ДЖУЛИ КАГАВА

ЗАКОНЪТ НА БЕЗСМЪРТНИТЕ

Част 1 от „Кръв от рая“

Превод от английски: Боряна Даракчиева, 2014

chitanka.info

На Ник, който винаги ще убива вампири редом с мен.

ЧАСТ I

ЧОВЕК

ГЛАВА 1

Обесиха Нерегистрираните в стария промишлен квартал. Екзекуцията беше публична, така че всички дойдоха да гледат.

Стоях отзад — безименно лице в тълпата. Намирах се твърде близо до бесилките, но не можех да извърна поглед. Този път бяха трима — две момчета и едно момиче. Най-големият беше горе-долу на моята възраст, на седемнайсет, кльощав, с големи изплашени очи и мазна, провиснала до раменете тъмна коса. Другите двама изглеждаха дори по-млади, вероятно на четиринайсет и петнайсет, брат и сестра — личеше си по сплъстените жълтеникави коси, които бяха съвсем еднакви. Не ги познавах, не бяха от моята тайфа. Изглеждаха като всички Нерегистрирани — слаби и парцаливи, а очите им се стрелкаха като на животно в капан. Скръстих плътно ръце. Усещах отчаянието им — това беше краят. Капанът беше щракнал, ловците ги бяха заловили и вече нямаше накъде да бягат.

Един питомец се надуваше до ръба на платформата и крачеше така наперено, сякаш беше хванал децата лично. Разхождаше се напред-назад, сочеше обречените и изреждаше престъпленията им, а бледите му очи сияеха победоносно.

— … нападение над жител на Вътрешния град, грабеж, нахлуване в чужд имот и съпротива при арест. Тези престъпници са се опитали да откраднат хранителни продукти първа категория от частен склад във Вътрешния град. Това е престъпление срещу вас, но по-важното е, че е престъпление срещу нашите великодушни Господари.

Изсумтях. Никакви правни брътвежи не можеха да променят факта, че така наречените „престъпници“ не бяха направили нищо, което не се налага на всеки Нерегистриран, за да оцелее. Независимо от причините — съдба, гордост или просто инат — ние, Нерегистрираните човеци, не носим на кожата си клеймото на нашите господари-вампири. Клеймо, което показва кой си, къде живееш и на кого принадлежиш. Разбира се, вампирите твърдяха, че това било заради собствената ни безопасност. Така знаели колко хора има в града и колко храна трябва да отпуснат. Било за наше добро. Как ли не! Наричайте го както искате, но това беше просто поредният начин да държат в робство своето човешко стадо. Със същия успех можеха да ни сложат и нашийници.

Това да си Нерегистриран си има и предимства — така просто не съществуваш. Не фигурираш в регистрите им и си просто призрак в системата. И тъй като името ти не е в списъците, не е нужно да се явяваш за месечното кръвопускане, където човеци-питомци с колосани бели престилки пъхат тръбичка във вената ти, източват кръвта ти в чисти торбички и ги прибират в хладилни камери, за да ги отнесат на Господарите. Пропуснеш ли две кръвопускания, идват стражите и те принуждават да дадеш и трите дози, дори ако се наложи да те източат докрай, като мях. По един или друг начин, вампирите си получават кръвта.

Ако си Нерегистриран, можеш да се промъкваш през пролуките, нямаш каишка, която кръвопийците могат да опънат. Човек би помислил, че тъй като това не се смята точно за престъпление, всички са го предпочели. За нещастие свободата има висока цена. Регистрираните получават купони за храна, Нерегистрираните — не. И тъй като вампирите контролират всичката храна в града, снабдяването става голям проблем.

Затова всеки от нас се оправя както може. Просим. Крадем. Отмъкваме храна, откъдето сварим и сме готови на всичко, за да оцелеем. В Покрайнините, най-външния обръч на вампирския град, храната е оскъдна дори ако си Регистриран. Камионите с дажби се появяват два пъти месечно, под масирана охрана. Виждала съм как пребиват Регистрирани граждани само защото са се отделили от опашката. Да си Нерегистриран може да не е престъпление, но ако те хванат да крадеш от кръвопийците и не носиш отвратителното защитно клеймо на Принца, не бива да очакваш милост.

Вече бях научила добре този урок. Тези тримата явно не бяха. Жалко.

— … четвърт килограм соя, два картофа, четвърт самун хляб — продължаваше питомецът и публиката не откъсваше очи от бесилките, зловещо очарована. Плъзнах се през тълпата, за да се отдалеча от платформата. Самодоволният глас кънтеше зад гърба ми и аз стиснах юмруци — исках да забия един право в ухилената му уста. Проклети питомци! В някои отношения бяха дори по-лоши от кръвопийците. Бяха избрали да служат на вампирите и да продават себеподобните си в замяна на сигурност и лукс. Всички ги мразеха, но в същото време им завиждаха.

— Правилата по отношение на Нерегистрираните граждани са ясни. — Питомецът приключваше словото си и провлачваше думите за по-голям ефект. — Според член двайсет и втори, алинея четирийсет и шеста от закона на Ню Ковингтън всеки човек, който бъде заловен да краде в границите на града и не е белязан със защитния знак на Принца, ще бъде обесен. Осъдените имат ли последни думи?

Разнесоха се приглушени гласове — по-голямото момче псуваше питомеца и го съветваше да направи със себе си нещо анатомически невъзможно. Поклатих глава. Смелите думи нямаше да му помогнат, вече нищо нямаше да му помогне. Прекрасно е да си непокорен до самия край, но още по-прекрасно е изобщо да не са те залавяли. Това беше първата и, в крайна сметка, последната му грешка. Винаги си осигурявай изход. Това е основното правило на Нерегистрираните. Прави каквото искаш — мрази вампирите, ругай питомците, но не се оставяй да те заловят. Ускорих крачка, минах бързо край тълпата и накрая се затичах.

Трясъкът при отварянето на капаците отекна силно в ушите ми въпреки ахването на зрителите. Тишината, която последва, беше почти като живо същество, подтикваше ме да се извърна, да погледна през рамо. Без да обръщам внимание на възела в стомаха си свих зад един ъгъл, така че стената да се окаже между мен и бесилките и да не се изкуша да погледна назад.

* * *

Животът в Покрайнините е прост, също като хората, които ги обитават. Не им се налага да работят, макар че тук-там има „търговски пунктове“, където хората носят находките си и ги разменят за други неща. Не е нужно и да четат — няма професии, които да го изискват. Освен това притежанието на книги е абсолютно незаконно, така че защо да рискуват? Единствената им грижа е да се нахранят, да закърпят дрехите си и да закрепят дупката, кашона или порутената сграда, която наричат свой дом, дотолкова, че да не им вали на главите.

Тайната цел на почти всеки обитател на Покрайнините е някой ден да се добере до Вътрешния град, да прехвърли стената, която отделя цивилизования свят от човешкия боклук, и да се озове в града, блеснал над нас с величествените си кули, които някак бяха останали цели-целенички. Всеки има познат, който пък познава някой, който е бил Взет в града, било заради гения, било заради красотата му. Някой, който е твърде уникален или специален, за да бъде оставен при нас, животните. Носят се слухове, че вампирите там „развъждали“ хора и отглеждали децата им, за да станат роби и да им бъдат напълно предани, но тъй като нито един Взет не се е върнал (освен питомците и техните пазачи, а те не говорят), никой не знае какво всъщност е положението там. Което, разбира се, само подхранва слуховете.

— Чу ли вече? — попита ме Лепката, който ме чакаше до телената ограда, която бележи края на нашата територия. От другата й страна, зад един тревист, осеян със стъкла участък, се издига ниската стара сграда, която с моята тайфа наричаме „дом“. Водачът ни Лукас твърди, че навремето е била „училище“ — място, където стотици деца като нас се събирали всеки ден, за да учат. Това било преди вампирите да я опожарят и да унищожат всичко вътре, но въпреки това тя и сега служеше за убежище на банда кльощави бездомници. Имаше три етажа и тухлени стени, които вече започваха да се рушат, горният етаж беше пропаднал, а коридорите бяха пълни само с плесен и боклук. Почернелите зали и празните стаи бяха студени, влажни и тъмни, всяка година стените се срутваха още малко и все пак това си беше нашето място, нашият безопасен рай, и ние яростно го бранехме.

— Какво да съм чула? — попитах аз, промуших се през дупката в ръждивата ограда и закрачих към къщи през плевелите, тревата и счупените бутилки.

— Грейси е била Взета снощи. В града. Казват, че някакви вампири искали да разширят харема си, затова я взели.

Изгледах го.

— Какво? Кой ти каза?

— Кайл и Травис.

Извъртях отвратено очи. Кайл и Травис бяха от вражеска банда Нерегистрирани. Обикновено гледахме да не си пречим, но ми се струваше, че съперниците ни са измислили тази история само за да ни изплашат и прогонят от улиците.

— И ти вярваш на ония двамата? Занасяли са се с теб, Лепка. Искат да те изплашат.

Той се повлече след мен като сянка, а воднистосините му очи се стрелкаха неспокойно във всички посоки. Истинското име на Лепката беше Стивън, но вече никой не го наричаше така. Беше с цяла педя по-висок от мен, но при моите метър и петдесет това не е кой знае какъв подвиг. Имаше телосложение на бостанско плашило, с жълта като слама коса и боязливи очи. Успяваше да оцелее по улиците, но на косъм.

