намираше от другата страна на Сидра и макар че той ми беше предложил да ме отнесе по въздух, аз бях предпочела да се разходя. Нищо че мускулите ми протестираха бурно след жестокия сутрешен урок.

Музиката беше разкошна — странна, но разкошна. От Касиан знаех, че е съчинявана по време, когато хората още не са съществували. На него самия му звучеше някак объркващо, хаотично, но… мен ме запленяваше.

Сега вървяхме мълчаливо по един от главните мостове над Сидра. Бяхме занесли още кръв на Амрен — която ни благодари и ни изгони — и се отправяхме към Палатата на шивачите и бижутерите, откъдето исках да купя подаръци на сестрите ми като благодарност за помощта им. Касиан ми беше обещал да им ги изпрати по следващия си разузнавач. Зачудих се дали нямаше да добави и нещичко за Неста.

Спрях в средата на мраморния мост и загледах синьо-зеленикавата вода, която се точеше бавно под него. Усещах теченията на реката, преплитащите се в нея солени и сладководни жилки, дългите водорасли, люлеещи се над облепеното с миди дъно, гъделичкането на дребните водни твари по скалата и калта. Дали и Таркуин чувстваше такива неща? Дали не спеше в островния си дворец край морето, плувайки през сънищата на рибите?

Касиан облегна ръце на широкия каменен парапет. Червените му Сифони искряха като живи кладенци с лава.

И понеже все си пъхах носа в чужди работи, подхвърлих:

— Обещанието ти към сестра ми значеше много за мен.

Касиан сви рамене и крилете му изшумолиха.

— Бих го направил за всеки.

— И за нея значеше много. — Лешниковите му очи се присвиха леко. Аз обаче продължих да съзерцавам небрежно реката. — Неста е различна — обясних. — Изглежда студена и злобна, но според мен това е маска. Щит, като онези, които Рис издига в съзнанието си.

— Срещу какво?

— Чувства. Мисля, че Неста изживява всичко отвътре, вижда твърде много. И това я кара да гори. Според мен щитът й помага да се предпази от всички тези чувства, тревогите.

— Като че ли не я е грижа за друг, освен за Илейн.

Посрещнах погледа му, изучавайки красивото му, бронзово лице.

— Никога няма да е като Мор — казах тихо. — Никога няма да се научи да раздава любовта си безвъзмездно. Но за малкото хора, които обича истински, е готова да разкъса света. Да разкъса себе си. Двете с нея си имаме своите… пререкания. Но Илейн… — Устата ми се кривна на една страна. — Никога няма да забрави, Касиан, че предложи да браниш Илейн. Да пазиш народа й. Ще запомни добрината ти до края на живота си.

Той се изправи и зачука с пръсти по гладния мрамор.

— Защо ми казваш всичко това?

— Просто… реших, че трябва да знаеш. Заради следващия път, когато те вбеси. Което е неизбежно. Но бъди сигурен, че дълбоко в себе си ти е благодарна, макар и неспособна да го каже на глас. Важното е, че чувствата са там, в сърцето й.

Замислих се дали да не опитам да изкопча още от него, но нещо в реката под нас се промени.

Не физически. Просто… усетих чудноват трепет в течението, в речното дъно, в дребните твари по него. Като капка мастило във вода.

Плъзнах поглед по зеленикавите води, по двата бряга, а Касиан вече беше нащрек.

— Какво е това, по дяволите? — пророни той.

Почука Сифоните на двете си ръце с показалец.

Пред смаяните ми очи люспеста черна броня плъзна нагоре по китките му, по ръцете му, обгръщайки фините ръкави на туниката му. Пласт по пласт го обви като втора кожа чак до раменете. Докато бронята покриваше врата и раменете му, гърдите и кръста му, се появиха и допълнителните Сифони. Само примигах, и вече беше обгърнала дори краката и стъпалата му.

Небето беше безоблачно, улиците кипяха от глъч и живот.

Касиан обхождаше с бавен поглед Веларис.

Реката под мен си оставаше все така спокойна, но усещах, че се бунтува вътрешно, сякаш се мъчеше да избяга от…

— От морето — пророних.

Касиан стрелна поглед право напред, към високите скали в далечината, където реката се срещаше с бушуващите вълни на океана.

На хоризонта се мътеше черно петно. Напредваше стремглаво към нас, разгръщайки се все повече и повече с всеки метър.

— Кажи ми, че това са птици — казах аз.

Силата нахлу във вените ми и аз свих ръце в юмруци, опитах да я укротя…

— Никой илириански отряд не знае за това място… — рече той вместо отговор. После обърна рязко поглед към мен. — Прибираме се у дома веднага.

Черното петно се разпадна на безброй фигури. Прекалено големи за птици.

— Трябва да вдигнеш тревога…

Но хората вече го правеха. Някои сочеха към небето, други крещяха.

Касиан се пресегна към мен, но аз отскочих назад. По върховете на пръстите ми танцуваше лед, в кръвта ми бучеше вятър. Щях да ги убия един по един…

— Намери Азриел и Амрен…

Вече достигаха крайморските скали. Безчет летящи същества с дълги крайници. Някои носеха войници в ръцете си… Нашествие.

— Касиан.

В ръката на Касиан се беше появил илириански меч, същият като онзи на гърба му. В другата проблясваше боен нож. Подаде ми и двете оръжия.

— Връщай се в къщата. Веднага.

Но аз нямах такова намерение. Можех да използвам силата си: да замразя крилете им, да ги подпаля, да ги прекърша. Колкото и да бяха, колкото и…

Главоломно, сякаш носени от свиреп вятър, летящите нашественици достигнаха границата на града. И заобсипваха със стрели хората, които крещяха панически и търсеха укритие по улиците. Грабнах оръжията от ръцете му и хладните им метални дръжки изсъскаха в горещите ми като ковашки огнища длани.

Касиан вдигна ръка във въздуха и от Сифона му изригна червена светлина, образувайки твърда стена в небето над Веларис, точно пред страховития аскер.

Когато първите крилати твари се блъснаха в щита му, Касиан изскърца със зъби, сякаш усещаше всеки удар.

Прозрачната червена стена започна да се отдалечава, изблъсквайки ги назад…

Но пред ужасените ни погледи съществата й налетяха с протегнати напред ръце…

Не бяха най-обикновени елфи. Магията в мен запращя неудържимо.

Всичките бяха като Атора.

С дълги крайници, сива кожа, змийски муцуни и остри като бръсначи зъби. И когато легионът от чудовища проби щита на Касиан, сякаш беше паяжина, видях, че по длъгнестите им сиви ръце проблясваха ръкавици от онзи синкав камък, с който бяха оковали Рис.

Камъкът, отблъскващ магията. Едно от най-силните оръжия на краля на Хиберн.

Съществата проникваха неумолимо през щита.

Касиан изпрати втори, но някои от тях кривнаха навреме и се устремиха към покрайнините на града, останали незащитени от магията на Сифона. Горещината, която се надигаше в дланите ми, угасна и се превърна в студена, лепкава пот.

Хората крещяха, бягаха. И знаех, че щитовете му няма да удържат дълго…

— ВЪРВИ! — изрева Касиан.

Скочих веднага, съзнавайки, че най-вероятно стоеше тук заради мен, но Азриел и Амрен му бяха нужни…

Високо над нас три от съществата нападнаха купола на червения щит и го заразкъсваха с каменните си ръкавици.

Ето защо кралят бе отлагал атаката през последните месеци: за да събере арсенала си от оръжия, с които можеше да пребори магията и Великия господар, разчитащ на нея…

Над нас зейна дупка и Касиан ме бутна на земята до мраморния парапет. После разпери криле над мен и закова зад гърба ми крака като камък…

Писъци и съскащ смях огласиха моста, а после…

Влажно изхрущяване.

— По дяволите — извика Касиан. — По дяволите…

Той отстъпи назад и аз скочих изпод него, за да видя…

Кръв лъщеше по белия мраморен мост, блещукаше като рубини на слънчевата светлина.

А върху един от високите, изваяни стълбове с фенери, обточващи моста…

Тялото й беше извито от сблъсъка, сякаш в екстаз.

Златистата й коса беше орязана до черепа. Златистите й очи бяха избодени.

Гърчеше се, нанизана на стълба, щръкнал през слабия й торс. Кръвта й оцветяваше метала над нея.

Някой повърна на моста и продължи да бяга.

Но аз не можех да откъсна поглед от златната кралица. И от Атора, който влетя през дупката в щита и кацна на окървавения стълб.

— Поздрави от простосмъртните кралици — изсъска той. — И Юриан.

После излетя отново и с един бърз, ловък вираж се отправи към квартала на театрите, откъдето току-що си бяхме тръгнали.

Касиан веднага се стрелна подир Атора, но преди да излети, спря и се обърна към мен.

— Хвани го! — извиках дрезгаво аз.

— Бягай у дома. Веднага.

Това беше окончателната му заповед — после се изстреля в небето след Атора, който вече беше изчезнал сред обгърнатите в смут улици.

В червения щит около мен зейваха нови и нови дупки и крилатите страшилища се изливаха през тях, спускайки хибернските войници, които бяха пренесли през океана.

Войници с всевъзможен облик и размер — нисши елфи.

Окървавената уста на златната кралица се отваряше и затваряше, сякаш гледах риба на сухо. Спаси я, помогни й…

Кръвта ми. Можех да…

Пристъпих към нея. Но в този миг тялото й провисна на стълба.

И смъртта й прелетя на тихи криле край онази част от мен, откъдето извираше силата ми.

Във внезапно спусналата се тишина избухнаха писъци, бумтеж на гигантски криле и свистене на стрели.

Побягнах. Побягнах към моя бряг на Сидра, към градската къща. Не вярвах, че ще успея да се ответрея дотам — едвам мислех през паниката, нахлула в главата ми. Само до няколко минути щяха да достигнат и нашата улица. Имах само няколко минути да стигна дотам и да прибера колкото можех повече хора вътре. Къщата беше защитена със заклинания. Никой не можеше да влезе вътре, дори тези твари.

Жителите на града препускаха край мен в търсене на подслон, на приятели и семейства. Достигнах края на моста, откъдето стръмните хълмове се издигаха към небесата…

Двете Палати на единия хълм вече бяха превзети от хибернски войници, смеещи се на писъците и молбите, докато нахлуваха в произволни сгради и извлачваха навън обитателите им. По калдъръма се стичаха тънки струйки кръв.

Кралиците бяха причинили всичко това. Бяха предали града на изкуството, музиката и храната на тези… изроди. Явно кралят беше прекършил защитните му заклинания с помощта на Котела.

Оглушителен гръм разтърси другата част на града и ударната вълна ме събори на земята. Оръжията изхвърчаха от ръцете ми и дланите ми се охлузиха на грапавия калдъръм. Изправих се, завъртях се към реката и скочих да събера оръжията си.

Касиан и Азриел вече летяха в небето. И крилатите същества по пътя им измираха. Ръцете им бълваха стрели от червена и синя светлина, а щитовете…

Вече бяха два — червен и син. Пред очите ми се сляха с бурен кипеж и пометоха остатъка от летящите нашественици, разкъсвайки плът и криле, разтапяйки кости…

Докато от небето не заваляха ръце, облечени в камък. Само ръце. Затрополяха по покривите, зацопаха в реката. Това беше останало от хибернските чудовища — така се бореха илирианските воини.

Но вече множество от тварите бяха накацали из града. Огромно множество. Рушаха покриви, бутаха врати, заглушаваха писъци…

Не плячкосваха. Изтребваха.

А на хълма пред мен, само на няколко пресечки, Дъгата на Веларис плуваше в кръв.

Аторът и пасмината му се бяха събрали там.

Сякаш кралиците му бяха казали къде да атакува; кое беше най-уязвимото място на Веларис. Сърцето на града.

Бушуваха пожари, черен пушек задушаваше небето…

Къде беше Рис, къде се губеше другарят ми…

Втори страшен грохот разтърси другия бряг на реката.

И не Касиан, нито Азриел бранеха онази част от града. Само Амрен.

Фините й ръце просто посочваха войниците и те падаха от небето сякаш крилете им отказваха. Сгромолясваха се тежко по улиците, гърчеха се, давеха се в кръв, дращеха по калдъръма, пищяха също като жителите на Веларис.

Отново обърнах глава към Художническия квартал — останал без отбрана, без защита.

Улицата пред мен беше чиста — единственият проход през настаналия ад.

Откъм Дъгата долетя женски писък. И вече знаех накъде трябва да тръгна.

Стиснах илирианския меч и се ответрих в опожарения, окървавен Художнически квартал.

Това беше домът ми. Народът ми.

Ако загинех, бранейки тях, единственото кътче в света, където изкуството бе оцеляло…

Нямаше да е напразно.

Затова се превърнах в мрак, в сенки и вятър.

И се ответрих в единия край на Дъгата тъкмо когато първите хибернски войници го обграждаха, плъзвайки по крайречния булевард, порутвайки кафенетата, където някога се бях смяла. Не ме видяха, докато не ги връхлетях.

Докато главите им не захвърчаха, отсечени от илирианска стомана.

Оставих шест трупа след себе си, а като вдигнах поглед към хълма на Дъгата, потънал в огън, кръв и смърт… осъзнах, че противниците ми са твърде много. Твърде много.

Нямаше начин да успея да избия всички…

Тогава очите ми попаднаха върху млада жена, зеленокожа и гъвкава, вдигнала ръждясала тръба над едното си рамо. Защитаваше смело галерията си. Зад витрината се виждаха ридаещи хора.

Петимата крилати войници, обградили галерията, се присмиваха на елфката, на изгнилото парче метал в ръцете й.

Но тя не отстъпваше. Решителната гримаса не напускаше лицето й. Картини и скулптури се трошаха около нея, докато от небето се спускаха още чудовища и колеха наред…

Отвъд реката отново долетя грохотен бумтеж — не знаех дали от Амрен, Касиан или Азриел.

Реката.

Трима войници ме забелязаха от хълма. И се спуснаха към мен.

Аз хукнах обратно към реката в подножието на хълма, към пеещата, окървавена Сидра.

Достигнах кея и тропнах силно с крак.

Сякаш в отговор, Сидра се надигна.

Поддадох се на пулсиращата сила в костите и кръвта, и дъха ми. Превърнах се в Сидра, древна и дълбока. И я подчиних на волята си.

Вдигнах оръжията си, издигайки реката с тях, и започнах да оформям водите й като скулптор.

Обърнах се към хибернските войници и те застинаха на място.

Иззад гърба ми се стрелнаха водни вълци.

Войниците се завъртяха и побягнаха.

Вълците ми обаче бяха по-бързи от тях. Аз бях по-бърза, препускайки в сърцето на глутницата.

Вълк след вълк изскачаше от Сидра, гигантски като онзи, който бях убила някога. Втурваха се из улиците, нагоре по хълмовете.

Направих само пет стъпки, преди глутницата да се нахвърли на хибернците, обградили собственичката на галерията.

След седем мои стъпки вълците ми вече ги бяха повалили и изливаха стихийни води в гърлата им, давеха ги…

Като достигнах войниците, отсякох гъргорещите им глави от телата им.

Ридаещата зеленокожа жена, вдигнала ръждясалото парче метал над главата си, ме позна и кимна в знак на благодарност — само веднъж.

Отново хукнах сред водните ми вълци. Някои от войниците вече излитаха в небето, отстъпваха.

Затова на вълците ми им пораснаха криле и извити нокти и се превърнаха в соколи и ястреби, и орли.

Ятото ми от хищни птици се впусна в атака, разбивайки се в телата и броните на враговете. Целите мокри, войниците осъзнаха, че не са ги удавили, спряха в полет и се захилиха подигравателно.

Аз вдигнах ръка и я свих в юмрук.

Водата, посмукала се в крилете им, броните им, лицата им… замръзна.

Превърна се в онзи неземно студен лед, съществувал преди светлината, преди слънцето да стопли света. Лед от място, където цареше вечна зима, от онези дълбини на душата ми, които не знаеха ни състрадание, ни милост след зверствата на враговете ни.

Замръзнали на камък, десетки крилати войници паднаха от небето наведнъж. И се пръснаха на парчета по калдъръма.

Вълците ми вилнееха покрай мен — разкъсваха със зъби, давеха, ловуваха. А онези, които успяваха да им се измъкнат, да излетят — замръзваха и се трошаха; замръзваха и се трошаха. Докато улиците не потънаха в късове лед и потоци кръв, и парчета криле и син камък.

Докато писъците на народа ми не секнаха и писъците на нашествениците не изпълниха като сладка песен кръвта ми. Един от войниците се издигна над пъстрите сгради… познавах го.

Аторът размахваше неистово криле. Сивата му кожа и каменните му ръкавици бяха покрити с кръвта на невинните. Изпратих му един от водните си орли, но той му се изплъзна ловко.

Изплъзна се на орела, на ястреба, на сокола, извисявайки се стремглаво, раздирайки въздуха с остри нокти. Бягаше от мен, от силата ми — от Касиан и Азриел, бранещи реката и по-голямата част от града, от Амрен, чиято тъмна мощ покосяваше десетки без видима рана.

Никой от приятелите ми не видя, че Аторът се издига нагоре към свободата си.

Щеше да отлети обратно в Хиберн — при краля. Сам беше избрал да дойде тук, да води крилатата армия. За отмъщение. И не се съмнявах, че златната кралица лъвица бе страдала в ръцете му. Също като Клер.

Къде си?

Гласът на Рис прозвуча далечно в главата ми, през пролуката в щита ми.

КЪДЕ СИ?

Аторът се измъкваше. С всяка секунда се извисяваше все по-нагоре и по-нагоре…

КЪДЕ…

Прибрах илирианския меч и бойния нож в колана си и събрах трескаво няколко от стрелите, опадали по улицата. Изстреляни по жителите на града. Ясенови стрели, покрити с онази позната зеленикава отрова. Кръвогибел.

Точно където трябва, отвърнах на Рис.

После се ответрих към небето.

ГЛАВА 59

Ответрих се до близкия покрив, стиснала по една ясенова стрела в двете си ръце, и погледнах към небето, където Аторът се издигаше все по-нависоко, размахвайки криле…

Спуснах нов диамантен щит пред гласа, пред него.

Не сега. Не точно в този момент.

Усещах го смътно как блъска по стената. Крещи срещу нея. Но дори той не можеше да проникне през нея.

Аторът беше мой.

От далечината, спускайки се към мен, към Веларис, могъща тъмнина поглъщаше света. Войниците по пътя й не излизаха от другия й край.

Другарят ми. Въплъщение на смъртта. Тържествуваща нощ.

Аторът, все още над града, кривна към океана, към Хиберн.

Ответрях се в небето, хвърлих съзнанието си подир него като мрежа, като копие и запрепусках по нишката през времето, пространството, вятъра…

Вкопчих се в мазния облак злост около Атора, устремявайки цялото си същество към центъра му — клада на омраза и извращение.

Когато изникнах от пелената на мрак и сенки, се оказах точно върху Атора.

Връхлетях го с пълна мощ и съществото изпищя, сгърчи криле. И аз забих по една ясенова стрела във всяко от тях. Право през главните им мускули.

Аторът се преви от болка и змийският му език разряза въздуха помежду ни. Градът се размиваше под нас, а Сидра изглеждаше като малко поточе от тази височина.

За част от секундата се увих около Атора. И се превърнах в жив огън, прогарящ всяко кътче от тялото му, което докоснех, непреодолим като диамантената стена в съзнанието ми.

Аторът изкрещя и се замята под мен — но крилете му, пронизани от стрели, приклещени в хватката ми…

Полетяхме надолу.

Към света. Към кръвта и болката. Вятърът раздираше безмилостно телата ни.

Аторът не можеше да се измъкне от огнената ми прегръдка, от отровните стрели, стърчащи от крилете му, осакатяващи го. Смрадта на горящата му кожа пареше носа ми.

Докато пропадахме през въздуха, напипах с ръка дръжката на кинжала си.

Тъмнината, поглъщаща хоризонта, се стрелна към мен — сякаш ме беше забелязала.

Още не.

Още не.

Притиснах острието към удължения гръден кош на Атора.

— Това е за Рис — изсъсках в заостреното му ухо.

Стомана се сблъска с кост.

Сребриста кръв стопли пръстите ми. Аторът изпищя.

Изтръгнах кинжала, разплисквайки кръвта му по лицето си.

— Това е за Клер.

Отново го пронизах и завъртях острието.

Сградите започваха да се избистрят пред погледа ми. Сидра беше оцветена в червено, но в небето не се виждаше нито един войник. Нито по улиците.

Аторът виеше и съскаше, проклинаше и се молеше, а аз отново извадих острието.

Вече различавах хората, фигурите им. Земята се надигаше да ни посрещне. Аторът се гърчеше толкова силно, че едвам успявах да го задържа в нажежената си хватка. Горяща кожа се откъсваше от тялото му и оставаше над нас.

— А това… — прошепнах в ухото му, в гнилата му душа и забих кинжала трети път, пронизвайки кост и плът. — Това е за мен.

Вече можех да преброя камъните на калдъръма. Смъртта отваряше обятията си.

Задържах уста до ухото му, докато отраженията ни изплуваха в една локва кръв, и този път оставих острието между ребрата му, прошепвайки:

— Ще се видим в ада.

Вятър размъти кървавата локва върху калдъръма.

И аз се ответрих, без да взема Атора със себе си.

Чух изпращяването на кокали и разплискването на сребриста кръв дори докато се процеждах през света, тласкана от собствената ми сила и скоростта на падането. Появих се на няколко метра и съзнанието ми установи къде съм преди тялото ми.

Краката ми поддадоха и залитнах към стената на розовата сграда зад мен. Блъснах я толкова силно, че мазилката се пукна до гръбнака и раменете ми.

Дишах учестено и треперех цялата. А на улицата пред мен нещо лежеше в кървава купчина… Крилете на Атора бяха счупени и изкривени. Освен тях от съществото оставаха само парчета броня, щръкнали кости и обгорена плът.

Вълната от тъмнина — силата на Рисанд — най-сетне ме достигна.

Водопадът от звездна нощ не уплаши никого, превземайки деня.

Стори ми се, че чух смътно пъшкане и стържене — сякаш бе издирила укрити из Дъгата войници, но тогава…

Вълната изчезна. И се разля слънчева светлина.

Пред мен се чу скрибуцането на ботуши и шепота на мощни криле.

Огнена ръка вдигна брадичката ми, докато се взирах в жалките останки от Атора. Виолетови очи посрещнаха моите.

Рис. Рис беше дошъл.

А… а аз бях…

Той се приведе напред с потно чело и неравен дъх. После ме целуна нежно по устните.

За да напомни и на двама ни кои бяхме, какво бяхме. Вледененото ми сърце се стопи, струйка тъмнина потуши огъня във вътрешностите ми и водата най-сетне се отцеди от вените ми, завръщайки се в Сидра.

Рис се отдръпна и загали с палец бузата ми. Стонове и вопли огласяха улиците край нас.

Но поне ужасените писъци бяха стихнали. Заедно с кръвопролитията и опустошението.

— Фейра, защитница на Дъгата — пророни другарят ми.

Прегърнах го през кръста и заридах.

И макар градът му да виеше от болка, Великият господар на Двора на Нощта ме задържа в обятията си, докато не бях готова да посрещна удавения в кървища нов свят.

ГЛАВА 60

— Веларис е в безопасност — обяви Рис в черните часове на нощта. — Защитните заклинания, свалени от Котела, отново са в сила.

Чак досега не си бяхме поели дъх. Часове наред с останалите жители на града помагахме на ранените, овладявахме разрухата и търсехме отговори. Сега всички отново седяхме заедно, докато часовникът отброяваше три сутринта.

Чудех се как Рис успява да се задържи на краката си, макар и облегнат на камината във всекидневната. Двете с Мор седяхме на дивана, мръсни и окървавени. Като всички останали в стаята.

Касиан се беше отпуснал в едно от креслата, пригодени за илириански криле. Разбитото му лице зарастваше достатъчно бавно, за да знам, че е изцедил почти всичката си сила през дългите минути, докато сам защитаваше града. Лешниковите му очи обаче още горяха от ярост.

Амрен не изглеждаше по-добре. Сивите й дрехи висяха на парцали около слабото й тяло, разкривайки пребледнялата кожа отдолу. Почти спеше на дивана срещу нашия, облегнала глава на Азриел, който я наблюдаваше тревожно, въпреки че и неговите собствени рани още кървяха. Сините Сифони върху белязаните му ръце сякаш мътнееха. Напълно изтощени.

Докато аз помагах на оцелелите от Дъгата да се грижат за пострадалите, да броят жертвите и да кърпят квартала си, Рис подновяваше защитните заклинания с малкото сила, останала в арсенала му. От време на време проверяваше как вървят нещата в Дъгата и при едно от посещенията си ми каза, че Амрен е приключила работата си от другата страна на реката.

С помощта на тъмните си сили бе успяла да внедри илюзии в главите на нашествениците, внушавайки им, че са паднали в Сидра и се давят; че летят на стотици метри от земята и е време да се спуснат в бърз устрем, само за да открият, че улицата е някакви си метри от тях и да разбият черепите си в калдъръма. Най-жестоките сред тях бе наказала със собствените им кошмари — докато сърцата им не се бяха пръснали от страх.

Някои бяха паднали в реката, поглъщайки собствената си кръв заедно с водата. Други бяха изчезнали безследно.

— Веларис може и да е в безопасност — отвърна Касиан, без дори да вдигне глава от облегалката на стола, — но докога? Хиберн вече знае за града благодарение на онези проклети кралици. На кого още може да продадат информацията? Само въпрос на време е и другите дворове да ни навестят. И Хиберн отново да свали защитните ни заклинания с помощта на Котела.

Рис затвори очи. Раменете му бяха напрегнати и вече виждах бремето, натежало върху тъмната му глава.

Не исках да го натоварвам допълнително, но трябваше да попитам:

— Ако всички отидем в Хиберн, за да унищожим Котела… кой ще отбранява града?

Мълчание. Рис преглътна.

— Аз ще остана — обади се Амрен. Касиан отвори уста да възрази, но Рис бавно отмести поглед към помощник-командира си. Амрен го погледна в очите. — Ако Рис трябва да замине за Хиберн, то аз съм единствената, която може да удържи фронта, докато пристигне помощ. Днешното нападение беше неочаквано. Като заминете обаче, ще бъдем в готовност. Новите заклинания няма да рухнат толкова лесно.

Мор въздъхна.

— И сега какво?

— Сега ще поспим — отвърна просто Амрен. — Ще се нахраним.

Азриел добави с прегракнал от бойна жар глас:

— А после ще си отмъстим.

Рис не дойде в леглото.

Дори когато излязох от ваната, оставяйки водата мътна от мръсотия и кръв, още го нямаше в стаята.

Затова го потърсих чрез връзката ни и тръгнах към покрива на сковани, стенещи от болка крака. Намерих го седнал в мрака. Гигантските му криле бяха разгърнати зад него и разстлани по плочките.

Настаних се в скута му и увих ръце около врата му.

Той се взираше в града около нас.

— Тази вечер светлините са толкова малко.

Не погледнах. Вместо това проследих линиите на лицето му с палец, после го плъзнах по устните му.

— Ти нямаш вина — пророних тихо.

Очите му се отместиха към мен, едва видими в тъмнината.

— Така ли мислиш? Предадох им града доброволно. Казах, че съм готов да поема този риск, но… Сега не знам кого мразя повече: краля, кралиците или себе си.

Отметнах косата от лицето му. Рис хвана ръката ми.

— Вдигна друга стена в съзнанието си — прошепна той. — Отблъсна ме напълно. Не можех да те достигна.

— Съжалявам.

От гърлото му се изтръгна горчив смях.

— Съжаляваш? Трябва да си впечатлена от себе си. Този щит… И онова, което причини на Атора… — Той поклати глава. — Можеше да умреш.

— Ще ме мъмриш ли?

Той свъси вежди. После зарови лице в рамото ми.

— Как да те мъмря, задето спаси народа ми? Да, иде ми да те удуша, че не си се прибрала у дома, но… Избрала си да се бориш за тях. За Веларис. — Той ме целуна по врата. — Не те заслужавам.

Сърцето ми се сви. Говореше откровено — наистина се чувстваше така. Отново погалих косата му. Следващите ми думи бяха единственият звук в смълчания, притъмнял град.

— Заслужаваме се един друг. Заслужаваме щастие.

Рис потрепери до мен. После устните му намериха моите, положи ме върху плочките и ме люби под звездите.