— Не го твърдят само те — настоя той. — Купър казва, че я чул да крещи на няколко пресечки оттук. Това какво ти говори?

— Ако е истина ли? Говори ми, че е била достатъчно глупава, за да се мотае из града нощем и вероятно са я изяли.

— Али!

— Какво?

Мушнахме се през строшената дървена рамка на вратата и влязохме в смрадливия коридор на училището. До едната стена бяха пръснати ръждиви метални шкафчета, някои още здрави, но повечето изкривени и изпочупени. Тръгнах към едно от читавите, отворих го и вратичката изскърца.

— Вампирите не стоят постоянно в скъпоценните си кули, понякога излизат на лов. Всички знаят това.

Грабнах четката за коса, която държах там. От задната й страна имаше огледало — единственият годен за употреба предмет в тази руина. Отражението ми се втренчи в мен — момиче с мърляво лице, права черна коса и „дръпнати очички“, както казваше Плъха. Поне зъбите ми не стърчаха като на гризач.

Прокарах четката през косата си, като се мръщех, щом се натъкнех на някой възел. Лепката още ме зяпаше, изпълнен с неодобрение и ужас и аз извъртях очи.

— Не ме гледай така, Стивън. Ако си навън след залез и те сбара някой кръвопиец, ти си си виновен, че не си се скатал или не си внимавал. — Оставих четката и затръшнах вратата на шкафчето. — Грейси си мислеше, че щом е Регистрирана и брат й пази на Стената, значи е в безопасност. Е, вампирите точно тогава те спипват.

— Марк е направо съсипан — каза Лепката почти враждебно. — Грейси беше единственото му семейство, откакто техните починаха.

— Това не е наш проблем.

Стана ми гадно, че го казах, но така си беше. В Покрайнините се грижиш само за себе си, за най-близките си и за никой друг. На мен лично ми пукаше единствено за мен самата, за Лепката и за останалите от малката ни тайфа. Те бяха моето семейство, колкото и скапано да беше. Не можех да се тормозя заради неволите на всеки в Покрайнините. Имах си достатъчно свои собствени, благодаря.

— Може би… — продължи Лепката и се поколеба. — Може би… сега е по-щастлива. Сигурно са я Взели във Вътрешния град за добро. Вампирите ще се грижат добре за нея, нали?

Устоях на порива да изсумтя. Идеше ми да му кажа: „Лепка, те са вампири. За тях сме или роби, или храна. От кръвопиец нищо добро не можеш да очакваш, знаеш това“.

Само че щях да го разстроя още повече, така че се престорих, че не съм го чула.

— Къде са другите? — попитах аз, когато поехме по коридора през боклуците и натрошените стъкла. Лепката се влачеше печално, сюркаше крака и риташе камъни и мазилка на всяка крачка. Потиснах желанието си да го халосам. Марк, братът на Грейс, беше свестен тип — макар и Регистриран, той не се отнасяше с Нерегистрираните като с вредители и дори говореше с нас, когато ни срещнеше при обиколките си край Стената. Освен това знаех, че Лепката има чувства към Грейс, макар че никога нищо не предприе. В крайна сметка обаче аз му давах немалка част от храната си, тъй като обикновено бе твърде изплашен, за да излезе да тършува сам. Неблагодарно лекенце. Не можех да се грижа за всички и той го знаеше.

— Лукас още не се е върнал — измърмори Лепката, щом влязохме в стаята ми — едно от многото празни помещения в коридора. С времето се бях постарала да я постегна, доколкото мога. На строшените прозорци бях залепила найлонови чували, които спираха вятъра и влагата, а в ъгъла лежаха стар матрак, одеяло и възглавница. Бях успяла да си намеря дори сгъваема масичка, два стола и пластмасова лавица за всякакви джунджурии, мои си неща. Бях си устроила хубаво малко леговище, но най-хубавото беше, че вратата още се заключваше отвътре, така че стига да исках, можех да си осигуря известно уединение.

— Ами Плъха? — попитах аз и бутнах вратата. Тя се отвори със скърцане и едно жилаво момче с провиснала кестенява коса стреснато подскочи и ококори очи. Беше по-голямо от мен и Лепката, с остри черти и щръкнали като на плъх предни зъби, заради които изглеждаше постоянно ухилен.

Щом ме видя, Плъха изруга и кръвта ми кипна. Това си беше моето място, моята територия. Той нямаше право да влиза тук.

— Плъх! — изръмжах аз и се втурнах през вратата. — Защо ровиш из стаята ми? Търсиш какво да откраднеш ли?

Плъха вдигна ръка и стомахът ми се сви. В мърлявата си длан стискаше стара избеляла книга с увиснала корица и смачкани страници. Веднага я познах. Това беше измислена история, фантазия. Приказка за четири деца, които минали през един вълшебен дрешник и се озовали в странен нов свят. Бях я чела безброй пъти и макар че се подхилвах подигравателно при мисълта за вълшебна страна с дружелюбни говорещи животни, понякога, в най-съкровените ми мигове, ми се щеше да намеря и аз една скрита врата, която да ме изведе оттук.

— Какво е това, мамка му? — извика Плъха. Хванат на местопрестъплението, той бързо премина в настъпление. — Книги? Защо трупаш тоя боклук? Все едно можеш да четеш! — Той изсумтя и хвърли книгата на пода. — Знаеш ли какво ще направят вампирите, ако ги открият? Лукас знае ли за жалката ти колекция?

— Не ти влиза в работата! — изсъсках аз и пристъпих напред. — Това е моята стая, ще трупам каквото си поискам. А сега се разкарай, преди да съм казала на Лукас да изрита кльощавия ти бял задник оттук.

Плъха се изкикоти. Отскоро беше с нас, най-много от няколко месеца. Каза, че идвал от друг сектор, защото го изхвърлили от старата му тайфа, но така и не сподели защо. Подозирах, че е защото е лъжливо, крадливо копеле. Лукас не би си и помислил да го приеме, но предишната зима бяхме изгубили двама души — Патрик и Джефри, двама Нерегистрирани братя. Бяха станали дръзки до глупост и се фукаха, че вампирите никога нямало да ги хванат. Твърде бързи били, моля ви се, и познавали всички тунели за бягство. Една нощ излязоха да търсят храна, както обикновено… но така и не се върнаха.

Плъха изрита книгата, пристъпи заплашително към мен и се изпъна в цял ръст, за да се извиси отгоре ми.

— Голяма уста имаш, Али — изръмжа той. Дъхът му беше горещ и противен. — Пази се. Лукас не може да е винаги наблизо, за да те защитава. Помисли за това. — Той се надвеси над мен. — А сега ми се разкарай от очите, преди да съм те ошамарил. Не искам гаджето ти да види как цивриш.

Опита да ме избута, но аз избегнах ръката му, пристъпих напред и забих юмрук в носа му с всичка сила.

Той изписка, политна назад и вдигна ръце към лицето си, а Лепката изскимтя зад гърба ми. Плъха запримигва през сълзи, избълва някаква ругатня и замахна към главата ми. Беше тромав и непохватен. Наведох се, блъснах го към стената и чух как черепът му издумка в мазилката.

— Разкарай се от стаята ми! — изревах аз, докато той се смъкваше зашеметен до стената. Лепката се беше скрил зад масата в ъгъла. — Разкарай се и стой надалече, Плъх! Ако те видя пак тук, кълна се, че до края на живота си ще ядеш през сламка!

Плъха се надигна и остави кървава следа по стената. Избърса си носа, изплю някаква псувня и излезе, като изрита един стол. Затръшнах вратата след него и заключих.

— Копеле. Крадливо, лъжливо копеле! Ох… — Погледнах към юмрука си и се смръщих. Предният му зъб беше раздрал кокалчето ми и то кървеше. — Чудесно, надявам се да не пипна нещо гадно.

— Той сега ще откачи — рече Лепката и се осмели да излезе иззад масата. Беше блед и изплашен.

— Е, и? — изсумтях аз. — Само да опита нещо и ще му изкривя носа на другата страна. — Взех един парцал от лавицата и го притиснах към кокалчето си. — Омръзна ми да слушам глупостите му, мисли си, че може да прави каквото си поиска само защото е по-едър. Ще му държи влага известно време.

— Може да си го изкара на мен — рече Лепката и аз настръхнах от обвинителния му тон. Сякаш ме укоряваше, че съм действала неразумно. Че не съм помислила за него.

— Тогава го изритай в пищяла и му кажи да се разкара — отвърнах аз и хвърлих парцала на лавицата, а после внимателно вдигнах измъчената книга. Корицата й беше разкъсана и първата страница липсваше, но иначе изглеждаше непокътната. — Плъха те тормози, защото си траеш. Ако отвърнеш, ще те остави на мира.

Лепката се нацупи и замълча, а аз с мъка потиснах раздразнението си. Нямаше да отвърне. Щеше да направи обичайното — да дотича при мен и да чака да му помогна. Въздъхнах и клекнах до една пластмасова кутия в дъното на стаята. Обикновено я покривах със стар чаршаф, но Плъха го беше захвърлил в ъгъла, вероятно в търсене на храна или нещо друго, което да открадне. Плъзнах капака назад и огледах съдържанието на кутията.

Тя беше наполовина пълна с книги, някои с меки корици, като онази, която държах в ръката си, но имаше и по-големи, с твърди корици. Някои бяха плесенясали, други — обгорели. Знаех ги наизуст, от начало до край, от кора до кора. Те бяха моето най-ценно, най-тайно притежание. Ако вампирите научеха, че крия нещо такова, щяха да застрелят всички ни и да изравнят сградата със земята. За мен обаче рискът си струваше. В Покрайнините книгите бяха обявени извън закона. Когато поеха властта тук, кръвопийците щателно бяха претърсили всяко училище и библиотека и аз знаех защо — защото сред страниците на всяка книга се криеше информация за друг свят. Свят, съществувал преди този, в който хората не са живели в страх от вампири, Стени и чудовища. Свят, в който сме били свободни.

Внимателно прибрах книгата и погледът ми се спря на друга, доста опърпана, с избелели цветове, едното й крайче — разядено от плесен. Беше по-голяма от останалите, детска книжка с картинки, а на корицата танцуваха ярки цветни животни. Прокарах пръсти по нея и въздъхнах.

Мама.

Лепката се беше приближил и надничаше над рамото ми.

— Плъха взел ли е нещо? — тихо попита той.

— Не — отвърнах аз, затворих капака и скрих съкровищата си. — Но няма да е зле да провериш и в твоята стая. И да върнеш всичко, което си заел от мен напоследък, за всеки случай.

— Не съм взимал нищо от месеци — отвърна Лепката, отбранително и изплашено едновременно и аз си прехапах езика, за да не му отвърна рязко. Не много отдавна, преди Плъха да дойде в групата ни, често го заварвах свит до стената в стаята му, напълно погълнат от някоя от моите книги. Аз го бях научила да чете — прекарахме дълги мъчителни часове на матрака ми в учене на думи, букви и срички. Отне му доста време да свикне, но после това се превърна в любимия му начин да избяга, да се откъсне от всичко, което дебнеше извън стаята му.

После Патрик му каза какво правят вампирите с хората, които четат и сега той не се докосваше до книгите ми. Толкова труд, толкова време на вятъра! Вбесявах се, че Лепката се страхува толкова и не желае да научи нищо ново. Предложих на Лукас да науча него, но той не прояви никакъв интерес, а не бих си правила труда с Плъха.

Колко съм глупава да си мисля, че мога да предам нещо полезно на тази сбирщина.

Гневът ми обаче не се дължеше само на страха на Лепката или на невежеството на Лукас. Исках да ги уча, за да се развиват и защото вампирите ни бяха отнели дори това. Учеха питомците и робите си да четат, но искаха останалото население да е сляпо и глупаво и да живее в мрак. Държаха да сме безмозъчни, пасивни животни. Ако повече хора научеха какъв е бил животът преди… колко време щеше да мине, докато въстанат срещу кръвопийците и си върнат всичко?

Това беше мечта, която не смеех да изрека пред никого, дори пред себе си. Не можех да принудя хората да се учат, но това не ми пречеше да продължавам да опитвам.

Лепката отстъпи, когато се изправих и отново покрих кутията с чаршафа.

— Мислиш ли, че е открил и другия тайник? — попита той колебливо. — Може би трябва да провериш и него?

Погледнах го примирено.

— Гладен ли си? Затова ли го казваш?

Лепката обнадеждено сви рамене.

— А ти не си ли?

Извъртях очи, отидох до матрака и отново коленичих. Вдигнах го, разкрих хлабавите дъски под него, извадих ги и се втренчих в тъмната дупка.

— По дяволите! — изпъшках аз, докато ровех из тясната ниша. Не беше останало много — парче сух хляб, два фъстъка и един картоф, който беше започнал да покълва. Вероятно това бе търсил Плъха — личния ми склад. Всички си имахме тайници, скрити от останалия свят. Нерегистрираните не крадяха един от друг… или поне не би трябвало, това беше негласно правило. В сърцата си обаче всички бяхме крадци, а гладът кара хората да вършат отчаяни неща. Не съм наивна, затова оцелявам толкова време. Единственият, който знаеше за тази дупка, беше Лепката, а аз му имах доверие. Не би рискувал всичко, като краде от мен.

Огледах жалките си провизии и въздъхнах.

— Лоша работа — поклатих глава аз. — А и напоследък много затегнаха мерките. Вече никой не търгува с купони за дажби.

Стомахът ми беше хлътнал. Е, нищо ново. Върнах дъските на местата им и разделих хляба с Лепката. Бях гладна почти постоянно, но сега положението беше започнало да става сериозно. Не бях яла от предишната вечер, а ровенето из улиците сутринта не мина добре. След като няколко часа претърсвах обичайните места, си тръгнах само с порязана длан и празен стомах. Набезите към капаните за плъхове на Томсън останаха безплодни — плъховете или бяха поумнели, или той най-сетне бе успял да ограничи популацията им. Изкачих и пожарната стълба до покривната градина на вдовицата Танер, като внимателно се промъкнах под оградата от бодлива тел, но установих, че хитрата старица е прибрала реколтата по-рано и не е оставила нищо, освен празни саксии. Претърсих и контейнерите зад магазина на Хърли; понякога, макар и рядко, там се намираше по някой самун хляб, твърде мухлясал дори за плъховете, торбичка с развалена соя или някой гнил картоф. Не бях придирчива — стомахът ми бе свикнал да задържа почти всичко, колкото и да е отвратително. Буболечки, плъхове, червив хляб — пет пари не давах, стига поне малко да приличаше на храна. Можех да ям неща, които повечето хора не биха успели да преглътнат, но днес като че лейди Фортуна ме мразеше повече от обикновено.

Освен това след екзекуцията стана невъзможно да продължа с лова. Продължителното присъствие на питомеца в Покрайнините изнервяше хората и не исках да рискувам да крада, докато охраната му се мотае наоколо. Освен това не беше много разумно да отмъкнеш храна, след като трима души току-що са били обесени точно за това.

Тършуването из познатите територии вече не ми носеше нищо. Бях изчерпала ресурсите тук, а и Регистрираните вече познаваха методите ми. Дори да навлезех в други сектори, по-голямата част от Покрайнините бе ошушкана много, много отдавна. В град, пълен с клошари и нагаждачи, няма какво толкова да остане. Ако искахме да ядем, трябваше да потърся по-далече.

Трябваше да изляза от града.

Хвърлих поглед през найлона на прозореца към бледото небе и изкривих лице. Сутринта си беше отишла, следобедът бързо напредваше и разполагах само с няколко часа да намеря храна, след като се озовях отвъд Стената. Ако не успеех да се върна преди залез, други създания щяха да излязат на лов. Отидеше ли си светлината, настъпваше тяхното време. На Господарите. На вампирите.

Все още имам време, помислих си аз, като пресмятах часовете. Денят е доста ясен; мога да се промъкна под Стената, да претърся руините и да се върна преди залез.

— Къде отиваш? — попита Лепката, когато отворих вратата, излязох в коридора и се огледах предпазливо за Плъха. — Али? Чакай! Къде отиваш? Вземи ме с теб, мога да ти помогна.

— Не, Лепка — поклатих глава аз. — Този път няма да обикалям по обичайните места, има твърде много пазачи, а и питомецът е още тук и всички са изнервени. — Въздъхнах, заслоних очи с длан и огледах празния двор. — Ще трябва да се пробвам в руините.

— Напускаш града?! — изписка той.

— Ще се върна преди залез. Не се тревожи.

— Ако те хванат…

— Няма да ме хванат. — Облегнах се назад и му се ухилих. — Кога са ме хващали? Те дори не знаят, че има тунели.

— Говориш като Патрик и Джефри.

Примигнах, засегната.

— Това беше доста грубо, не мислиш ли?

Той сви рамене и аз скръстих ръце на гърдите си.

— Щом ще ми говориш така, може би не трябва да деля с теб, когато се върна. Може би е време за разнообразие да си потърсиш сам храна.

— Извинявай — веднага рече той и ми се усмихна извинително. — Извинявай, Али. Само се тревожа за теб, нищо повече. Изплаших се, че ще ме оставиш тук сам. Обещай да се върнеш!

— Знаеш, че ще се върна.

— Добре тогава. — Той отстъпи към коридора и сенките скриха лицето му. — Успех.

Може би си внушавах, но сякаш долових в тона му надежда да загазя. Сама да се убедя колко опасно е навън и да видя, че е бил прав. Докато тичах през двора към оградата, си казах, че това е глупаво. Лепката имаше нужда от мен, аз бях единственият му приятел. Не беше толкова отмъстителен, че да иска да пострадам само защото ми се сърдеше заради Марк и Грейси.

Нали?

Прогоних тази мисъл от ума си, проврях се през телената ограда и се промъкнах в притихналия град. Друг път щях да се тревожа за Лепката, сега най-важното беше да намеря храна, за да оцелеем.

Слънцето се полюшваше точно над порутените сгради и къпеше улиците със светлина. Просто остани там още малко, заръчах му аз. Не мърдай поне няколко часа. Всъщност може да не помръдваш изобщо, ако искаш.