На следващия ден Амрен разшифрова езика. И положението не изглеждаше добре.

— За да обезсилите Котела, Фейра трябва да го докосне и да изречете следните думи — обясни тя вместо поздрав.

Всички се бяхме струпали около трапезната маса, долетели от различни краища на града, където се борехме с разрухата, макар и недоспали. Амрен беше написала заклинанието на лист хартия.

— Сигурна ли си? — попита Рис.

Очите му още чернееха от трагедията, от неуморните му грижи за оцелелите.

— Ще опитам да не се засягам от думите ти, Рисанд — изсъска тя.

Мор се напъха помежду им и заоглежда двете половини от Книгата на Диханията.

— Какво ще стане, ако ги съединим?

— Не ги съединявайте — отвърна сбито Амрен.

Гласовете на двете части се преплитаха, пееха и свистяха — добро и зло, и лудост; мрак и светлина, и хаос.

— Ако ги съедините — поясни тя, когато Рис я изгледа настоятелно, — избликът на сила ще се усети във всяко кътче на земята. И няма да привлечете само краля на Хиберн, но и врагове, далеч по-древни и безмилостни. Същества, спящи от дълго, дълго време, които не бива да разбуждаме.

Изтръпнах. Рис опря ръка в гърба ми.

— В такъв случай тръгваме веднага — обяви Касиан. Лицето му беше зараснало, но накуцваше леко от травма, скрита под бойните му одежди. Той кимна с брадичка към Рис. — Понеже ти не можеш да се ответрееш, без да те проследят, Мор и Аз ще пренесат всички ни; Фейра обезврежда Котела и се изнасяме. Влизаме и излизаме незабелязано, а кралят на Хиберн се сдобива с нов казан за готвене.

Преглътнах.

— Не знаем къде го държи.

— Напротив — отвърна Касиан.

Примигах насреща му.

— Успяхме да стесним периметъра за претърсване до долните нива на двореца му — обясни Азриел. Благодарение на шпионските му умения и няколкомесечното планиране на мисията. — Всеки сантиметър от двореца и околните земи е под сериозна охрана, но промъкването не е невъзможно. Имаме стратегия. Влизаме и излизаме бързо и тихо и изчезваме, преди да са разбрали какво се случва.

— Само дето кралят може да усети присъствието на Рис още в момента, в който пристигне — натърти Мор. — А ако на Фейра й е необходимо време да обезсили Котела и изобщо не знаем колко, рискуваме много.

— Премислили сме и този въпрос — отвърна Касиан. — Двамата с Рис ни ответрявате до известно разстояние от брега; той остава там, а ние прелитаме останалото. — Осъзнах, че трябваше да ответреят и мен, защото още не можех да го правя толкова надалеч. Не и без прекъсване. — А що се отнася до заклинанието — продължи Касиан, — ще трябва да поемем риска.

Спусна се тишина, в която всички чакаха отговора на Рис. Другарят ми огледа тревожно лицето ми.

— Планът е надежден — увери го Азриел. — Кралят не познава мириса ни. Обезвреждаме Котела и изчезваме, преди да ни е усетил… Това ще е по-жестока обида от кървавия, директен подход, който обмисляхме, Рис. Вчера се преборихме със силите му, затова, влезем ли в двореца… — По инак невъзмутимото му лице затанцува истинска жажда за мъст. — Ще му оставим няколко послания, с които да му напомним, че неслучайно сме победили в предишната война.

Касиан кимна мрачно. Дори Мор се поусмихна.

— Искате от мен — пророни с плашещо спокойствие Рис — да остана извън Хиберн, докато другарката ми прониква в крепостта му?

— Да — потвърди Азриел със същото спокойствие. Касиан се поразмърда между тях. — Ако Фейра не успее да обезвреди Котела бързо и лесно, ще го откраднем, а като приключим с него, ще изпратим парчетата на онова нищожество. И в двата случая Фейра ще те извика през връзката ви, когато сме готови, и двамата с Мор ще ни ответреете. Няма да успеят да те проследят достатъчно бързо, ако се приближиш само колкото да ни вземеш.

Рисанд седна тежко до мен, въздъхна и плъзна поглед към очите ми.

— Решението е твое, Фейра.

Ако вече не бях влюбена в него, сигурно щях да го обикна заради това — че не настоя да остана, макар и инстинктите му да го влудяваха, че не ме заключи в дома си след всички ужаси от вчерашния ден.

В този миг осъзнах колко зле са се отнасяли с мен преди, щом стандартите ми бях спаднали толкова. Щом чувствах свободата като привилегия, а не мое право.

Очите на Рис помръкнаха; беше почувствал мислите ми.

— Може и да си моя другарка — каза той, — но си оставаш пълноправна личност. Ти избираш съдбата си. Не аз. Избра я вчера. Ще я избираш всеки ден до края на вечността.

Навярно ме разбираше, защото и той самият се бе чувствал безпомощен, оставен без избор; бе принуждаван да върши ужасяващи неща и заключван. Преплетох пръсти с неговите и стиснах нежно. Заедно — заедно щяхме да намерим спокойното си бъдеще. Заедно щяхме да се борим за него.

— Към Хиберн тогава — отговорих накрая.

Час по-късно вече се изкачвах по стълбището, когато осъзнах, че все още нямам представа в коя стая да отида. Откакто се бяхме върнали от колибата, спях в своята, но… защо не в неговата?

Тамлин си имаше свои собствени покои, но идваше в моята стая. И сега нещата май не бяха по-различни.

Почти достигах вратата на стаята ми, когато Рисанд провлечи зад мен:

— Може да използваме и твоето легло, ако искаш, но… — Стоеше облегнат до отворената врата на своята стая. — Избирай: или твоето, или моето, но при всички случаи отсега нататък ще спим в едно. Просто ми каже дали да пренеса моите дрехи или ти твоите. Стига и ти да си съгласна.

— Не искаш ли… не искаш ли да имаш свое собствено пространство?

— Не — отсече той. — Все пак трябва да ме браниш от враговете ни с водните си вълци.

Изсумтях. Беше ме накарал да му разказвам тази част от историята ми отново и отново. Кимнах с брадичка към неговата стая.

— Твоето легло е по-голямо.

И въпросът беше уреден.

Като влязох в стаята му, дрехите ми вече ме чакаха в гардероб, разположен до неговия. Огледах грамадното легло и широкото пространство около нас.

Рис затвори вратата и отиде до бюрото си, откъдето взе малка кутия и ми я подаде.

Отворих капака й с разтуптяно сърце. Сапфирът с форма на звезда проблесна на светлината от свещите, сякаш в камъка бе затворен един от духовете на Звездопада.

— Пръстенът на майка ти?

— Даде ми го, за да ми напомня, че винаги ще е с мен, дори в най-тежките дни на бойното ми обучение. А като достигнах пълнолетие, си го взе обратно. Беше семейна реликва, предавана от жена на жена поколения наред. Сестра ми още не се беше родила, затова не знаеше, че ще има на кого да го предаде и го подари на Тъкачката. Каза ми, че ако някой ден се оженя или намеря другарката си, избраницата ми трябваше да е достатъчно умна или силна, за да си го вземе обратно. В противен случай съюзът ни нямаше да оцелее. Обещах на майка ми, че привържа ли се към жена, ще я подложа на това изпитание… И пръстенът си остана в онази горска колиба векове наред.

Лицето ми пламна.

— Каза ми, че предметът бил много ценен…

— Така е. Безкрайно скъп е за мен и семейството ми.

— Значи, срещата ми с Тъкачката…

— Беше много важно да установим дали наистина си способна да усещаш такива предмети. Но… избрах точно този предмет по свои лични подбуди.

— Значи съм спечелила сватбения си пръстен, без дори да ме попиташ дали искам да се омъжа за теб.

— Може да се каже.

Килнах глава.

— А… искаш ли да го нося?

— Само ако ти искаш.

— Но ако в Хиберн… да кажем, че нещата не потръгнат. Ще има ли как да разберат, че точно ти си мой другар? Дали няма да използват това знание срещу теб?

В очите му заискря гняв.

— Ако ни видят заедно и подушат и двама ни, ще се досетят.

— А ако се появя сама със сватбен пръстен от Двора на Нощта…

Той изръмжа тихо.

Затворих кутията с пръстена вътре.

— След като обезвредим Котела. Тогава ще обявим официално връзката си, ще се оженим, ще организираме абсурден прием и ще поканим всички жители на Веларис до един.

Рис взе кутията от ръцете ми и я остави на нощното шкафче, преди да ме поведе към леглото.

— А ако искам да направим и нещо още по-сериозно?

— Слушам те — прошепнах, докато ме полагаше върху чаршафите.

ГЛАВА 61

Никога през живота си не се бях опасвала с толкова стомана. Носех оръжия в ножници по цялото си тяло, в ботушите си, във вътрешните си джобове. А на гърба ми беше закачен илирианският меч.

Едва преди няколко часа бях изпитала удивителна радост след толкова ужаси и тъга. Едва преди няколко часа бях в обятията му и правехме любов.

А сега Рисанд, мой другар, Велик господар и партньор, стоеше до мен във фоайето заедно с Мор, Азриел и Касиан, въоръжени и готови в люспестите си брони. Всички мълчахме.

Амрен първа наруши тишината.

— Кралят на Хиберн е стар, Рис, много стар. Не се бавете.

Едно гласче прошепна до гърдите ми:

Здравей, прекрасна, дяволита лъжкиньо.

Двете половини на Книгата на Диханията, всяка прибрана в различен джоб. В една от тях беше изписано четливо заклинанието, което трябваше да изрека. Не смеех да го произнеса на глас, макар че го бях прочела поне десетина пъти.

— Ще се върнем, преди да усетиш липсата ни — обеща Рисанд. — Брани Веларис.

Амрен огледа облечените ми в ръкавици ръце и оръжията ми.

— Пред Котела Книгата изглежда безобидна — предупреди ме тя. — Ако заклинанието не проработи или не успеете да го откраднете, просто си тръгнете. — Кимнах. Тя плъзна поглед по всички ни. — Сполука.

Не очаквах повече загриженост от нея.

Обърнах се към Мор, която вече ме чакаше с протегнати ръце. Азриел щеше да ответрее Касиан и Рис, оставяйки другаря ми на няколко километра от брега, след което отново щяхме да се съберем с илирианците.

Тръгнах към Мор, но Рис излезе на пътя ми с напрегнато лице. Надигнах се на пръсти и го целунах.

— Ще се справя… всички ще се справим.

Той задържа очи върху моите дори по време на целувката, а когато се откъснах от него, погледът му отскочи към Касиан.

Касиан се поклони.

— С живота си, Велики господарю. Ще я браня с живота си.

Рис погледна към Азриел. Той също се поклони и заяви:

— И аз със своя.

Явно на другаря ми това му стигаше. Накрая погледна и към Мор.

Тя кимна и рече:

— Знам си заповедите.

Стана ми чудно какви ли са — защо не ме бяха запознали с тях, — но тя вече държеше ръката ми.

Изчезнахме от фоайето, преди да се сбогувам с Амрен.

Изчезнахме — и усетих, че пропадам през открития въздух към нощното море…

Нечие топло тяло се блъсна в моето и ме улови, преди да се уплаша и да се ответрея нанякъде.

— Спокойно — каза Касиан и направи вираж надясно. Погледнах надолу — Мор още летеше към тъмните води, но в следващия миг се изпари.

От Рис нямаше и следа. На няколко метра пред нас Азриел представляваше бърза сянка над черния океан, устремена към сушата, която наближавахме стремглаво.

Хиберн.

Не се виждаха светлини. Но го чувствах някак… древен. Като паяк, чакал търпеливо в мрежата си дълго, дълго време.

— Идвал съм тук два пъти — пророни Касиан. — И двата пъти броях минутите до мига, в който ще си тръгна.

Разбирах защо. Пред нас се издигаше стена от костенобели скали, чиито плоски, тревисти върхове преминаваха в сухи хълмове. И непреодолимо чувство за празнота.

Амаранта беше предпочела да изколи всичките си роби, вместо да ги освободи. И бе служила като командир на това място — един от многото. Ако армията, нападнала Веларис, беше просто авангардът… Преглътнах и свих ръце в юмруци под ръкавиците си.

— Ето го замъка му — обяви Касиан през стиснати зъби и кривна натам.

Отвъд една чупка в брега, изграден в скалите над океана, се издигаше строен, порутен дворец от бял камък.

Не от величествен мрамор или изящен варовик, а… мръснобял. С цвят на кост. Десетината му кули сякаш пронизваха нощното небе. По някои от прозорците и терасите мъждукаха светлинки. Отвън не се виждаше движение, дори стражи.

— Къде са всички?

— В момента стражите се сменят. — Точно на това разчиташе стратегията им. — В дъното има малка вратичка, където ще ни чака Мор. Това е най-прекият път към долните етажи.

— Предполагам не може да ни ответрее вътре.

— Има прекалено много защитни заклинания, а няма време да се бори с тях. Рис би успял, но с него ще се видим чак на излизане.

Устата ми пресъхна. Книгата прошепна до сърцето ми:

У дома… води ме у дома.

И наистина го усещах. С всеки метър, който прелитахме, все по-бързо и по-бързо, спускайки се толкова надолу, че океанската пяна смрази костите ми… усещах го.

Древен. Жесток. Предан единствено на себе си.

Котелът. Нямаше нужда да проучват къде точно го държат в замъка. Несъмнено щеше да ме привлече към себе си. Потреперих внезапно.

— Спокойно — повтори Касиан.

Полетяхме към основата на скалите и малката вратичка там. Мор я беше отворила и ни чакаше с меч в ръка.

Касиан въздъхна, но Азриел я достигна пръв, кацайки ловко и тихо, и моментално проникна в двореца, за да проучи коридора напред.

Мор ни изчака, вперила очи в Касиан. Не си казаха нито дума, но погледите, които си размениха, далеч не бяха случайни. Зачудих се какво ли им подсказваха обучението и изострените им сетива.

Проходът беше тъмен, тих. След секунда Азриел се появи на входа му.

— Справих се със стражите. — Имаше кръв по ножа му. Ясенов нож. Студените очи на Аз срещнаха моите. — Побързайте.

Нямаше нужда да се съсредоточавам, за да намеря скривалището на Котела. Той сякаш теглеше всеки мой дъх, призоваваше ме към тъмната си прегръдка.