То сякаш се спусна отмъстително по небето и за да ме подразни, се скри зад облак. Сенките се издължиха като хищни пръсти и плъзнаха по земята. Потреперих и забързах по улицата.

ГЛАВА 2

Хората ще ви кажат, че е невъзможно да напуснеш Ню Ковингтън. Че Външната стена е непреодолима и че дори да иска, никой не може нито да влезе, нито да излезе от града.

Е, хората грешат.

Покрайнините представляват огромна бетонна джунгла, каньони от счупени стъкла и ръждив метал, оголени гигантски скелети, покрити с лози, плесен и ръжда. Ако изключим самия център на града, където мрачно сияят високите кули на вампирите, останалите сгради изглеждат съсипани, празни и на косъм от срутване. Под неравния хоризонт пустошта отвън настъпва, защото няма кой да я спре. По улиците са пръснати ръждиви коруби от някогашни коли и растенията поглъщат гнилите им рамки. Дървета, корени и лози никнат по тротоарите и дори пробиват покривите, като разкъсват паваж и стомана, сякаш природата бавно превзема града. През последните години няколко небостъргача най-сетне се поддадоха на времето и разрухата и се срутиха сред тътен и облаци от прах, бетон и счупени стъкла, като убиха всички, извадили лошия късмет да се окажат наблизо. Това вече е нещо нормално. Влизаш в някоя сграда и чуваш как проскърцва и стене над главата ти, на десетилетия, а може би на секунди от срутването.

Градът се разпадаше. В Покрайнините всички го знаят, но не мислят за това. Няма смисъл да се тревожиш за нещо, което не можеш да промениш. Аз се тревожех само как да избягвам вампирите, как да не ме заловят и как да намеря достатъчно храна, за да оцелея още един ден.

Понякога, както днес, това изискваше крайни мерки. Смятах да направя нещо рисковано и много опасно, но ако се тревожех за риска, щях ли да съм Нерегистрирана, а?

Покрайнините бяха разделени на няколко района (сектори, както ги наричаха), спретнато оградени, за да се контролира притокът на храна и хора. И това било в името на „нашата безопасност“. Наречете я както искате, но клетката винаги си е клетка. Доколкото знаех, Вътрешният град бе заобиколен от пет или шест сектора, наредени в хлабав полукръг. Ние бяхме в сектор четири. Ако имах татуировка, която да сканират, тя щеше да гласи нещо от рода на: Алисън Секемото, гражданин номер 7229, сектор 4, Ню Ковингтън. Собственост на принц Салазар. Технически погледнато, Принцът притежаваше всички хора в града, но офицерите му си имаха собствени хареми и роби… кръвни роби. Обитателите на Покрайнините, от друга страна — или поне Регистрираните — бяха „обща собственост“. Което означаваше, че всеки вампир може да прави с тях каквото пожелае.

Като че ли никой в Покрайнините не се притесняваше от татуировката си. Нейт, един от помощниците в търговския пункт на Хърли, все ме навиваше да ставам Регистрирана. Татуирането не боляло много и цялата история с даването на кръв не била чак толкова страшна, като свикне човек. Той не можеше да разбере защо съм толкова опърничава. Казах му, че не сканирането и кръвопускането ме тревожат най-много. Притесняваше ме именно онова „собственост на…“. Аз не бях ничия собственост. Ако проклетите кръвопийци ме искаха, щеше да им се наложи първо да ме хванат. И аз нямаше да ги улесня.

Бариерата между секторите беше просто устроена: телена ограда, увенчана с бодлива тел. Тези метални завеси се проточваха с километри и не бяха добре охранявани. Пазачи имаше само при железните порти на всеки сектор, през които минаваха камионите с храна от и към Вътрешния град. Всъщност на вампирите им беше все едно дали някой от стадото им се промъква от сектор в сектор. Силите им бяха съсредоточени основно в защитата на Външната стена, всяка нощ.

Трябва да признаем, че Външната стена беше доста внушителна. Девет метра висока, метър и осемдесет дебела — грозно чудовище от желязо, стомана и бетон, което се издигаше по периметъра на Покрайнините и опасваше целия град. Имаше само една порта с огромни железни крила, а от вътрешната страна бе препречена с тежка метална решетка, която се вдигаше от трима мъже. Портата не беше в моя сектор, но веднъж я видях отворена, докато тършувах далеч от дома. На всеки петдесет метра имаше прожектори, които претърсваха земята като огромни очи. Оттатък Стената се простираше така наречената „смъртоносна зона“ — участък, осеян с намотки бодлива тел, окопи и ями, пълни с остри колове, мини и какво ли още не, все с една-единствена цел — да държат Бесните далече от Стената.

Всички в Ню Ковингтън мразеха Външната стена и се страхуваха от нея, защото им напомняше, че са затворници, овце в кошара. Стената обаче беше и много почитана. Никой не би могъл да оцелее в руините извън града, особено по тъмно. Дори вампирите не обичаха да ходят там. Отвъд Стената нощта принадлежеше на Бесните. Никой с мозък в главата не преминаваше оттатък, а онези, които опитваха, или бяха застрелвани, или взрив ги разкъсваше на парчета в смъртоносната зона.

Ето защо възнамерявах да мина отдолу.

* * *

Проправих си път през високите до кръста бурени, изпълнили канавката, като се опирах с ръка на бетонната стена, докато заобикалях локвите и натрошените стъкла. Известно време не бях идвала и бурените бяха покрили всички следи от предишните ми набези. Заобиколих една купчина камъни, без да поглеждам към подозрителните на вид кости, пръснати край нея, преброих десетина стъпки от ръба на купчината, спрях и коленичих в тревата.

Разтворих бурените, като внимавах да не личи много. Не исках някой да разбере какво има тук. Ако се разчуеше, ако до вампирите стигнеха слухове, че съществува изход от техния град, те щяха да претърсят всеки сантиметър от Покрайнините, докато не го открият и запечатат така здраво, както питомец стиска ключ за склад с храна. Не че много се тревожеха дали някой ще излезе; от другата страна на Външната стена имаше само руини, пустош и Бесни. Изходите обаче са и входове, а на всеки няколко години някой Бесен успяваше да се промъкне в града през тунелите, които минаваха под него. Тогава наставаше хаос, паника и смърт, докато Бесният не бъдеше убит, а входът — блокиран. И все пак винаги пропускаха по някой.

Бурените се разделиха и разкриха кръг от почернял метал, потънал в земята. Ужасно тежеше, но аз бях скрила наблизо едно парче от лост, за да го вдигам с него. Оставих капака да се стовари в тревата и се загледах в дълбокия тесен отвор. От бетона се подаваха ръждиви метални стъпала, които водеха надолу към мрака.

Озърнах се, за да се уверя, че съм сама и заслизах по стълбата. Винаги се притеснявах, когато оставях тунела отворен, но капакът беше твърде тежък, за да го повдигна отвътре. Въпреки това високата трева го скриваше добре и досега никой не го беше открил, не и през всичките тези години, откакто се промъквах извън града.

Е, нямах време да се мотая.

Скочих на бетонния под и се огледах, като изчаках очите ми да свикнат с тъмнината. Бръкнах в джоба на палтото си и напипах двете си най-безценни притежания: запалка, наполовина пълна с газ и джобното ми ножче. Запалката бях намерила при едно пътешествие из руините, а ножа имах от години. И двете ми бяха много ценни и не ходех никъде без тях.

Както обикновено, тунелите под града смърдяха. Старите хора, които са били деца преди заразата, казваха, че навремето всички градски нечистотии се изливали в тръби под улиците, а не в кофи, които изпразвахме в покрити дупки. Ако беше вярно, това със сигурност обясняваше миризмата. На около крачка от мен бетонът се спускаше към тинеста черна вода, която се носеше лениво из тунела. Един огромен плъх, голям почти колкото уличните котки, които бях виждала горе, изприпка към сенките и ми напомни защо съм тук.

Хвърлих последен поглед към небето, все още слънчево и ярко, и поех към мрака.

Хората си мислят, че Бесните се спотайват под земята, в пещери или изоставени тунели, където спят денем, а нощем излизат. Всъщност почти всички смятат така, но аз никога не съм виждала Бесен долу, нито веднъж, дори и заспал. Това нищо не означава, разбира се. Никой горе не е виждал хора-къртици, но всички бяхме чували за недъгавите, боящи се от светлината хора, които живеят под града, сграбчват те за глезените от решетките на канавките и те завличат долу, за да те изядат. И аз не бях виждала човек-къртица, но пък съществуваха стотици, дори хиляди тунели, в които не бях стъпвала и не възнамерявах да го правя. Целта ми, когато нагазвах в този мрачен и зловещ свят, бе да мина под Стената и да се върна по светло възможно най-бързо.

За щастие познавах този тунел и не бях съвсем без светлина. Тя се просмукваше през решетките на канавките и осейваше сивотата с тънки ивици цвят. На места цареше пълен мрак и трябваше да си светя със запалката, но познавах тунела и знаех къде отивам, така че не беше толкова ужасно.

Накрая се проврях през огромна бетонна тръба, която се изливаше в обрасла с бурени канавка, и почти се сюрнах долу по корем. Има известна полза в това да си много кльощав. Изправих се, изтръсках гнусната топла вода от дрехите си и се огледах.

Над редиците провиснали покриви, отвъд голото разорано поле в смъртоносната зона, се издигаше Външната стена в цялата си мрачна прелест. По някаква причина от тази страна тя винаги ми изглеждаше странно. Слънцето висеше между кулите в центъра на града и се отразяваше в огледалните им стени. Оставаха ми още няколко часа за тършуване, но трябваше да побързам.

Зад смъртоносната зона, ширнала се като сиво-зелен килим, в изтляващата следобедна светлина ме очакваха останките от старите предградия. Измъкнах се от канавката и навлязох в руините на една мъртва цивилизация.

Да тършуваш из руините си е опасна работа. Казват, че навремето тук имало огромни магазини, претъпкани с храна, дрехи и всякакви други неща. Били направо гигантски и лесно се познавали по широките паркинги отвън. Само дето няма какво да търсиш там, защото първо тях претарашили, когато всичко тръгнало на зле. Близо шейсет години след заразата от тях бяха останали само стените и празните рафтове. Същото важеше и за по-малките хранителни магазини и за бензиностанциите — там нямаше нищо. Бях изгубила доста време в ровене из тези сгради, но всеки път излизах с празни ръце, затова сега нямаше да си правя труда.

Порутените гниещи къщи по пустите улици обаче бяха друго нещо. С времето бях научила нещо доста интересно за човешката раса — че обичаме да се запасяваме. Наречете го предвидливост, наречете го параноя, наречете го подготовка за най-лошото, но вероятността да намеря храна в мазетата или килерите на къщите беше по-голяма. Човек просто трябва да порови.

Когато с надежда влязох в петата или шестата къща — двуетажна, с телена ограда, почти погълната от бръшлян, със счупени прозорци и оплетена в бурени и лози веранда — подът изскърца под краката ми. Покривът и част от горния етаж се бяха срутили и през изгнилите греди струеше бледа светлина. Въздухът бе натежал от миризма на плесен, прах и растения, а самата къща сякаш стаи дъх, щом пристъпих вътре.

Претърсих първо кухнята. Ровех из шкафовете, отварях чекмеджета, проверих дори в древния хладилник в ъгъла. Нищо. Няколко ръждиви вилици, една празна консервна кутия, счупена чаша. Все познати неща. В една от спалните гардеробите бяха празни, тоалетката — преобърната, а по пода бяха пръснати парчета от голямото овално огледало. Одеялата и чаршафите бяха смъкнати от леглото и на матрака тъмнееше подозрително на вид черно петно. Не се запитах от какво е. Тук не бива да си задаваш подобни въпроси, просто продължаваш нататък и толкова.

В ъгъла на втората спалня, която не беше така опустошена, видях стара люлка, покрита с прах и паяжини. Заобиколих я, като нарочно не погледнах през олющените пречки и тръгнах към лавиците до стената. Навремето сигурно са били бели. На единия рафт имаше строшена лампа, но под нея видях познат прашасал правоъгълник.

Взех го, позабърсах го и прочетох заглавието. „Лека нощ, луна“. Усмихнах се печално. Не бях дошла за книги и се наложи да си го припомня. Ако занесях у дома книга вместо храна, да речем, Лукас щеше да откачи и вероятно пак щяхме да се скараме.

Може би не бях много справедлива с него. Той не беше глупав, а просто практичен. Оцеляването му се струваше по-важно от това да научи нещо, което в неговите очи беше безполезно. Аз обаче не можех да се откажа само защото упорстваше. Ако го научех да чете, вероятно щеше да започне да учи други хора от Покрайнините, деца като нас. И може би това щеше да бъде достатъчно за началото на… нещо. Не знаех на какво, но трябваше да съществува нещо повече от елементарното оцеляване.

Въодушевена от тези мисли, аз стиснах книгата под мишница, но някакво тихо дрънчене ме накара да замръзна. Не бях сама в къщата. В коридора имаше нещо, точно пред вратата на стаята.

Оставих внимателно книгата на лавицата, без дори да раздвижа праха. После щях да се върна да я взема… ако оцелеех.

Плъзнах ръка в джоба си, стиснах ножа и бавно се обърнах. На мътната светлина, нахлуваща от дневната, видях някаква сянка, точно пред вратата отекна тих тропот. Отворих острието, отстъпих назад и се притиснах към тоалетката. Сърцето ми блъскаше. Когато тъмният силует спря пред вратата, чух тежко пръхтене и затаих дъх.

Една сърна пристъпи прага.

Стомахът и гърлото ми се отпуснаха, макар че не се успокоих напълно. В руините често се срещат диви животни, но не разбирах защо една сърна ще влиза в човешка къща. Изправих се и бавно издишах, а тя изви глава към ъгъла с втренчени очи, сякаш не успяваше да види какво има там. Стомахът ми изкъркори и за миг ме споходиха видения как се хвърлям към нея и забивам ножа във врата й.

В Покрайнините почти не виждахме месо. Плъховете и мишките много се ценяха и аз съм ставала свидетел на доста гадни сбивания за един мъртъв гълъб. Понякога наоколо се мотаеха бездомни кучета и котки, но те бяха твърде диви и зли и беше най-добре да не ги закачаш, ако не си готов да се сдобиеш с ухапване и някоя зараза. Пазачите също излизаха, за да стрелят по всяко животно, което се мерне по улиците, затова месото беше изключително дефицитно.

Един труп на сърна, нарязан на ивици и изсушен, щеше да изхранва и мен, и тайфата цял месец. Можех да разменям мръвки за купони, одеяла, нови дрехи, каквото си пожелая. Само при мисълта за това стомахът ми отново закъркори и аз прехвърлих тежестта си върху единия си крак, готова да се метна напред. Щом се раздвижех, сърната вероятно щеше да избяга, но трябваше да опитам.

Тогава тя погледна право към мен и аз видях тънките струйки кръв, които се стичаха от очите й и капеха по пода. Внезапно моята кръв се смрази. Нищо чудно, че не се плашеше, нищо чудно, че ме беше проследила дотук и ме наблюдаваше с този спокоен, изцъклен поглед на хищник. Беше ухапана от Бесен. И болестта вече бе засегнала мозъка й.

Поех си тихо дъх, за да успокоя ударите на сърцето си, като се стараех да не се паникьосам. Лоша работа. Сърната запречваше вратата и не можех да мина покрай нея, без да рискувам да ме нападне. Очите й не бяха напълно побелели, значи болестта все още беше в начален стадий. Надявах се, че ако запазя самообладание, ще се измъкна оттук, без да ме стъпче до смърт.

Тя изсумтя, тръсна глава и това движение я накара да залитне към рамката на вратата. Още едно следствие от болестта — в един момент заразените животни изглеждаха объркани, с некоординирани движения, но в следващия можеше да се развилнеят ужасно. Стиснах ножа и се запромъквах покрай стената към счупения прозорец.

Сърната вдигна глава, извъртя очи и нададе дрезгав рев, който със сигурност не беше характерен за нейния вид. Видях как мускулите й се напрягат преди скока и се втурнах към прозореца.

Тя нахлу в стаята със сумтене, като размахваше диво копита. Едното закачи бедрото ми, докато се шмугвах покрай нея — наглед съвсем леко, но имах чувството, че ме удрят с чук. Сърната се заби в стената отсреща и прекатури лавицата, а аз се хвърлих през прозореца.

Изправих се криво-ляво сред бурените и хукнах към една полусрутена барака в ъгъла на двора. Покривът й беше пропаднал, а лозите бяха погълнали напълно прогнилите стени, но вратата си беше на мястото. Промъкнах се вътре, свих се запъхтяна в ъгъла и започнах да се ослушвам.

За миг всичко притихна. След като сърцето ми се поуспокои, надникнах през една пролука между дъските и видях тъмния силует на сърната — мотаеше се напосоки из стаята и се втурваше яростно първо към матрака, после към счупената тоалетка. Е, добре. Щях да се спотайвам, докато това умопомрачено животно се успокои и си тръгне. Надявах се това да стане преди залез — трябваше скоро да се върна в града.

Отдалечих се от стената и се обърнах да огледам бараката — може би щях да открия нещо полезно. Нямаше кой знае какво: няколко срутени рафта, шепа ръждясали гвоздеи, които прибрах в джоба си, и една странна дундеста машина с четири колела и дълга дръжка, сякаш за да я буташ насам-натам. С каква цел, представа си нямах.

Забелязах отвор в дъските точно под странната машина и я бутнах назад. На пода имаше капак, заключен с тежък катинар, който бе така ръждясал, че надали можеше да бъде отворен, но пък самите дъски бяха изгнили и се разпадаха. Лесно откъртих няколко, направих достатъчно голяма дупка и открих сгъваема стълба, която водеше към мрака. Стиснах ножа и се спуснах долу.

В мазето беше тъмно, но до залез оставаше поне още час и дневната светлина се процеждаше през дупката и пролуките между гредите. Намирах се в малка студена стая с бетонни стени и под. Над главата ми на жица висеше крушка. По стените имаше дървени лавици, по които проблясваха безброй консервни кутии. Сърцето ми замря.

Джакпот.