Достигнехме ли кръстопът в прохода, Касиан и Азриел се разделяха и в повечето случаи се връщаха с окървавени ножове и ме подканваха да побързам.

През последните седмици с помощта на източниците на Азриел се бяха трудили да съставят стратегията ни с точност до минутата. Ако се окажеше, че ми трябва повече време от отделеното, ако нямаше как да помръднем Котела от мястото му… всичко щеше да е било напразно. Но не и тези жертви. Не, те не ме притесняваха изобщо.

Тези хора бяха наранили Рис. Бяха си донесли вериги, с които да отнемат силите му. Техен легион беше опустошил града ми.

Слязох в древна тъмница с потъмнели каменни стени. Мор вървеше близо до мен и очите й шареха трескаво. Вече знаех, че тя беше последната отбранителна линия.

Ако Касиан и Азриел пострадаха, на нея се полагаше да ме измъкне от това място на всяка цена. И чак тогава да довърши мисията.

Но не видях жива душа в тъмницата — не и след като илирианците ни проправеха път. Справяха се с удивителна вещина.

Достигнахме поредното стълбище, водещо надолу, надолу и все по-надолу…

Посочих към дъното му със свит стомах.

— Там долу е.

Касиан тръгна пръв с окървавения си меч в ръка. Мор и Азриел като че ли не си поеха дъх, докато не чуха тихия му сигнал откъм каменната катакомба.

Мор опря длан в гърба ми и тръгнахме надолу към мрака.

У дома — въздъхна Книгата на Диханията. — У дома.

Касиан стоеше в обла зала, разположена точно под замъка. Над рамото му витаеше кълбо елфическа светлина.

А в центъра на залата, издигнат върху малък постамент, стоеше Котелът.

ГЛАВА 62

Котелът беше отсъствие и присъствие. Тъмнина и… началото й, каквото и да беше то.

Само не и живот. Не и радост или светлина, или надежда.

Беше с размерите на вана, изкован от тъмно желязо, а трите му крака — същите онези, заради които кралят бе претършувал храмовете — приличаха на пълзящи корени, покрити с тръни.

Никога не бях виждала по-ужасно нещо — и по-примамливо.

Лицето на Мор бледнееше като восък.

— Побързай — подкани ме тя. — Имаме само няколко минути.

Азриел огледа стаята, стълбището, от което бяхме дошли, Котела, краката му. Понечих да се доближа до постамента, но той ме спря с ръка.

— Слушайте.

Заслушахме се.

Не чухме думи. А пулс.

Сякаш през залата циркулираше кръв. Сякаш Котелът имаше туптящо сърце.

Сходството събира. Тръгнах към него. Мор ме следваше по петите, но не ме спря, когато се качих на постамента.

В Котела имаше само мастилена, виеща се чернота.

Може би цялата вселена произхождаше от него.

Докоснах ръба му и илирианците се напрегнаха осезаемо до мен. Болка — болка и екстаз, и сила, и слабост нахлуха в тялото ми. Всичко съществуващо и несъществуващо, огън и лед, светлина и мрак, потоп и суша.

Картата на сътворението.

Намерих пътя обратно до съзнанието си и се подготвих за заклинанието.

Извадих листа с разтреперана ръка и пръстите ми докоснаха едната половина от Книгата.

Сладкодумна лъжкиня, многолика дама…

Хванала с една ръка Книгата на Диханията, а с другата — ръба на Котела, излязох от себе си и през кръвта ми пробяга силен заряд, сякаш се бях превърнала в гръмоотвод.

Да, вече знаеш, принцесо на мършата… знаеш какво трябва да сториш…

— Фейра — прошепна предупредително Мор.

Но устата ми беше чужда, устните ми сякаш бяха чак във Веларис, когато енергиите на Котела и Книгата се сляха в мен.

Другата — изсъска Книгата. — Донеси ни другата… събери ни, освободи ни.

Извадих Книгата от джоба си и я пъхнах под мишница, напипвайки втората половина.

Прелестно момиче, красива птичка… толкова мило, така великодушно…

Заедно заедно заедно.

— Фейра. — Гласът на Мор проряза песента и на двете половини.

Амрен грешеше. Поотделно силата им беше раздвоена — недостатъчна да се пребори със свирепото могъщество на Котела. Но ако бяха заедно… да, ако бяха заедно, заклинанието щеше да проработи.

Щях да се превърна не в проводник помежду им, а в техен повелител. Нямаше как да преместим Котела — трябваше да го надвием тук.

Осъзнавайки какво се канех да направя, Мор изруга и скочи към мен.

Но твърде късно.

Положих едната половина от Книгата върху другата.

Тиха вълна мощ заглуши ушите ми, подкоси костите ми.

А после нищо.

Отнякъде далеч Мор каза:

— Не бива да рискуваме…

— Дай й минута — прекъсна я Касиан.

Аз бях Книгата и Котелът, и звук, и тишина.

Бях жива река, в която двете се преливаха в бурен танц, като прилив без начало и край.

Заклинанието… магическите думи…

Погледнах листа в ръката си, но очите ми не виждаха, устните ми отказваха да помръднат.

Нямаше да им позволя да ме използват като инструмент, като пионка. Нямаше да служа за проводник и лакей на тези древни неща…

Бях наизустила заклинанието. Щях да го произнеса, да изпълня съзнанието си с него…

Първата дума се оформи в дъното на паметта ми. Завлачих се към нея с протегнати ръце — към думата, чиято нишка щеше да ме върне в тялото ми, в истинското ми аз…

Силни ръце ме издърпаха назад, изтръгнаха ме от нея.

Мътна светлина и плесенясали камъни се изляха обратно в света ми, залата се завъртя пред погледа ми, а като си поех дъх, осъзнах, че Азриел ме разтърсва с толкова изцъклени очи, че бялото им светеше в мрака. Какво се беше случило, какво…

Над главите ни проехтяха стъпки. Азриел мигновено ме тикна зад себе си и вдигна окървавения си меч.

Движението избистри главата ми достатъчно, че да усетя как нещо мокро и топло се стича по долната ми устна и брадичката ми. Кръв — носът ми кървеше.

Стъпките се приближиха и приятелите ми посрещнаха с извадени оръжия красивия, кестеняв мъж, който заслиза с горда крачка по стълбището. Човек — краищата на ушите му бяха обли. Но очите му…

Познавах цвета на тези очи. Цели три месеца бях гледала едното, затворено в кристал.

— Наивна глупачка — каза мъжът.

— Юриан — пророних аз.

ГЛАВА 63

Премерих с поглед разстоянието между приятелите ми и Юриан, сравних моя меч с двата кръстосани на гърба му. Касиан пристъпи към слизащия по стълбището воин и изръмжа:

— Ти.

Юриан се подсмихна.

— Май си се изкачил в йерархията, а? Поздравления.

Почувствах как се носи към нас. Като вълна от нощ и ярост Рис изникна до мен. С толкова неусетно движение изтръгна Книгата от ръцете ми и я пъхна в своя джоб, че почти не разбрах какво е станало.

Но в мига, в който металът напусна пръстите ми… Свещена Майко, какво се беше случило? Бях се провалила, така лесно беше превзела съзнанието ми, че…

— Добре изглеждаш, Юриан — отбеляза Рис и отиде до Касиан, небрежно заставайки между мен и древния воин. — За труп.

— При последната ни среща — усмихна се през зъби Юриан — още топлеше чаршафите на Амаранта.

— Значи си запомнил — провлачи спокойно Рисанд, макар че аз самата горях от ярост. — Интересно.

Юриан стрелна поглед към Мор.

— Къде е Мириам?

— Мъртва е — отговори с равен тон Мор. Разправяше същата лъжа от цели петстотин години. — Двамата с Дракон се удавиха в Еритрейско море. — Безизразното лице на принцесата на кошмарите.

— Лъжкиня — подхвърли Юриан. — Винаги си била лъжкиня, Мориган.

От гърлото на Азриел се изтръгна стържещ звук, какъвто не бях чувала от него досега.

Юриан не му обърна внимание. Гърдите му се надигнаха от гняв.

— Къде си отвела Мириам?

— Далеч от теб — отвърна Мор. — При принц Дракон. Двамата станаха другари и се ожениха още в нощта, когато ти уби Клития. Оттогава нито веднъж не е помислила за теб.

Бурна омраза изкриви бронзовото му лице. Юриан — героят на човешките легиони… превърнал се с годините в едно от онези чудовища, с които се сражаваше.

Рис се пресегна назад да хване ръката ми. Бяхме видели достатъчно. Аз стиснах ръба на Котела, призовавайки го да се подчини, да дойде с нас. И се приготвих за вятъра и тъмнината.

Само че те не дойдоха.

Мор хвана ръцете на Касиан и Азриел — но не помръдна от мястото си.

Юриан се усмихна.

— Нов трик? — провлачи Рисанд, стисвайки ръката ми още по-силно.

Юриан сви рамене.

— Изпрати ме да ви разсейвам, докато довърши заклинанието си. — Усмивката му стана вълча. — Ще напуснете замъка само с негово разрешение. Или на парчета.

Кръвта ми се смръзна. Касиан и Азриел заеха бойни пози, но Рис просто килна глава. Усетих как тъмната му сила се надига и надига, сякаш се готвеше да размаже Юриан на място.

Но нищо не се случи. Не почувствах дори полъх от онзи нощен вятър.

— А, да, това е другото — обясни Юриан. — Не помниш ли? Е, явно си забравил. Добре че аз бях там, буден през цялото време, Рисанд. Тя открадна неговата Книга със заклинания, за да отнеме силите ти.

Вътре в мен, сякаш ключ, завъртян в ключалка, онова ядро от нажежена мощ просто… застина. Връзката му със съзнанието и душата ми се скъса — не, някаква невидима ръка я стисна толкова силно, че нищо не можеше да премине по нея.

Потърсих съзнанието на Рис, нашата връзка…

Но се натъкнах на твърда стена. Не диамантена, а от странен, бездушен камък.

— Той обаче си я върна — продължи Юриан, докато блъсках по стената и неуспешно се мъчех да призова силите си. — Тя и бездруго не знаеше как да използва половината от по-злите заклинания. Можеш ли да си представиш какво е да не можеш да спиш, да пиеш и ядеш, да дишаш и чувстваш цели петстотин години? Да си постоянно буден, принуден да наблюдаваш всяко нейно действие?

Всичко това го беше подлудило — изтезавало беше душата му до полуда. Това беше острият блясък в очите му.

— Едва ли е било чак толкова лошо — отбеляза Рисанд, макар и да знаех, че през това време се бори с магията, която ни държеше далече един от друг. — Все пак сега работиш за господаря й.

Неестествено белите зъби на Юриан просветнаха в мрака.

— Страданието ви ще бъде дълго и непоносимо.

— Звучи прекрасно — коментира Рис и ни обърна към изхода. Безмълвен вик да бягаме.

Но в този миг някой се появи на върха на стълбището.

Познавах го — в мозъка на костите си. Дългата до раменете черна коса, червендалестата кожа, дрехите, клонящи по-скоро към практичното, отколкото към изтънченото. Беше с изненадващо невнушителен ръст, но мускулест като младеж.

Лицето му беше като на човешки мъж към четирийсетте… Умерено красиво, сякаш за да прикрие бездънните, наситени с омраза черни очи, горящи в него.

Кралят на Хиберн каза:

— Толкова лесно влязохте в капана ми, че, откровено казано, съм разочарован.

По-бързо, отколкото можехме да предвидим, Юриан изстреля скрита досега ясенова стрела в гърдите на Азриел.

Мор изпищя.

Нямахме друг избор, освен да тръгнем с краля.

Ясеновата стрела беше покрита с отровата кръвогибел, която, по негови думи, се подчиняваше на волята му. Ако се съпротивлявахме, ако не го последвахме до горните етажи на замъка, щеше да я насочи право към сърцето на Азриел. А без магическите ни сили, без способността ни да се ответряваме…

Ако можех някак да се докопам до Азриел, да му дам глътка от кръвта си… Но това изискваше твърде много време и движение.

Касиан и Рис го носеха между тях, докато кръвта му капеше по витите стълбища на замъка.

Двете с Мор ги следвахме, опитвайки да не стъпваме в червените капки, а Юриан вървеше плътно зад нас. Мор трепереше — мъчеше се да запази самообладание, но въпреки това трепереше, загледана в щръкналия между крилете му край на стрелата.

Никой от нас не смееше да нападне краля на Хиберн, който ни водеше най-отпред. Беше взел Котела със себе си — само щракна с пръсти, хвърляйки ми коварен поглед, и той изчезна.

Знаехме, че блъфира. Само за миг можеха да убият Азриел.

Стражите бяха наизлезли. Придворните също. Върховни елфи и същества — с незнайно каква роля в двореца — ни се усмихваха, сякаш гледаха вечерята си. Очите на всички им бяха мъртви. Празни.

Наоколо нямаше нито мебели, нито произведения на изкуството. Замъкът наподобяваше скелета на някое могъщо създание.

Вратите на тронната зала бяха отворени и гледката отвъд тях ме смая. Стоях пред тронната зала, допринесла за увлечението на Амаранта по публичните изяви на жестокост. Кълба елфическа светлина пълзяха край костенобелите стени, чиито прозорци предлагаха изглед към буйното море далеч под нас.

Кралят се качи на подиум, изсечен от едно цяло парче тъмен смарагд. Тронът му беше направен от кости… Усетих как кръвта се изцеди от лицето ми. Човешки кости. Потъмнели и загладени от дългите години на употреба. Спряхме пред подиума, а Юриан остана злобно ухилен зад гърбовете ни. Вратите на тронната зала се затвориха.

Без да поглежда никой от нас, кралят обяви:

— Е, аз изпълних своята част от уговорката, сега е ваш ред.

Откъм сенките до една странична врата изникнаха две фигури.

Аз заклатих глава, сякаш можех да изтрия от погледа си лицата на Люсиен и Тамлин.

ГЛАВА 64

Рисанд застина като мъртвец. Касиан изръмжа. Азриел, увиснал между тях, опита да вдигне глава, но не успя.

Аз се взирах в Тамлин — в лицето, донесло ми толкова радост и мъка, — който спря на около пет метра от нас.

Носеше колана си с ножове — илириански ловни оръжия.