Хвърлих се напред и сграбчих първата попаднала ми консерва, като от вълнение съборих три и те се затъркаляха по пода. На кутията имаше избелял етикет, но не си направих труда да разчета надписа. Извадих ножа, забих го в капака и яростно атакувах ламарината, за да изрежа отвор с треперещите си ръце.

Отвътре се разнесе божествен сладък аромат, който отново събуди глада ми и дори леко ме замая. Храна! Истинска храна! Огънах капака и дори не погледнах какво точно има вътре (някакви разкапани плодове в лепкава течност), преди да изсипя всичко в устата си. Сладката смес ме шокира, беше гъста и кашеста и аз за пръв път вкусвах такова нещо. Изпих я наведнъж и усетих как се спуска в празния ми стомах. Сграбчих още една кутия.

В тази имаше фасул в по-бистър сос и аз опустоших и него, като загребвах червената каша с пръсти. Изгълтах още една кутия с лепкави плодове, после — една с разкапана царевица, а накрая — малка консерва с наденички, големи колкото пръста ми, преди да се успокоя достатъчно, за да мога да помисля.

Бях се натъкнала на истинска съкровищница, и то със смайващи размери. За подобни складове с храна се разказваха легенди, а ето ме тук, в един от тях. Стомахът ми най-сетне беше пълен (рядко усещане) и аз започнах да оглеждам наличностите.

Консервите заемаха цялата стена и бяха най-разнообразни, ако се съдеше по различните етикети. Някои не се четяха, бяха твърде избелели или разкъсани, но все пак успях да различа консервирани зеленчуци, плодове, варива и супи. Имаше и кутии със странни храни, за които не бях чувала. „Спа ге тии“ или пък „Ра Ви Оу Лии“ и други такива откачени работи. Освен консерви, на рафтовете имаше и кутии с четвъртити пакетчета, увити с лъскава сребриста хартия. Нямах представа какво съдържат, но ако беше още храна, не бих се оплаквала.

На отсрещната стена бяха подредени десетки туби с вода, няколко газови бутилки и един от онези преносими зелени спиртници, които бях виждала Харли да използва. Имаше и газена лампа. Който и да беше стъкмил това местенце, явно не бе искал да поема рискове. Не че му беше свършило работа накрая.

Е, благодаря ти, неизвестни човече. Със сигурност ми улесни живота.

Мислех усилено, преценявах възможностите. Можех да запазя това място в тайна, но защо? Тук имаше храна, която щеше да ни стигне за месеци. Огледах помещението и се зачудих какво точно да сторя. Ако кажех на Лукас, четиримата — аз, той, Плъха и Лепката — можехме да се върнем и да отнесем всичко наведнъж. Щеше да е опасно, но си струваше.

Бавно се завъртях. Съжалих, че не съм взела нещо, в което да сложа храната. Много умно, Алисън. Когато идвах в руините, обикновено нарамвах една от раниците, които пазехме в един шкаф в коридора (за това ги държахме, в крайна сметка), но не ми се искаше да се натъквам отново на Плъха. И все пак трябваше да занеса нещо у дома. Ако исках да убедя Лукас да рискува с такова опасно пътуване извън града, трябваше да му покажа някакво доказателство.

Огледах помещението и видях два издути чувала за боклук на най-горната лавица, избутани чак до стената. В тях като че ли имаше одеяла, дрехи и други полезни неща, но точно сега повече ме интересуваше храната.

— Това ще свърши работа — измърморих аз и тръгнах към рафтовете. Нямаше стълба или сандък, на който да стъпя, затова започнах да се катеря. Проврях крак между консервите и се издърпах нагоре. Дъската изскърца ужасяващо под тежестта ми, но издържа. Стиснах грапавото дърво и стъпих на следващия рафт, а после и на третия, докато стигнах до най-горния и затършувах слепешком. Хванах ъгълчето на хлъзгавия найлон с два пръста и го дръпнах към себе си.

Внезапно дървото изстена и преди да се усетя, цялата лавица се килна назад. Паникьосах се и се опитах да отскоча, но десетки кутии се сюрнаха към мен, връхлетяха ме и ръцете ми изпуснаха лавицата. Стоварих се на бетонния под, а консервите се затъркаляха със звън наоколо ми и за секунда зърнах как рафтът изпълва полезрението ми, преди всичко да потъне в мрак.

ГЛАВА 3

Пулсираща болка в главата ме върна в реалността. Ушите ми пищяха и когато отворих очи, ме посрещна мрак. За миг не осъзнавах къде се намирам и какво се е случило. Нещо тежко притискаше гърдите и краката ми и щом помръднах, някакви малки метални неща се изтърколиха от тялото ми и паднаха на земята.

— По дяволите! — прошепнах аз, щом си спомних. После трескаво се измъкнах изпод лавицата и закуцуках към стълбите, за да погледна навън. През дупката в покрива видях мъгливо беззвездно небе, но жълтеникавата луна надничаше през облаците като подпухнало око.

Бях загазила.

Глупава грешка, Али. Изкачих се по стълбата и се вгледах в мрака и сенките, сърцето ми сякаш напираше да изскочи. Долу консервите продължаваха да се търкалят със звън по пода, но вече не можех да се тревожа за съкровището, което щях да изоставя. Трябваше да се върна в града, не можех да остана тук. Бях чувала, че Бесните проникват през стените и подовете, за да докопат жертвите си, а усетят ли те, никога не се отказват. Не биваше да се бавя.

Измъкнах се внимателно от дупката, приближих се до вратата и посегнах да я отворя, но се вцепених. Нещо се движеше край стената на бараката.

Бурените жулеха със съсък стената, чуваха се стъпки и тихо ръмжене — вероятно някакво животно се промъкваше през пролуките. Отдръпнах ръка и тихо отстъпих в един ъгъл, като долепих гръб към стената и стиснах ножа, за да спра треперенето на ръцете си. Навън цареше почти непрогледна тъмнина, но успях да зърна някаква бледа мършава фигура през процепите в дъските. Вслушах в стъпките й — първо обикаляше край стената, а после… спря пред вратата.

Затаих дъх, а докато бесните удари на сърцето ми отброяваха секундите, прехапах бузата си отвътре, за да не се задъхам.

Вратата изскърца и бавно се отвори.

Не помръдвах, не дишах. Усещах дървото зад гърба си и си представях, че съм част от стената, дори от сенките, които ме обгръщаха и ме криеха от всичко. От другата страна на вратата дрезгавото ръмжене се усили и някаква сянка завъртя глава насам-натам, за да огледа стените.

Измина цяла вечност. Накрая вратата бавно се затвори със скърцане, а сянката се обърна и лениво пое през бурените. Слушах провлачените й стъпки, а те отслабваха все повече, докато накрая се чуваше единствено жуженето на нощните насекоми.

Измина още миг, преди да успея да се помръдна и дори да задишам нормално. Щом спрях да треперя, се измъкнах от бараката и забързах през бурените, следвайки пътя, по който бях дошла. С ужас забелязах, че той не е единственият — няколко подобни дири кръстосваха високата трева в двора. Явно докато лежах долу, не съм била сама. Ако онова нещо беше открило стълбата…

Потреперих и тръгнах още по-бързо през пустите улици. На лунна светлина руините бяха дори по-страховити — сурови и враждебни към всеки натрапник. По мръкнало зад стените на града хората се изпокриваха и единствено вампирите населяваха нощта, но там сенките бяха познати, а мракът — успокояващ. Тук, в руините, той беше чужд, а сенките сякаш се прокрадваха и посягаха към теб.

Нещо изпищя в нощта с гневен животински крясък и аз хукнах да бягам.

* * *

Това бяха най-дългите няколко минути в живота ми, но успях да стигна до тунелите. Проврях се през отточната тръба, убедена, че зад мен има нещо, което ще ме сграбчи за глезените и ще ме издърпа обратно. За щастие не се случи нищо подобно и аз се облегнах на стената, дишайки бързо и накъсано, докато сърцето ми се поуспокои.

В тунела не виждах дори ръката пред лицето си и колкото и да чаках, очите ми нямаше да свикнат с мрака — той беше непрогледен. Бръкнах в джоба си, извадих запалката, щракнах я и се появи малко пламъче. Едва осветяваше земята пред краката ми, но беше по-добре от нищо. Поех през тунелите, а потрепващата светлинка мъждукаше пред мен.

Странно как само няколко часа могат да променят начина, по който гледаш на света. Преди тунелите ми бяха познати. Сега ми се струваха зловещи, а мракът сякаш бе живо същество, което ме притискаше отвсякъде и ме задушаваше. Стъпките ми кънтяха твърде силно в тишината и на няколко пъти стаявах дъх, заслушана в измислени шумове, само за да се уверя, че съм чула собственото си дишане.

Тунелите не свършваха и въпреки всичките ми страхове и въображаеми заплахи, нищо не ме нападна. Почти си бях у дома. Оставаше ми само още един завой и стотина метра до стълбата, когато чук плясък в мрака. Не беше силен и денем, когато слънчевата светлина проникваше през решетките, сигурно щях да си помисля, че е плъх или нещо подобно. В тишината и мрака обаче сърцето ми почти замря и кръвта ми се смрази. Загасих пламъчето и се шмугнах в един ъгъл, затаих дъх и напрегнато се ослушах. Не се наложи да чакам дълго.

В мрака пред мен изникна лъч на фенерче и между стените закънтяха ниски гърлени гласове.

— … какво има тук? — изхриптя някой и аз се притиснах към стената. — Плъх ли? Голям плъх, изпълзял от мрака. Неподходяща нощ си избрал да бродиш под града, приятел.

Рискувах и надзърнах бързо иззад ъгъла. Четирима мъже заприщваха изхода на тунела — бяха слаби и парцаливи, с мръсни дрехи и рошави коси. Сториха ми се прегърбени, с приведени рамене, сякаш бяха прекарали целия си живот в малки тесни пространства и не бяха свикнали да стоят изправени. В ръцете си стискаха назъбени ръждиви остриета и налудничаво се хилеха на някаква самотна фигура в центъра на тунела, а очите им блестяха от нетърпение и нещо по-зловещо. Отново се скрих зад ъгъла, сърцето ми блъскаше. Не е за вярване, казах си аз и се отдръпнах още по-навътре в мрака с надеждата, че не са ме чули. Май не ми е нощ. Сърна, Бесни, а сега някакви откачени хора-къртици в тунелите. Никой няма да повярва! Поклатих глава и се приведох още повече, стиснала дръжката на ножа. Само вампир липсва и ще стане идеално.

Къртиците се изкикотиха, после ги чух да се спускат напред, вероятно за да обградят клетия нещастник, който се беше натъкнал на засадата им. Бягай, идиот такъв, помислих си аз и се зачудих какво си въобразява, защото не чух панически тропот при бягството му. Не знаеш ли какво ще ти направят? Ако не искаш да те набучат на шиш над огъня, по-добре бягай.

— Не искам неприятности — чу се нисък глас, спокоен и овладян. Въпреки че не можех да видя собственика, защото не смеех да надзърна отново, от гласа му ме полазиха тръпки. — Пуснете ме и ще си замина по пътя. Не ви трябва да ме закачате.

— О… — измърка единият от хората-къртици и аз си го представих как се плъзга напред, мазно ухилен. — Мисля, че бихме…

Гласът му внезапно премина в задавено гъргорене, последвано от плясък. Въздухът се изпълни със слабата бакърена миризма на кръв, чух яростни викове и шум от борба. Остриета се забиваха в плът, разнасяха се болезнени писъци. Стаила дъх, аз останах свита в моя сенчест ъгъл, докато заглъхна и последният писък, докато и последното тяло се стовари на земята и над тунелите отново се спусна тишина.

Преброих до трийсет. Шейсет. Минута и половина. Две. Тунелът още беше тих. Не се чуваха никакви стъпки, никакъв шум, никакво дишане. Пълно мъртвило. Предпазливо надникнах зад ъгъла и прехапах устна.

Четиримата мъже-къртици лежаха безжизнени, а оръжията им бяха разпилени край тях. Фенерчето вяло озаряваше стената, а лъчът му беше насочен към яркочервеното петно, което се стичаше по бетона към едно от неподвижните тела. Отново огледах тунела, търсейки пета купчинка, но на бледата светлина на фенера се виждаха само къртиците. Тъмният непознат беше изчезнал.

Промъкнах се по-близо. Не исках да докосвам телата, но фенерчето беше ценна находка. Щях да се изхранвам няколко дни, ако успеех да го продам на подходящия търговец. Пристъпих край една мръсна бледа ръка, грабнах трофея си, изправих се… и лъчът му озари едно непознато лице, което не потрепна. Дори не примигна. Заотстъпвах назад, като едва не се спънах в простряната ръка и вдигнах ножа пред себе си. Непознатият остана на мястото си, но очите му, по-черни от катран, не се откъсваха от мен. Държах острието и фенера насочени към него, докато стигнах до ръба и се приготвих да хукна към мрака.

— Ако побегнеш, ще умреш, преди да си направила и три крачки.

Спрях, сърцето ми бумтеше. Вярвах му. Сграбчих по-здраво ножа и се обърнах. Втренчих се в него над мъртвите тела и зачаках следващия му ход.

Нямах и капка съмнение, знаех пред какво съм изправена, какво се взира в мен от другата страна на тунела, толкова неподвижно, сякаш беше статуя. Бях сама с вампир. И нямаше кой да ми помогне.

— Какво искаш?

Гласът ми излезе по-треперлив, отколкото ми се искаше, но аз останах на мястото си и се втренчих предизвикателно в него. „Не показвай страх, вампирите го надушват.“ Така поне разправяха всички. Ако налетиш на гладен кръвопиец нощем, не бива да изглеждаш като жертва, за да имаш някакъв шанс да оцелееш.

Аз не вярвах в това, разбира се. Вампирът ще те ухапе, все едно дали се страхуваш от него, или не. Просто не възнамерявах да му доставя това удоволствие.

Той едва забележимо наклони глава, но тялото му остана съвсем неподвижно.

— Опитвам се да реша — рече той с тихия си студен глас, — дали си просто мършояд и си подслушала случайно разговора ни, или си се спотайвала, за да разкажеш на останалите от клана си, че съм тук.

— Да ти приличам на една от тях?

— Е… тогава си обикновен мършояд. Чакаш жертвата да умре, за да се нахраниш, вместо сама да я убиеш.

Тонът му не се беше променил. Оставаше си студен и безизразен, но аз усетих как се наежвам въпреки страха си. Гняв, омраза и отвращение се опитваха да изригнат на повърхността и да ме превърнат в глупачка, която иска да го нарани. Защо този убиец, този лишен от душа кръвопиец си мислеше, че може да ме поучава?

— Е, да, така става, като оставиш добитъка да гладува — озъбих се аз и присвих очи. — Животните започват да се ядат едно друго, не знаеше ли? — Посочих към мъртвите мъже-къртици в краката си и се озъбих. — Аз обаче не съм от тях. И със сигурност не ям хора. Ти си по тази част.

Вампирът само ме гледаше. Достатъчно дълго, за да съжаля, че съм му се изрепчила, което по принцип си беше глупаво, но почти не ми пукаше. Нямаше да пълзя и да се моля, ако това очакваше от мен. Вампирите нямаха души, нямаха чувства и не бяха способни на състрадание. Ако кръвопиецът пожелаеше да ми източи кръвта и да ме остави да изгния тук, не бих могла да го спра, каквото и да му кажех. Само че щях много да го затрудня.

— Интересно — замислено каза той, сякаш на себе си. — Понякога забравям колко сложна е човешката раса. Превърнахме толкова много от вас в животни — диви, страхливи, готови да се обърнат един срещу друг, за да оцелеят. И все пак, в най-тъмните кътчета все още може да се намери някой, който, поне до някаква степен, все още е човек.

Нищо не разбирах от приказките му, но ми беше писнало да чакам, за да видя какво ще стане.

— Какво искаш, вампире? — отново го предизвиках аз. — Защо още приказваш? Ако ще ме хапеш, действай.

Само не очаквай да легна и да кротувам. Преди да умра, ще се сдобиеш с джобно ножче в окото, кълна се.

За мое изумление вампирът се усмихна. Само изкриви леко устни, но с това гранитно лице все едно се беше ухилил до уши.

— Тази нощ вече се нахраних — обяви той спокойно и отстъпи крачка назад, към сенките. — А и ми се струва, че ти, малка тигрице, имаш нокти и няма да се поколебаеш да ги използваш. Не съм в настроение за още една схватка, затова се считай за късметлийка. Срещна един лишен от сърце и душа кръвопиец и оцеля. Следващия път може да е различно.

Той се обърна и се отдалечи, а от мрака долетяха последните му думи:

— Благодаря ти, че поговори с мен.

Миг по-късно беше изчезнал.

Намръщих се — бях съвсем объркана. Що за вампир убива четирима души, провежда загадъчен разговор с момиче от улицата, благодари му и си тръгва? Насочих фенерчето насам-натам из тунела — чудех се дали това не е трик, за да ме подлъже да сваля гарда, дали не ми готви засада. Струваше ми се, че един вампир би направил точно това. Тунелът обаче беше празен и тих и след миг аз прескочих окървавените трупове, тръгнах към стълбата и я изкачих възможно най-бързо.

Градът беше опустял. Нищо не помръдваше, порутените магазини, къщи и апартаменти бяха тъмни и тихи. Над всичко това се извисяваха кулите на вампирите и блещукаха в нощта, студени и безстрастни като господарите си. Мълчаливият час точно преди зазоряване принадлежеше на хищниците, така че никой не се мяркаше по улиците, всички се свиваха в леглата зад заключени врати и закепенчени прозорци. От тази страна на Стената обаче мракът не криеше свирепи безмозъчни ужаси, които навремето са били хора. Тук хищниците бяха по-сложно устроени, макар и също толкова опасни.

Студен вятър помете улицата, една празна консервна кутия се затъркаля по земята. Спомних си какво бях оставила зад себе си от другата страна на Стената и в стомаха ми отново припламна гняв, който изличи и последната капка страх. Толкова много храна! Да оставиш такова богатство…

Кипнах при тази мисъл, изритах един камък към една кола и той отскочи със звън от ръждивата й коруба. Трябваше да се върна там. Нямаше да се свивам зад Стената, да ям хлебарки и да си мечтая за рафтовете с истинска храна, която гние далеч-далеч в нечие мазе. Изключено. По един или друг начин щях да ида пак и да си върна загубеното.