Златистата му коса беше скъсена, а лицето му изглеждаше по-изпито от всякога. Зелените му очи се блещеха насреща ми — попиваха ме от глава до пети, попиваха бойните ми одежди, илирианския меч и ножовете ми, мястото ми сред приятелите ми — семейството ми.

Значи се беше съюзил с краля на Хиберн.

— Не — пророних.

Тамлин обаче се осмели да направи още крачка напред, загледан в мен, сякаш виждаше призрак. Люсиен сложи ръка на рамото му да го спре. Металното му око жужеше в черепа му.

— Не — повторих, този път по-високо.

— Какво ти е коствало? — попита тихо Рисанд.

Задращих с нокти по стената, разделяща съзнанията ни; замятах се неистово в хватката на юмрука, задушаващ магията ми.

Без да отчете въпроса му, Тамлин обърна поглед към краля.

— Имате думата ми.

Кралят се усмихна.

Пристъпих към Тамлин.

— Какво си направил?

Кралят на Хиберн обясни от трона си:

— Сключихме сделка. Аз му предавам вас, а той пропуска армиите ми в Притиан през земите си. Където ще се установим, докато разрушаваме онази глупава стена.

Поклатих глава. Люсиен отказа да посрещне умолителния поглед, който му отправих.

— Ти си умопомрачен — изсъска Касиан.

Тамлин протегна ръка към мен.

— Фейра. — Заповед. Сякаш бях личното му куче.

Не помръднах от мястото си. Трябваше да се освободя; да освободя проклетата си сила…

— Ти — поде кралят, посочвайки ме с дебел показалец — си много трудна за залавяне. Естествено, уговорката ни включва и да работиш за мен, след като се завърнеш при съпруга си, но… Всъщност съпруг или бъдещ съпруг ти е Тамлин? Не си спомням.

Люсиен плъзна поглед по всички ни с пребледняло лице.

— Тамлин — пророни той.

Той обаче не свали ръката, протегната към мен.

— Отиваме си у дома.

Отстъпих назад — към Рисанд, който още подпираше Азриел.

— А, има и още нещо — продължи кралят. — Искаше ми се… Е, всъщност Юриан изяви желание. Общо взето, с един куршум два заека. Та искаме Великия господар на Двора на Нощта мъртъв. И да разберем кои са приятелите му. Юриан много се е ядосвал, че цели петдесет години не си ги разкрил. Е, Юриан, вече знаеш кои са. И можеш да правиш каквото решиш с тях.

Приятелите ми бяха в бойна готовност. Дори Азриел придвижваше една от окървавените си, белязани ръце към мечовете си. Кръвта му се стичаше в локва до ботушите ми.

Обърнах се към Тамлин и заявих с равен, спокоен глас:

— Няма да ходя никъде с теб.

— Друго ще говориш, скъпа моя — отвърна вместо него кралят, — когато изпълня последната част от уговорката ни.

Стомахът ми се сви на топка от ужас.

Кралят кимна с брадичка към лявата ми ръка.

— Ще прекъсна връзката между двама ви с Рисанд.

— Моля те — прошепнах.

— Как иначе Тамлин ще си върне булката? Не е редно съпругата му да търчи при друг мъж веднъж месечно.

Рис не продума, макар че усетих как стисва Азриел по-силно. Следеше ситуацията, бореше се да освободи силата си. Мисълта, мълчанието помежду ни да се проточи завинаги…

Тамлин още стоеше в далечния край на грубия полукръг, който образувахме пред подиума.

— Недей — примолих му се с пресеклив глас. — Не му го позволявай. Казах ти… казах ти, че съм добре. Че съм си тръгнала…

— Не беше добре — озъби се Тамлин. — Той е използвал връзката ви, за да те манипулира. Защо според теб отсъствах толкова често? Търсех начин да те освободя. А ти ме напусна.

— Напуснах те, защото щях да умра в онази къща!

Кралят на Хиберн изцъка с език.

— Май не това очакваше, а?

Тамлин му изръмжа, но отново протегна ръка към мен.

— Да се прибираме у дома. Веднага.

— Не.

— Фейра. — Непоклатима команда.

Рис почти не дишаше — почти не помръдваше.

Тогава осъзнах… правеше го, за да не издаде мириса си. Нашият мирис. Единението ни.

Юриан беше извадил меча си и гледаше Мор сякаш се канеше да убие първо нея. Окървавеното лице на Азриел се изкриви от гняв, когато го забеляза. Касиан, още вкопчен в приятеля си, плъзна преценяващ поглед по трима им и се подготви за бой.

Спрях да блъскам по юмрука, стиснал силата ми. Вместо това го загалих нежно, любящо.

Аз съм Върховен елф и човек, всичко и нищо — казах на магията, която ме държеше. — Ти нямаш влияние над мен. Аз съм като теб — истинска и нереална, просто малки откъслеци сила. Ти нямаш влияние над мен.

— Ще дойда с вас — рекох тихо на Тамлин и Люсиен, който пристъпи нервно от крак на крак, — ако ги пуснете да си вървят.

Нямаш влияние над мен.

Лицето на Тамлин се разкриви от гняв.

— Те са чудовища. Те са… — Вместо да довърши изречението си, прекоси залата, протегнал ръка да ме сграбчи. Да ме ответрее оттук.

Нямаш влияние над мен.

Юмрукът, стиснал силата ми, се отпусна. Изчезна.

Тамлин се спусна към мен. Бързо — прекалено бързо…

Превърнах се в мъгла и сянка.

И се ответрих далеч от него. Тамлин залитна и кралят се изсмя.

В следващия миг Рис го повали с юмрук в лицето.

Запъхтяна, отстъпих назад, право в обятията на Рисанд и той преметна ръка през кръста ми, намокряйки гърба ми с кръвта на Азриел. Зад нас Мор скочи да поеме шпионина и прехвърли отпуснатата му ръка през раменете си.

Но стената от бездушен камък си оставаше в съзнанието ми и продължаваше да заприщва силите на Рис.

Тамлин стана от земята, избърса кръвта от носа си и заотстъпва към Люсиен, чиято ръка вече беше върху дръжката на меча му.

Но малко преди да го достигне, Тамлин се олюля на краката си. Лицето му пребледня от ярост.

И осъзнах, че е разбрал истината миг преди кралят да се изсмее отново.

— Не е за вярване. Булката ти те е напуснала, за да намери другаря си. Майката има извратено чувство за хумор. И колко е талантлива само приятелката ти. Кажи ми, момиче: как се освободи от магията ми?

Не му обърнах внимание. Но омразата в очите на Тамлин накара коленете ми да се подкосят.

— Съжалявам — пророних искрено.

Тамлин стрелна бесен поглед към Рисанд.

— Ти — озъби му се с глас, по-скоро животински, отколкото елфически. — Какво си й направил?

Вратите зад нас се отвориха и в залата се стекоха войници. Някои от тях приличаха на Атора. Други бяха по-страшни. Изливаха се още и още, докато не изпълниха цялото помещение, заприщвайки изходите му сред дрънчене на тежки брони и оръжия.

Мор и Касиан — тялото на Азриел помежду им се отпускаше все повече, а клепачите му видимо натежаваха — обходиха с погледи всеки от войниците, всяко оръжие, преценявайки кой е най-добрият ни шанс за бягство. Оставих тази задача на тях и отново се обърнах към Тамлин.

— Няма да дойда с теб — изплюх насреща му. — И дори да ме принудиш, знай, че си безгръбначно, глупаво копеле, задето ни предаваш на него! Имаш ли представа какво иска да направи с Котела?

— О, възнамерявам да направя много, много неща с него — потвърди кралят.

И Котелът се появи между нас.

— Като започна още отсега.

Убий го убий го убий го.

Не можех да преценя дали гласът е мой, или на Котела. Но не ме интересуваше. Дадох воля на стихията в себе си.

И мигновено се покрих с остри нокти, могъщи криле и сенки, обградени от вода и огън…

Но в следващия момент изчезнаха, задушени от невидимата ръка, която отново стисна силата, толкова безпощадно, че останах без дъх.

— О! — изцъка с език кралят. — Каква гледка само. Рожба на седемте двора. Ведно с тях и коренно различна. Да знаеш как мърка Котелът в твое присъствие. Искаше да го използваш ли? Да го унищожиш, може би? С онази Книга можеше да постигнеш и двете.

Не му отговорих. Кралят сви рамене.

— Съвсем скоро ще разбера.

— Не съм сключвала никакви сделки с теб.

— Така е, но господарят ти го направи, а ти ще му се подчиниш.

Във вените ми се разля лава.

— Ако ме отведеш оттук — изсъсках срещу Тамлин, — ако ме разделиш с другаря ми, ще те унищожа. Ще унищожа двора ти и всичко, което обичаш.

Тамлин стисна устни. Но отвърна просто:

— Не знаеш какво говориш.

Люсиен изтръпна.

Кралят кимна на стражите до страничната врата, през която бяха влезли Тамлин и Люсиен.

— Прав си, не знае. — Големите порти се отвориха отново. — Никой нищо няма да унищожава — заяви кралят, докато в залата влизаха още хора — жени.

Четири жени. Човешки жени. Четирите оцелели кралици.

— Защото — продължи кралят, наблюдавайки как стражите на простосмъртните влизат след тях през портите, повлекли нещо помежду си — съвсем скоро ще се увериш, Фейра Арчерън, че е в твой интерес да си покорна.

Четирите кралици ни се ухилиха с откровена омраза в очите.

И направиха път на стражите си.

Небивал страх нахлу в сърцето ми, когато мъжете стовариха окованите ми сестри пред краля на Хиберн.

ГЛАВА 65

Това беше ново ниво на ада. Нов вид кошмар. Дори опитах да се събудя.

Но те наистина стояха пред мен — изцапани, със съдрани нощници от коприна и дантела.

Илейн ридаеше тихо и превръзката на устата й беше подгизнала от сълзи. Неста, чиято коса беше разрошена, сякаш се беше съпротивлявала като дива котка, ни оглеждаше задъхано. Погледът й спря върху Котела.

— Допусна огромна грешка, когато реши да издирваш Книгата — заяви кралят на Рисанд, чиито ръце още ме опасваха през кръста. — Нямах нужда от нея. Предпочитах да си остане скрита. Но щом хората ти започнаха да душат наоколо… Сметнах, че няма по-добър кандидат за свръзка с човешкото кралство от наскоро преродения ми приятел Юриан. Току-що се беше възстановил от тежкия процес и нямаше търпение да види как се е преобразил някогашният му дом, затова с радост посети континента.

Кралиците му се усмихнаха — дори се поклониха. Ръцете на Рис се стегнаха около мен в безмълвно предупреждение.

— Храбрият, мъдър Юриан, претърпял толкова мъки в края на Войната, вече беше мой съюзник. И с готовност убеди простосмъртните кралици да подкрепят каузата ми. Срещу определена цена, разбира се, но това не е важно в момента. Те имаха прозорливостта да се съюзят с мен, вместо да позволят на вас, чудовищата от Двора на Нощта, да управлявате и сеете разруха. Юриан с право предупреди Техни Величества, че ще опитате да им вземете Книгата, че ще пълните ушите им с лъжи за любов и добрина, при положение че той с очите си бе видял на какво е способен Великият господар на Двора на Нощта. Възродих героя на човешкия народ като жест на добра воля. Нямам желание да нападам континента, а да си сътруднича с владетелите му. Защитих двора им от любопитни очи, за да им покажа колко ползотворен ще е за тях съюзът ни. — Той се подсмихна на Азриел, който едвам вдигна глава да му се озъби. — Положи впечатляващи усилия да проникнеш в свещения им дворец, сенкопоецо, но така само доказа на Техни Величества, че намеренията на двора ви не са толкова великодушни, колкото твърдяхте.

— Лъжец — изсъсках аз и се завъртях към кралиците, дръзвайки да се отдалеча само с крачка от Рис. — Те са лъжци и ако не пуснете сестрите ми, ще ви избия до…

— Чувате ли с какви заплахи си служи Дворът на Нощта? — изтъкна кралят на простосмъртните кралици, чиито стражи вече ни обграждаха. — Убийства, ултиматуми… Те целят да отнемат животи. Аз дарявам живот.

Без да отчете думите ми, старата кралица се обърна към краля:

— Тогава ни покажете. Нека видим дара, който ни обещахте.

Рисанд ме придърпа обратно към себе си и каза тихо на кралицата:

— Глупачка.

— За такава ли я смяташ? — намеси се кралят. — Защо да се предава на старостта и болежките, при положение че мога да й предложа нещо много по-добро? — Той махна с ръка към мен. — Вечна младост. Можеш ли да отречеш ползите от нея? Простосмъртна кралица се превръща във всевечен владетел. Е, има и рискове. Понякога преходът е доста… труден. Но една силна жена може да го преодолее.

Най-младата кралица, тъмнокосата, се усмихна леко. Безочлива младост — и горчиви старини. Само другите две, онези, винаги облечени в черно и бяло, като че ли се колебаеха, пристъпвайки по-близо една до друга и великанските си стражи.

Старата кралица вирна брадичка.

— Покажи ни. Демонстрирай, че е възможно и безопасно.

Спомних си, че онзи ден бе говорила разпалено за вечна младост. Лицемерна кучка.

Кралят кимна.

— Защо според теб помолих скъпата ми приятелка Ианта да проучи с кого би предпочела да прекара вечността Фейра Арчерън? — Ужас изпълни ушите ми с грохотна тишина, но обърнах въпросителен поглед към кралиците. Кралят поясни: — О, първо тях попитах. Но те сметнаха, че би било твърде… некоректно да издадат две млади, заблудени жени. Ианта обаче нямаше такива угризения. Приемете го като сватбен подарък — добави, обръщайки се към Тамлин.

По лицето на Тамлин се изписа изненада.

— Какво?

Кралят килна глава, видимо наслаждавайки се на всяка своя дума.

— Май Върховната жрица е чакала да ти го съобщи, като се върнеш, но не я ли попита защо мисли, че мога да наруша уговорката ни? Защо толкова често размишляваше по въпроса? От толкова хилядолетия Върховните жрици са принудени да се прекланят пред Великите господари. А тя е прекарала цял куп години в онзи чужд двор… колко открито съзнание има само. След като се срещнахме и я накарах да си представи Притиан без Велики господари, а управляван единствено от възвишени, мъдри Върховни жрици не й бяха нужни много увещания.

Щях да повърна. Поне и Тамлин изглеждаше така.

Люсиен имаше потресен вид.

— Предала е… предала е семейството на Фейра. В твои ръце.

Бях разказала на Ианта всичко за сестрите си. Тя ме беше разпитвала. Интересуваше се кои са, къде живеят. А аз, глупачката, съкрушената глупачка… И бях разказала всичко.

— Предала? — Кралят изсумтя. — По-скоро ги е спасила от оковите на смъртността. По нейни думи и двете са жени със силен дух, също като сестра им. Несъмнено ще оцелеят. И ще докажат на кралиците ни, че преходът е възможен. Стига човек да е достатъчно силен.

Сърцето ми спря.

— Да не си посмял…

— Съветвам ви да се подготвите — прекъсна ме кралят.

След това в тронната зала избухна хаос.

Връхлетя ни бяла, необятна, ужасяваща сила.

Всички се строполихме на пода и усетих само как тялото на Рисанд покрива моето, чух болезнения му вик, след като беше поел по-голямата част от магията на краля.

Касиан се извъртя и разпери криле да защити Азриел.

Но крилете му… крилете му…

Писъкът на Касиан, докато остри нокти от чиста магия раздираха крилете му, беше най-покъртителният звук, достигал някога ушите ми. Мор се спусна към него, но беше твърде късно.

След миг Рис се надигна от мен, явно за да налети на краля, но ни удари нова вълна, и още една. Рис се сгромоляса на колене.

Сестрите ми крещяха през превръзките на устите си. Но писъкът на Илейн — предупреждение. Предупреждение да…

Отдясно вече не ме пазеше никой и Тамлин се възползва, хуквайки към мен.

Хвърлих един от ножовете си по него — с всички сили.

Той се наведе и му се изплъзна. И заотстъпва назад, като видя втория в ръката ми, зяпнал в мен, в Рис, сякаш вече виждаше единението помежду ни.

В следващия момент войниците се стекоха помежду ни и аз се завъртях към Касиан и Азриел — двамата лежаха на земята, а Юриан им се надсмиваше, вперил самодоволен поглед в кървящите криле на Касиан…

Целите бяха раздрани.

Хукнах към него. Кръвта ми. Може би глътка от нея…

Мор, която досега коленичеше до Касиан, скочи с боен вик към краля.

Той изпрати кълбо от магията си срещу нея. Тя му се изплъзна, стиснала ножа си в ръка, и…

Азриел изрева от болка.

Тя замръзна на място. Спря на половин метър от трона. Ножът й издрънча на земята.

Кралят стана.

— Каква могъща кралица — възхити се той.

И Мор заотстъпва назад.

— Какъв трофей — продължи кралят, поглъщайки я с черния си поглед.

Азриел вдигна глава от локвата кръв, в която лежеше, и изрева в ярост и агония:

— Да не си я докоснал.

Мор погледна към Азриел — в очите й гореше истински страх. Страх — и нещо друго. Върна се обратно и отново коленичи пред него, притискайки длан към раната му. Азриел изсъска — но покри окървавените й пръсти със своите.

Рис застана между мен и краля, а аз паднах на колене до Касиан и разкъсах кожения си ръкав…

— По-хубавичката първо — нареди кралят, вече забравил за Мор.

Завъртях се — и в този миг кралските стражи ме сграбчиха изотзад. Рис веднага се спусна към мен, но Азриел изкрещя с извит гръб — отровата на краля проникваше по-надълбоко в тялото му.

— Въздържай се от глупави идеи, Рисанд — заяви кралят. После се обърна към мен с усмивка. — Ако някой от вас се намеси, сенкопоецът умира. Жалко за крилата на другия главорез. — Той се поклони насмешливо на сестрите ми. — Дами, вечността ви очаква. Докажете на Техни Величества, че Котелът е безопасен за… надарените със силен дух.

Поклатих глава, неспособна да си поема въздух, да намеря изход…

Завлачиха разтрепераната ридаеща Илейн напред. Към Котела.

Неста се замята в ръцете на стражите.

— Спри — нареди Тамлин.

Кралят не му обърна внимание.

Люсиен отново хвана дръжката на меча си.

— Спри веднага.

Неста крещеше на стражите, на краля, но Илейн наближаваше неумолимо Котела. Кралят махна с ръка и той се изпълни с течност до ръба. Не, не…

Кралиците наблюдаваха безучастно, с каменни лица. Рис и Мор не смееха да помръднат. Вече ни разделяше цяла стена от стражи.

— Това не влизаше в уговорката ни — изплю Тамлин срещу краля. — Спри ги.

— Не ме е грижа — отвърна лаконично кралят.

Тамлин скочи към трона, сякаш решен да го разкъса на парчета.

Нажежената до бяло магия на краля го блъсна със страшна мощ и го прикова към земята.

Тамлин напрегна сили да се измъкне от светлинния нашийник около врата си, от магическите окови около китките си. Златната му магия пламна — но безуспешно. Аз задращих юмрука, стиснал моята, заудрях го…

Двамата стражи, водещи Илейн, вкопчиха ръце в нея и я вдигнаха във въздуха. Люсиен пристъпи несигурно напред. Тя зарита Котела, сякаш можеше да се изтласка от него, да го прекатури…

— Достатъчно — извика Люсиен и скочи към Илейн и към Котела.

Но силата на краля окова и него, тръшвайки го на земята до Тамлин. Единственото му око запрескача трескаво между Илейн и Великия господар.

— Моля те — провикнах се към краля, който тъкмо даваше знак да пъхнат Илейн във водата. — Умолявам те, ще направя каквото кажеш, ще ти дам всичко. — Скочих на крака, отдалечих се от окървавения Касиан и погледнах кралиците. — Не ви трябва друго доказателство. Виждате мен. Виждате и Юриан.

Старата кралица заяви:

— Ти си крадла и лъжкиня. Съзаклятничеше със сестра ни. Трябваше да накажем и теб, но вместо това ти поднасяме подарък.

Кракът на Илейн потъна във водата и тя изпищя — изпищя толкова уплашено, че заплаках от мъка.

— Моля ви — казах незнайно на кого.

Неста продължаваше да се бори, да реве през превръзката.

Илейн, за която Неста беше готова да убива, да продава тялото си, да краде. Милата, грижовна Илейн. Илейн, която щеше да се омъжи за сина на лорд, върл противник на елфите…

Стражите потопиха сестра ми в Котела с едно неумолимо движение.

Писъкът ми още отекваше в залата, когато и главата й потъна.

И не изплува.

Крясъците на Неста останаха единственият звук в залата. Касиан скочи сляпо към тях — към нея, стенейки от болка.

Кралят на Хиберн се поклони леко на кралиците.

— Наблюдавайте.

Отвъд стената от стражи помежду ни Рис сви ръце в юмруци. Но и той като нас с Мор не помръдна от мястото си, не и когато животът на Азриел беше в ръцете на краля.

Сякаш побутнат от невидима сила, Котелът се прекатури.

От ръба му в същински водопад се изля повече вода, отколкото реално можеше да побере. Черна, бълваща пушек вода.

И сякаш мощна вълна изхвърли Илейн по лице върху каменния под.

Краката й бяха толкова бледи — така фини. Не си спомнях кога за последно ги бях виждала голи.

Кралиците се приближиха. Жива, трябваше да е жива, да е искала да живее…

Илейн вдиша въздух и слабият й гръб се надигна. Мократа й нощница беше почти прозрачна.

А когато се поизправи на лакти, все още с превръзката на уста, и извъртя глава към мен…

Неста закрещя отново.

Бледата кожа на Илейн сияеше леко. Лицето й бе станало още по-красиво — безкрайно красиво, — а ушите й… Острите им върхове стърчаха под мократа й коса.

Кралиците ахнаха. А в моите мисли нахлу образът на баща ми. Как щеше да реагира, какво щеше да каже, когато най-любимата му дъщеря го погледнеше с елфическо лице?

— Значи не е смъртоносно — прошепна тъмнокосата с грейнали очи.

Паднах на колене и заридах, а стражите дори не опитаха да ме хванат. Какво беше направил, какво…

— А сега е ред и на дивата котка, ако обичате — нареди кралят на Хиберн.

Завъртях глава към Неста, която се умълча мигновено. Котелът се изправи от само себе си.

Касиан отново се размърда и пак се свлече на пода — но протегна немощно ръка. Към Неста.

Илейн още трепереше върху мокрите камъни. Нощницата се беше набрала по бедрата й, а малките й гърди прозираха напълно през подгизналия плат. Стражите се хилеха похотливо.

Люсиен надмогна за момент магията, сграбчила гърлото му, и изграчи на краля:

— Не я карай да лежи на пода…

Проблесна светлина, чу се стържене и Люсиен тръгна към Илейн, освободен от оковите си. Тамлин остана прикован към земята с превръзка от седефена магия през устата. Очите му следяха Люсиен, който съблече жакета си и коленичи пред Илейн. Тя се отдръпна уплашено от дрехата, от него…

Стражите влачеха Неста към Котела.

Имаше толкова много видове изтезания.

С Рис бяхме претърпели един от тях.

Сега ставах свидетел на още един.

Изтезанието, което Рис цели петдесет години бе избягвал; което още го преследваше в кошмарите му. Да не може да направи нищо, да се опълчи на злото… докато прекършваха най-близките ни хора. Погледите ни се срещнаха. Във виолетовите му очи се гърчеше агония — гняв и чувство за вина и непреодолима агония. Огледален образ на моите.

Неста се бори до последно.

Не им се даде лесно. Дращеше, риташе и се мяташе.

Но не беше достатъчно.

А ние не можехме да я спасим.

Стражите я вдигнаха. Илейн продължаваше да трепери на земята, наметната с жакета на Люсиен. Не смееше да погледне към Котела зад себе си, докато Неста разплискваше водата с крака.

Касиан се раздвижи отново. Съдраните му криле потрепваха, разплисквайки кръв, мускулите му подскачаха в немощни спазми. Бесните крясъци на Неста накараха очите му да се отворят, премрежени и незрящи, сякаш в отговор на вътрешен позив, на обещанието, което й беше дал. Но болката отново го запрати в несвяст.

Потопиха Неста до раменете. Тя продължаваше да се мята, разплисквайки водата. Крещеше бясно и се съпротивляваше с всички сили.

— И главата — изсъска кралят.

Стражите потопиха с усилие слабите й рамене. И натиснаха кестенявозлатистата й глава.

Тя се опълчи за последно, освобождавайки дългата си, бледа ръка.

Оголи зъби и посочи с пръст краля на Хиберн.

Проклятие.

И обещание.

А когато и главата й потъна, когато тикнаха ръката й във водата, по лицето на краля се изписа леко притеснение.

Тъмната вода побушува още малко. После утихна.

Аз повърнах на пода.

Стражите най-сетне позволиха на Рисанд да коленичи до мен в гаснещата локва от кръвта на Касиан — да ме прегърне, докато Котелът се накланяше отново.

Водата се изля и Люсиен вдигна Илейн на ръце. Магическите окови на Тамлин изчезнаха заедно с превръзката на устата му. Той веднага скочи на крака и се озъби на краля. Дори юмрукът, стиснал съзнанието ми, се отпусна. Сякаш кралят знаеше, че победата е негова.

Но не ме интересуваше. Не и докато Неста лежеше върху каменния под.

Веднага усетих, че е различна.

Метаморфозата й беше различна от тази на Илейн.

Усетих го още преди да поеме първата си глътка въздух.

Сякаш Котелът бе принуден да й отдаде повече, отколкото бе възнамерявал. Сякаш Неста се беше борила дори в търбуха му, решена, че щом я пращаха в ада, щеше да вземе проклетия Котел със себе си.

Сякаш сочейки краля на Хиберн, се беше обрекла да му отмъсти на всяка цена.

Неста пое глътка въздух. И когато видях подсилената й красота, заострените й уши… Когато ме погледна…

Ярост. Мощ. Злоба.

В следващия миг всичко това изчезна и лицето й се сбърчи от ужас, но сестра ми не се скова, не се отдаде на страха. Най-сетне беше свободна.

Стана, олюлявайки се на малко по-дългите си, по-слаби крака, изтръгна превръзката от устата си…

И се хвърли към Люсиен. Грабна Илейн от ръцете му и изкрещя:

— Не я докосвай!

Краката на Илейн се подхлъзнаха на пода, но Неста я хвана и докосна угрижено лицето й, раменете й, косата й…

— Илейн, Илейн, Илейн — ридаеше.

Касиан отново се свести — опита да стане, да й се притече на помощ, докато прегръщаше сестра си и повтаряше името й през сълзи.

Но Илейн се взираше в нещо отвъд рамото на Неста.

В Люсиен — чието лице най-сетне виждаше ясно.

Тъмнокафявият й поглед срещна едно ръждиво на цвят и едно метално око.

Неста продължаваше да ридае, да беснее, да оглежда Илейн…

Ръцете на Люсиен увиснаха до тялото му.

И той прошепна на Илейн с пресеклив глас:

— Ти си другарката ми.

ГЛАВА 66

Не допуснах думите на Люсиен в съзнанието си.

Неста обаче се завъртя гневно към него.

— Нищо подобно — озъби му се и го блъсна отново.

Люсиен не помръдна и сантиметър. Просто се взираше в Илейн с мъртвешки бледо лице. Сестра ми не пророни и дума. Железният пръстен проблясваше смътно на ръката й.

— Интересно — обади се кралят на Хиберн. — Колко интересно. — После се обърна към кралиците. — Виждате ли? Показах ви неведнъж, а два пъти, че е безопасно. Коя ще претърпи Метаморфозата първа? Може пък и вие да се сдобиете с красив елфически господар за другар.

Най-младата кралица пристъпи напред, стрелкайки очи между елфите в залата. Сякаш само трябваше да си избере някой.

Кралят се засмя.

— Така да бъде.

Обля ме омраза, толкова свирепа, че не можех да я овладея. Бойният й вик заглуши всяка друга песен в сърцето ми. Щях да ги избия. Щях да ги избия до крак…

— Щом си склонен да правиш сделки — обади се внезапно Рис, стана на крака и ме вдигна със себе си, — ще ти предложа една.

— Хм?

Рис сви рамене.

Не. Без повече сделки — без повече саможертви. Нямаше да му позволя да се раздава повече.

Край.

А ако кралят откажеше, ако ми оставаше само да гледам как приятелите ми умират в ръцете му…

Не можех да го приема. Не можех да понеса такова нещо.

А Рис и новото ми семейство… досега не бяха имали нужда от мен — не истинска. Трябваше единствено да обезвредя Котела.

Но аз ги бях предала. Също както бях предала сестрите си, чиито животи бях съсипала…

Замислих се за пръстена у дома. За халката върху пръста на Илейн, дадена й от мъж, който най-вероятно щеше да я убие в новия й облик. Ако Люсиен изобщо я пуснеше да се върне на онова място.

Замислих се за всички неща, които исках да нарисувам — и нямаше да мога.

Но за тях, за семейството ми — и кръвното, и избраното, за другаря ми… Идеята, която ме осени, като че ли не ме плашеше толкова.

И не се страхувах.

Паднах на колене в неудържим спазъм, стиснах главата си с ръце и заскърцах със зъби, докато от гърлото ми се изтръгваха вопъл след вопъл и скубех косите си…

Онзи магически юмрук не успя да ме сграбчи отново, преди да избухна.

Рис опита да ме хване, но аз освободих силата си — само онази чиста, бяла светлина успя да се изплъзне покрай защитните заклинания на краля. Светлината, която беше само за Рис, съществуваше само заради него. Дано ме разбереше.

Изригна в залата и струпалите се наоколо войници извърнаха лица и заотстъпваха назад.

Дори Рис застина на място, докато кралят и кралиците гледаха с отворени от смайване усти. Сестрите ми и Люсиен също се бяха обърнали към мен.

Дълбоко в светлината на деня намерих нещо друго. Очистителна, бистра сила. Унищожителката на проклятия — унищожителката на заклинания. Лъчите обходиха всичко в тронната зала, разкриха ми всяка магия, всяко вълшебство, показаха ми пътя… Пламнах още по-ярко, докато очите ми търсеха и търсеха…

Защитните заклинания бяха преплетени неразривно в костените стени на замъка.

Отново накарах светлината да избухне — ловък трик, който ми даде време да изтръгна заклинанията от древните им корени.

Сега оставаше само да изиграя ролята си.

Светлината избледня, а аз лежах свита на пода, скрила глава между ръцете си.

Тишина. Всички се взираха в мен безмълвно.

Дори Юриан бе спрял да злорадства от мястото си до стената.

Свалих ръце, гълтайки жадно въздух, и примигах, докато очите ми не намериха Тамлин. После обходиха тълпата, кръвта и приятелите ми, само за да се върнат на него.

— Тамлин? — прошепнах. Той не помръдна от мястото си. Отвъд него кралят ме наблюдаваше изумено. Дали знаеше, че съм изкоренила защитните му заклинания, дали подозираше какво бях намислила — тези въпроси не ме интересуваха в момента.

Примигах отново, сякаш опитвах да избистря съзнанието си.

— Тамлин?

Огледах ръцете си, кръвта по тях, а когато обърнах очи към Рис, към мрачните лица на приятелите си и подгизналите ми, безсмъртни сестри…

Заотстъпвах уплашено от Рис, който впери смаян, недоумяващ поглед в мен.

Заотстъпвах към Тамлин.

— Тамлин — пророних името му отново. Люсиен пристъпи между двете ни с Илейн. Аз обаче се завъртях към краля на Хиберн. — Къде… — Отново погледах Рисанд. — Какво си ми направил? — прошепнах гърлено. И направих още крачка към Тамлин. — Какво си ми направил!

Изведи ги. Изведи сестрите ми оттук.

Моля те, влез в играта ми. Моля те…

По връзката ни нямаше нито звук, нито щит, нито капка чувство. Силата на краля я заприщваше непреодолимо. И не можех да й се противопоставя, нищо че бях унищожителката на проклятия.

Рис обаче пъхна ръце в джобовете си и каза ехидно:

— Как се освободи?

— Какво? — кипна Юриан, отблъсна се от стената и закрачи бясно към нас.

Аз се обърнах към Тамлин, мъчейки се да прогоня мисълта, че и чертите на лицето му, и мириса му, и дрехите му ми се струваха някак чужди. Той ме наблюдаваше мнително.

— Не му позволявай да ме отведе отново, не му позволявай… не му…

За миг осъзнах какво правя и от гърлото ми рукнаха треперливи вопли.

— Фейра — пророни тихо Тамлин.

И разбрах, че съм успяла.

Заридах още по-неутешимо.

Изведи сестрите ми — замолих Рис през безжизнената ни връзка. — Премахнах защитните заклинания. Пътят ви е отворен. Изведи ги.

— Не му позволявай да ме отведе — простенах отново. — Не искам да се връщам на онова място.

А когато погледнах към Мор, към сълзите по лицето й, докато помагаше на Касиан да се изправи, разбрах, че знае какво правя. Но сълзите мигновено се превърнаха в тъга по Касиан и тя извърна потресен поглед към Рисанд.

— Какво си причинил на горкото момиче? — изплю срещу него.

Рис килна глава.

— Как успя, Фейра?

Беше окъпан в кръв. Последната ни игра — това щеше да е последната ни игра.

Поклатих глава. Кралиците бяха отстъпили назад и стражите им ни разделяха от тях като стена.

Тамлин ме наблюдаваше внимателно. Люсиен също.

Затова се обърнах към краля. Той се усмихваше. Сякаш знаеше.

— Разруши връзката — наредих му аз.

Рисанд застина.

Тръгнах гневно към краля и паднах на колене пред трона му.

— Разруши връзката. Онази сделка… единението. Той… принуди ме да го направя, да се закълна…

— Не — каза Рисанд.

Не му обърнах внимание, макар и сърцето ми да се късаше, макар и да знаех, че думата се бе изплъзнала от устата му…

— Направи го — настоях пред краля, молейки се тайно да не забележи, че бях премахнала заклинанията му, че бях оставила широко отворена врата. — Знам, че можеш. Просто… освободи ме. Освободи ме от връзката.

— Не — повтори Рисанд.

Очите на Тамлин прескачаха ту към мен, ту към него. Погледнах го, Великия господар, когато някога бях обичала, и прошепнах:

— Стига вече. Стига толкова смърт… стига убийства. — Заридах през стиснати зъби и извърнах поглед към сестрите си. — Стига вече. Води ме у дома и ги пусни да си вървят. Кажи му, че това е част от сделката ви и ги освободи. Моля те.

Касиан се надигна бавно, болезнено и надникна към мен през раздраното си крило. И в неговите премрежени от агония очи видях разбиране.

Дворът на Мечтите. За малко бях принадлежала към двор на мечти. И мечтатели.

За техните мечти… за онова, към което се стремяха, за което бяха готови да се жертват… можех да го сторя.

Изведи сестрите ми, помолих Рис за последно, изпращайки думите към каменната стена помежду ни.

После обърнах поглед към Тамлин.

— Стига вече. — Зелените му очи срещнаха моите. Тъгата и нежността в тях бяха най-отвратителното нещо, което някога бях виждала. — Води ме у дома.

Тамлин се извърна към краля и заговори с равен тон:

— Пусни ги, разруши връзката и да приключваме. Сестрите й ще дойдат с нас. Вече пресече твърде много граници.

Юриан понечи да възрази, но кралят му отне думата:

— Така да бъде.

— Не — каза за пореден път Рис.

— Изобщо не ме интересува, че ти е другарка — озъби му се Тамлин. — Че я имаш за своя. Защото Фейра е моя. И един ден ще ти отмъстя за всичката болка, която си й причинил, за всичкото страдание и отчаяние. Един ден, когато реши, че иска да сложи край на живота ти, с радост ще изпълня желанието й.

Тръгвай си… просто върви. И вземи сестрите ми със себе си.

Рис продължаваше да се взира в мен.

— Недей.

Но аз заотстъпвах назад — докато не се долепих до гърдите на Тамлин, докато не усетих ръцете му, топли и тежки, върху раменете си.

— Направи го — нареди той на краля.

— Не. — Този път гласът на Рис пресекна.

Но кралят ме посочи. И аз изпищях.

Тамлин ме държеше за ръцете, докато виех от болката, разкъсваща гърдите ми, лявата ми ръка.

Рисанд се свлече на земята и изрева. Май повтаряше името ми, а аз продължавах да се гърча, да ридая. Разпадах се на парчета, умирах, умирах…

Не. Не исках това, не исках да…

В ушите ми проехтя тътен.

И светът се разцепи на две заедно с връзката ни.

ГЛАВА 67

Загубих съзнание.

Като отворих очи, бяха минали едва няколко секунди. Мор влачеше Рис към вратата, а той пъхтеше на пода, свил ръце в юмруци, и очите му играеха диво.

Тамлин свали ръкавицата от лявата ми ръка.

Кожата й беше чиста, бяла. Татуировката я нямаше.

Аз ридаех неутешимо и той ме придърпа в обятията си. Усещах го толкова чужд, странен. Едва не повърнах от мириса му.

Мор пусна яката на Рисанд и той запълзя — запълзя към Азриел и Касиан, омазвайки ръцете и врата си с пролятата им кръв. Стържещият му дъх пронизваше душата ми…

Кралят просто махна с ръка към него.

— Свободен си, Рисанд. В тялото на приятеля ти вече не тече отрова. Но се боя, че няма как да помогна на другия. Крилете му са съсипани.

Не се съпротивлявай. Не казвай нищо — умолявах Рисанд. — Изведи сестрите ми. Заклинанията ги няма.

Мълчание.

Затова погледнах само веднъж към Рисанд, Касиан, Мор и Азриел.

Те също ме гледаха. Лицата им бяха окървавени, каменни и пропити с гняв. Но под всичко това… усещах любовта им. Разбираха защо роня сълзи, сбогувайки се безмълвно с тях.

Мор, бърза като пепелянка, се ответря до Люсиен. До сестрите ми. За да покаже на Рис какво съм направила, изхода, който им бях осигурила…

Изблъска Люсиен с длан в гърдите, хвана сестрите ми за ръцете и изчезна. Ревът на Люсиен разтърси залата.

И продължаваше да отеква в ушите ми, когато Рис се спусна към Азриел и Касиан и без дори да ме погледне, ответря и трима им.

Кралят скочи на крака и забълва ругатни към стражите и Юриан, задето не бяха задържали сестрите ми. Задето не бяха усетили, че нещо не е наред със защитните заклинания на двореца…

Но аз почти не го чувах. В главата ми цареше тишина. Тишина на мястото на ироничния смях и злорадството. Брулена от вятъра пустош.

Люсиен клатеше задъхано глава.

— Върни я — озъби се на Тамлин през гневните ругателства на краля.

Другар — другар, възпламенен от инстинкта да защитава своето.

Тамлин не му обърна внимание. И аз последвах примера му. Едвам стоях на краката си, но отидох пред трона, където кралят вече седеше, стиснал страничните облегалки с такава сила, че кокалчетата на ръцете му се белееха.

— Благодаря — пророних с ръка на сърцето. С бледа, небелязана ръка. — Благодаря.

Той просто вдигна очи към кралиците, отстъпили на почтено разстояние.

— Започнете.

Кралиците се спогледаха помежду си и със смаяните си стражи, после запристъпваха бавно към Котела с гаснещи усмивки на лица. Като вълци, обкръжаващи беззащитна плячка. Една от тях нахока сестра си, задето се е опитала да я изпревари, а кралят им каза нещо, което дори нямах желание да чуя. Юриан закрачи към Люсиен сред настаналата врява с подигравателна усмивка на лице.

— Знаеш ли какво правят илирианските копелета с красивите жени? Съвсем скоро няма да имаш другарка… не и в нормално състояние.

Люсиен му изръмжа злобно.

Аз се изплюх в краката на Юриан.

— Върви по дяволите, противна гад.

Ръцете на Тамлин стиснаха раменете ми. Люсиен се завъртя към мен и металното му око се присви, жужейки в орбитата си. Вековете на култивирана цивилизованост овладяха гнева му. А аз самата нямах никакви опасения.

— Ще си ги върнем — уверих го тихо.

Люсиен обаче ме наблюдаваше съмнително. Твърде съмнително.

Обърнах се към Тамлин.

— Води ме у дома.

В този миг гласът на краля се извиси над препирните на кралиците.

— Къде е? — Предпочитах подигравателния, арогантен тон пред безизразния, брутален вик, който проряза въздуха в залата. — Ти… ти трябваше да носиш Книгата на Диханията — рече той. — Чувствах я тук, беше…

Целият замък се сгърчи, когато кралят осъзна, че Книгата не е в моя джоб.

— Твоя грешка — отвърнах просто аз.

Ноздрите му се разшириха. Дори морето под нас като че ли се сви от ужас пред върлия гняв, избелил червендалестото му лице. Но той само примига и бурята стихна.

— Когато си върна Книгата, очаквам присъствието ти тук нареди строго на Тамлин.

Сила с аромат на люляк и кедър, и пролетна зеленина се изви около мен. Всеки момент щяхме да се ответреем — през дупката в защитните заклинания, която никой нямаше представа, че аз бях отворила.

Затова казах на краля и Юриан, и кралиците, спорещи коя ще влезе първа в Котела:

— Собственоръчно ще запаля кладите ви заради онова, което причинихте на сестрите ми.

После изчезнахме.

ГЛАВА 68

РИСАНД

Кацнах на пода в градската къща и Амрен мигновено се притече на помощ, ругаейки при вида на крилете на Касиан. И дупката в гърдите на Азриел.

Дори нейните целебни сили не можеха да излекуват и двама им. Не, трябваше ни истински лечител за всеки от тях, и то веднага, защото ако Касиан загубеше крилете си… знаех, че би предпочел да умре. Като всеки друг илирианец.

— Къде е тя? — попита Амрен.

Къде е тя къде е тя къде е тя

— Разкарай Книгата оттук — наредих й вместо отговор и хвърлих парчетата на пода.

Не исках дори да я докосвам — толкова лудост и отчаяние и радост съчетаваше в себе си. Амрен пренебрегна заповедта ми.

Мор още я нямаше — навярно криеше Неста и Илейн на някое безопасно място.

— Къде е тя? — попита отново Амрен, притискайки длан към раздрания гръб на Касиан. Знаех, че не говори за братовчедка ми.

Сякаш призована от мислите ми, Мор се появи — задъхана и бледа. Свлече се на пода пред Азриел и изтръгна с окървавени, разтреперани ръце стрелата от гърдите му, оплисквайки килима с кръв. Натисна с пръсти раната му, откъдето бликна светлина, докато силата й скрепяваше разкъсаните кости, плът и вени.

— Къде е тя? — не се отказа Амрен.

Нямах смелост да изрека думите.

Затова Мор ги изрече вместо мен, коленичила над Азриел. За щастие на двамата ми братя бях в безсъзнание.

— Тамлин е предложил на краля свободен път през земите си и нашите глави на поднос, ако той залови Фейра, разруши връзката й с Рис и му позволи да я върне в Двора на Пролетта. Кралят доведе кралиците заедно със сестрите на Фейра, чрез които им доказа, че може да ги дари с безсмъртие. Пусна горките момичета в Котела. Не можахме да го спрем. Държеше Касиан и Азриел.

Живачните й очи се стрелнаха към мен.

— Рисанд.

— Нямахме друг избор и Фейра го знаеше — смогнах аз. — Затова се престори, че се освобождава от контрола, който Тамлин си мислеше, че имам над съзнанието й. Че… ни мрази. И му обеща да се прибере у дома… но само ако сложи край на убийствата. Ако ни пуснеше да си вървим.

— Ами връзката? — прошепна Амрен.

Кръвта на Касиан лъщеше по ръцете й, с чиято сила забавяше потока й.

— Помоли краля да я разруши — обясни Мор. — И той изпълни желанието й.

Имах чувството, че умирам — че някой разсича гърдите ми на две.

— Това е невъзможно — учуди се Амрен. — Подобна връзка не може да бъде разрушена.

— Според краля е възможно.

— Кралят е глупак — излая Амрен. — Подобна връзка не може да бъде разрушена.

— Така е, не може — съгласих се аз.

И двете обърнаха погледи към мен.

Прочистих главата си, разбитото си сърце — разбито заради постъпката на другарката ми, заради саможертвата й в името на мен и семейството ми. На сестрите й. Защото не се имаше за ценна. Дори след всичко, което беше сторила.

— Кралят разруши сделката помежду ни. И това е трудно, но поне не разбра, че всъщност не унищожава единението ни.

— А Фейра знае ли? — подскочи Мор.

— Да — пророних аз. — И сега другарката ми е в ръцете на врага.

— Върви да си я вземеш — изсъска Амрен. — Веднага.

— Не — отсякох аз и думата сякаш заседна в гърлото ми.

Те впериха недоумяващи погледи в мен. Идеше ми да вия от болка заради кръвта по ръцете им, заради безпомощните ми братя на килима пред тях.

Въпреки това успях да кажа на братовчедка си:

— Не чу ли какво му каза Фейра? Обеща да го унищожи. И то отвътре.

Лицето на Мор пребледня, докато магията й сияеше върху гърдите на Азриел.

— Отива в двора му, за да го срази. Да срази всички им.

Кимнах.

— Вече е шпионин. Мой личен шпионин. Винаги ще знае какво прави кралят на Хиберн, къде е. И ще ми докладва.

Защото между нас, бледа и тънка, скрита толкова добре, че никой да не я намери… като нишка цвят и радост, и светлина, и сянка — като нишка от нея… връзката ни още я имаше.

— Тя е другарката ти — нападна ме Амрен. — Не твой шпионин. Върви да си я върнеш.

— Тя е другарката ми. И мой шпионин — отвърнах тихо аз. — И Велика господарка на Двора на Нощта.

— Какво? — прошепна Мор.

Погалих с въображаем пръст връзката, скътана надълбоко в нас, и казах:

— Ако бяха свалили и другата й ръкавица, щяха да видят новата татуировка на дясната й ръка. Същата като предишната. Направихме я снощи. Измъкнахме се незабелязано, намерихме жрица и аз я направих моя Велика господарка.

— Не… не консорт — примига смаяно Амрен.

Не я бях виждал изненадана от… векове.

— Не консорт, не и съпруга. Фейра е Велика господарка на Двора на Нощта.

Равна на мен във всяко едно отношение; щеше да носи корона, да седи на трон до моя. Никой вече нямаше да я държи настрана, да я използва за разплод и бавачка. Тя беше моя кралица.

Сякаш в отговор искра любов пробяга по връзката ни. Навреме възпрях вълната на облекчение, която заплашваше да разклати привидното ми спокойствие.

— Искаш да ми кажеш — пророни Мор, — че Великата ми господарка в момента е обградена от врагове?

Смъртоносна решимост обзе плувналото й в сълзи лице.

— Искам да ти кажа… — подхванах, наблюдавайки как кръвта по крилете на Касиан се съсирва под силата на Амрен; как братовчедка ми най-сетне овладява кървенето на Азриел. И това щеше да е достатъчно, докато пристигнеха лечителите. — Искам да ти кажа — започнах отново, докато магията ми се възвръщаше, галейки кожата ми, костите ми, отчаяна да я освободя над света, — че Великата ти господарка направи голяма саможертва за двора си. И ще й се притечем на помощ, когато моментът настъпи.

Може би Люсиен, вече другар на Илейн, щеше да ни помогне някак. При всички случаи щях да намеря начин.

А после щях да помогна на другарката ми да унищожи Двора на Пролетта, Ианта, простосмъртните кралици и краля на Хиберн. Малко по малко.

— А дотогава? — попита Амрен. — Какво ще правим с Котела… с Книгата?

— Дотогава — отвърнах, поглеждайки към вратата, сякаш очаквах да влезе през нея, усмихната, пълна с живот и прелест — … ще воюваме.

ГЛАВА 69

ФЕЙРА

Тамлин ни приземи в чакъла на входната алея.

Бях забравила каква тишина цареше на това място.

Колко е малко. Пусто.

Пролетта беше в разцвета си, въздухът — напоен с нежния аромат на рози.

Имението изглеждаше все така прекрасно. Докато не зърнах вратите, зад които ме беше затворил. Прозореца, по който бях блъскала в отчаянието си да изляза. Красив, обвит в розови храсти затвор.

Главата ми пулсираше от болка, но се усмихнах и казах през сълзи:

— Мислех, че повече никога няма да видя дома си.

Тамлин ме наблюдаваше внимателно, сякаш още не ми вярваше.

— И аз така мислех.

И ни предаде — предаде всяка невинна душа в земите си, само и само да си ме върнеш.

Любовта беше лек, но и отрова.

И сега гореше в гърдите ми. Точно до връзката, която кралят на Хиберн дори не беше докоснал, защото не подозираше колко надълбоко трябва да бръкне, за да я разруши. За да раздели двама ни с Рис.

Наистина боля — боля ужасно, докато разваляше сделката помежду ни, а Рис изигра ролята си съвършено, с истински ужас на лице. Двамата бяхме неповторими партньори в игрите.

Когато предишната вечер ме заведе в храма да положа клетвата си, не се усъмних в плана му нито за миг, не казах нищо друго, освен „Да“. На него, на Веларис, на Двора на Нощта.

А сега усещах нежна, любяща милувка по връзката, скътана под пустошта, където някога бе живяла сделката ни. Изпратих му искрица любов по нишката, мечтаейки да го докосна, да го прегърна, да се посмея с него.

Но не позволих на тези мисли да намерят израз върху лицето ми. Вместо това го изпълних с кротко облекчение и се притиснах към Тамлин с въздишка.

— Имам чувството, че… всичко е било само сън. По-скоро кошмар. Но… въпреки това си те спомних. И когато те видях в замъка днес, започнах да се боря със зъби и нокти, защото знаех, че това може да е единственият ми шанс и…

— Как успя да се освободиш от контрола му — попита Люсиен иззад нас.

Тамлин му изръмжа предупредително.

Бях забравила за него. Другарят на сестра ми. Майката наистина имаше чувство за хумор.

— Просто го пожелах… не знам как точно стана. Просто поисках да се освободя от него и се случи.

Двамата вперихме погледи един в друг, докато Тамлин не погали с палец рамото ми.

— Пострада ли някак?

Опитах да запазя самообладание. Макар че знаех за какво говори. Фактът, че очакваше подобно нещо от Рисанд…

— Н-не знам — заекнах. — Не… не си спомням нищо.

Люсиен присви металното си око, сякаш усещаше лъжата.

Но аз вдигнах поглед към Тамлин и погалих устните му. С бялата си небелязана ръка.

— Ти си истински — пророних. — Освободи ме.

Едва се сдържах да не извадя острите си нокти и да издера очите му. Предател. Лъжец. Убиец.

— Сама се освободи — прошепна Тамлин. После махна към къщата. — Почини си, по-късно ще говорим. Трябва да… да намеря Ианта. И да й изясня някои неща.

— Искам… този път искам да участвам — заявих, когато опита да ме подкани обратно към красивия затвор. — Не ме изолирай пак. Не ме обграждай със стражи. Моля те. Имам толкова много да ти разказвам за тях… макар и да си спомням само откъслеци. Но мога да съм ти от помощ. Можем да върнем сестрите ми. Нека ти помогна.

Нека те отведа в грешната посока. Нека поразя теб и двора ти, Юриан и онези подли, коварни кралици. А после нека разкъсам Ианта на малки, малки парченца, които да заровя в някоя тайна яма.

Тамлин огледа лицето ми и най-сетне кимна.

— Ще започнем отначало. Този път всичко ще е различно. Докато те нямаше, осъзнах… че съм грешал. Толкова съм грешал, Фейра. И съжалявам за това.

Твърде късно. Твърде късно, дявол да те вземе. Но отпуснах глава на рамото му, а той ме прегърна с една ръка и ме поведе към къщата.

— Няма значение. Важното е, че вече съм си у дома.

— Завинаги — обеща той.

— Завинаги — повторих аз, надничайки назад към Люсиен.

Той ме гледаше втренчено. С каменно лице. Сякаш бе прозрял лъжите ми до една.

Сякаш знаеше за втората татуировка под дясната ми ръкавица и за магията, с която я криех.

Сякаш знаеше, че пускаха лисица в кокошарника си — а не можеше да направи нищо.

Не и ако искаше да види отново другарката си. Илейн. Изпратих му мила, сънлива усмивка. И сложих началото на играта помежду ни.

Достигнахме внушителното мраморно стълбище към входната врата на имението.

И Тамлин несъзнателно въведе Великата господарка на Двора на Нощта в сърцето на владенията си.

БЛАГОДАРНОСТИ

Искам да благодаря на всички, които правят живота ми безпределно щастлив:

На съпруга ми Джош: Ти ми помогна да се справя с тази година. (И с много други преди нея, но най-вече с тази.) Нямам думи да опиша колко те обичам и колко съм ти благодарна за всичко. За безбройните вечери, които сготви сам, за да не прекъсваш творческия ми процес; за стотиците чинии, които изми след това, за да мога да се върна в кабинета си и да продължа с писането; за часовете разходки с кучето, особено рано сутринта, само и само да се наспя… Тази Книга е истинска заради теб. Благодаря ти, че ме носеше, когато се уморявах, че бършеше сълзите ми, когато ми беше тежко, и че ме съпровождаше на толкова много приключения по света.

На Ани, която не може да прочете това послание, но заслужава благодарностите ми: всяка секунда с теб е същински дар. Благодарение на теб донякъде отшелническата ми професия не е ни най-малко самотна. Признателна съм ти за смеха, щастието и любовта, които ми носиш. Обичам те, кутренцето ми.

На Сюзън Денард, моята посестрима в занаята и анам кара. Сигурно вече звуча като развалена плоча, но искам отново да ти благодаря, че си приятелка, за която си струваше да чакам, и за всичките ни веселби заедно. На Алекс Бракен, Ерин Боуман, Лорен Билингс, Кристина Хобс, Виктория Ейвярд, Дженифър Л. Арментраут, Джена Шоултър и Клер Легранд. Безкрайно щастлива съм, че мога да ви нарека свои приятелки. Обожавам ви всичките.

На Тамар Ридзински: какво щях да правя без теб? Още от самото начало си ми опора, пътеводна звезда и вълшебна кръстница. Седем книги по-късно все още нямам думи да изразя признателността си към теб. На редакторката ми Кат Ондър: работата с теб по тези книги беше връх на кариерата ми. Благодаря ти за мъдростта, добрината и редакторската вещина.

На феноменалните екипи от издателства „Блумсбъри“ и „Си Ей Ей“: Синди Лох, Кристина Гилбърт, Джон Касир, Катлийн Фарар, Найджъл Нютън, Ребека Макнели, Натали Хамилтън, Соня Палмисано, Ема Хопкин, Иън Ламб, Ема Брадшоу, Лизи Мейсън, Кортни Грифин, Ерика Бармаш, Емили Ритър, Крейс Ули, Ешани Агравал, Ник Томас, Алис Григ, Елиз Бърнс, Джени Колинс, Линет Ким, Бет Елър, Даян Арънсън, Емили Клопфер, Мелиса Кавонич, Дона Марк, Джон Кендъл, Никълъс Чърч, Адиба Оймар, Хърмиън Лоутън, Кели де Грут и целия ми екип по защита на авторските права в чужбина: за мен е чест да ви познавам и да работя с вас. Благодаря ви, че сбъднахте мечтите ми. На Каси Хоумър: Благодаря ти за всичко. Ти си невероятно същество.

На семейството ми (особено родителите ми): Обичам ви оттук до луната.

На Луис Анг, Никола Уилкинсън, Елен Ип, Саша Алсбърг, Вилма Гонзалез, Дамарис Кардинали, Алекса Сантяго, Рейчъл Доминго, Джейми Милър, Алис Фанчианг и Тринайсетте на Маас: Великодушието, приятелството и подкрепата ви са безценни за мен.

И накрая на всичките ми читатели: Вие сте невероятни. Най-невероятните. Нямаше да постигна нищо без вас. Благодаря ви от дъното на сърцето си за всичко, което правите за мен и книгите ми.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

2

Първа част. Домът на зверовете

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Втора част. Домът на ветровете

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

Глава 31

Глава 32

Глава 33

Глава 34

Глава 35

Глава 36

Глава 37

Глава 38

Глава 39

Глава 40

Глава 41

Глава 42

Глава 43

Глава 44

Глава 45

Глава 46

Глава 47

Глава 48

Глава 49

Глава 50

Глава 51

Трета част. Домът на мъглата

Глава 52

Глава 53

Глава 54

Глава 55

Глава 56

Глава 57

Глава 58

Глава 59

Глава 60

Глава 61

Глава 62

Глава 63

Глава 64

Глава 65

Глава 66

Глава 67

Глава 68. Рисанд

Глава 69. Фейра

Благодарности

Заслуги