Точно сега обаче стомахът ми беше пълен, всичко ме болеше от падането и бях ужасно изморена. Лъчът на фенерчето едва-едва пробиваше мрака и аз го изключих, не исках да хабя ценните батерии. В Покрайнините не ми трябваше изкуствена светлина. Пъхнах едничкия си трофей в задния си джоб и тръгнах към дома.

* * *

— О, Господи, ти си жива!

Изгледах презрително Лепката, шмугнах се в стаята си и изритах вратата зад себе си. Той стана от матрака ми и ме зяпна с отворена уста, сякаш бях халюцинация.

— Защо ме гледаш така? — смръщих се аз. — И защо си тук, между другото? Да не си ме чакал цяла нощ?

— Не чу ли? — Очите му се стрелкаха неспокойно, сякаш някой можеше да се спотайва в сенките и да подслушва. — Лукас не ти ли каза?

— Лепка — въздъхнах аз и се стоварих на матрака. — Тъкмо се връщам след отвратителна нощ навън. — Закрих очите си с ръка. — Изморена съм, не, скапана съм и освен ако някой бере душа или са нахлули вампири, искам да поспя. Каквото и да е станало, не може ли да почака до сутринта? Така или иначе ще трябва да говоря с Лукас.

— Вампирите идваха тази нощ — продължи Лепката, сякаш не бях казала и дума.

Свалих ръка от лицето си и седнах, по гръбнака ми плъзна студ. Лицето на Лепката бледнееше в тъмната стая, а тънките му устни бяха изопнати от страх.

— Видях ги. Обикаляха от сектор в сектор с питомци, пазачи и всичко останало, разбиваха врати, влизаха в къщите на хората. Тук не са идвали, но Лукас ни премести в мазето, докато не се увери, че са отминали. Чух… чух, че убили някого… когато се опитал да избяга.

— А някой Взет ли е?

Лепката сви кокалестите си рамене.

— Не мисля. Просто дойдоха, влязоха в няколко сгради и си тръгнаха. Лукас каза, че търсели нещо, но никой не знае какво.

Нещо или някого. Пак се замислих за вампира в тунелите под града. Дали и той беше част от групата по претърсването? Може би беше слязъл да огледа тунелите? Или… или пък точно него търсеха всички? Не, в това нямаше никакъв смисъл. Защо вампирите ще преследват един от своите? И ако беше така, защо не го правеха по-често?

— Носят се слухове, че ще въведат извънредно положение — продължи Лепката с тих, изпълнен със страх глас — Вечерен час, пазачи, забранени райони и така нататък.

Изругах шепнешком. Извънредното положение беше лоша новина не само за Нерегистрираните. Бяха го въвеждали два пъти — когато една въоръжена банда сновеше из Покрайнините и осея улиците с мъртъвци и когато епидемия от бяс по плъховете вся паника в целия град. Извънредното положение беше крайната мярка на вампирите, отговорът им, когато нещата излезеха от контрол. Всеки трябваше да си стои у дома след определен час, а по улиците обикаляха въоръжени пазачи. Ако хванеха някого навън, го застрелваха, без да задават въпроси.

— Али, какво ще правим?

— Нищо — Лепката се втренчи в мен, а аз свих рамене. — Тази нощ нищо. След няколко часа ще съмне, кръвопийците ще се приберат в кулите си и ще си стоят там до утре вечер. Тогава ще му мислим.

— Ама…

— Лепка, изморена съм! — Надигнах се от матрака, хванах го за лакътя и го подкарах към вратата. — Ако Лукас е още буден, кажи му, че утре трябва да говоря с него. Важно е. Много важно. — Той понечи да възрази, но аз твърдо го избутах през прага. — Виж, ако държиш да стоиш буден и да се страхуваш заради хайката, можеш да го правиш и за двама ни. Аз обаче ще поспя, докато още имам тази възможност. Събуди ме призори, става ли?

Преди да успее да каже каквото и да било, аз затръшнах вратата в лицето му. После се проснах на матрака, обърнах се към стената и затворих очи. Новините бяха тревожни, но се бях научила, че за неща, които не можеш да промениш, няма смисъл да се тревожиш. Само ще си изгубиш съня. Утре щях да поговоря с Лукас за склада с храна, който бях открила, и той щеше да убеди останалите да отидем. Преди да обявят извънредно положение, разбира се. Заедно можехме да пренесем всичко на два-три пъти и нямаше да се тревожим за настъпващата зима. Плъха беше гадняр и насилник, но бе част от моята банда, а ние се грижехме един за друг. Освен това щеше да ми отнеме цяла вечност да пренеса всичко сама, а не исках да прекарвам в руините повече време от необходимото.

След като взех решение, прогоних от ума си всички мисли за изминалата нощ — за Бесни, за хайки, за вампири в каналите — и се унесох.

ГЛАВА 4

— Алисън — каза мама и потупа възглавницата до себе си, — ела тук. Почети с мен.

Качих се на протрития диван с миризма на прах и вкиснало мляко и се сгуших до нея. В скута си държеше книга, а по страниците й подскачаха щастливи шарени животни. Слушах я как чете с тих, успокояващ глас, а тънките й ръце отгръщаха страниците толкова нежно, сякаш бяха от пеперудени криле. Само че не можех да видя лицето й. Всичко беше размазано, като вода, която се стича по прозорец, но знаех, че ми се усмихва и това ме изпълваше с топлина и усещане за сигурност.

— Знанието е важно — обясняваше тя търпеливо. Сега седеше от другата страна на кухненската маса и се взираше в по-голямото ми аз. Пред мен лежеше лист хартия, изпъстрен с преплетени линии.

— Думите определят кои сме — продължи мама, докато се опитвах да наподобя елегантния й почерк. — Трябва да пазим знанието и да го предаваме на другите винаги когато можем. Ако искаме отново да се превърнем в общество, трябва да ги учим как да останат хора.

Кухнята се стопи, стече се като вода по стената и се превърна в нещо друго.

— Мамо — прошепнах аз, докато седях до леглото й и гледах как гърдите й се издигат и спадат под тънкото одеяло. — Мамо, донесох ти малко супа. Опитай се да хапнеш, моля те.

Крехкият бял силует с дълга черна коса се размърда немощно. Не можех да видя лицето й, но знаех, че е скрито някъде в тази тъмна маса.

— Не ми е добре, Алисън — прошепна тя с такъв тих глас, че едва я чух. — Ще ми… почетеш ли?

Тогава видях познатата усмивка, макар лицето й да си оставаше неясно и неразличимо. Защо не можех да я видя? Защо не можех да си спомня?

— Мамо — казах отново, изправих се и усетих как сенките се затварят. — Трябва да вървим. Те идват.

— „А“ като ангел — прошепна мама, докато се отдалечаваше от мен. Извиках и посегнах към нея, но тя се изплъзваше в мрака. — „Б“ като бог.

* * *

Събудих се рязко — вратата на стаята ми се разтресе от удар. Бързо станах и се втренчих в нея, сърцето ми препускаше. Вече спях съвсем леко, свръхчувствителна към стъпки и промъкващи се хора, затова първият трясък ме накара да подскоча чак до тавана. На четвъртия отворих вратата точно когато Лукас отново замахваше с юмрук.

Той примигна. Беше тъмен и мускулест, с големи ръце и лице, което изглеждаше необичайно бебешко, ако не се броят гъстите сериозни вежди. Когато се присъединих към групата, той ми се беше сторил страшен — дори на дванадесет беше много сериозен и не търпеше глупости. С времето страхът намаля, но уважението остана. Когато старият ни водач започна да иска дял от храната — от всичките ни находки — Лукас му се опълчи, смаза го от бой и пое бандата. Оттогава никой не бе оспорвал властта му. Честен човек беше; за него най-важно бе оцеляването, а не чувствата. И той като мен беше виждал как членове на тайфата умират от глад, студ, болест, рани или просто изчезват от лицето на земята. Бяхме изгубили повече „приятели“, отколкото някои хора някога ще имат. Понякога Лукас трябваше да взима трудни решения, които не се харесваха на никого. Не му завиждах, но той правеше всичко възможно, за да ни опази живи, особено сега, когато групата ни беше съвсем малка. Това означаваше по-малко гърла за хранене, но и по-малко хора, които да намират храна и да защитят другарите си от съперническите банди, ако им хрумнеше да нападнат леговището ни. Бяхме само четирима — аз, Плъха, Лукас и Лепката. Съвсем недостатъчно, ако тайфата на Кайл решеше да ни разкара и Лукас знаеше това.

Наскоро обаче ме беше притеснил. Открай време сме приятели, но през изминалата година интересът му към мен се промени. Може би защото бях единственото момиче в групата, може би заради нещо друго — не знаех и не бих попитала. Целунахме се миналото лято, повече от любопитство, що се отнася до мен, но той поиска нещо повече, а аз не бях сигурна, че съм готова. Лукас не настоя, когато го спрях и му казах, че ми трябва време да помисля, но сега това сякаш висеше между нас, все още нерешено. Не че Лукас беше грозен или непривлекателен, просто не знаех дали искам да се сближавам толкова с някого. Ами ако изчезне като много други от нашия вид? Тогава щеше да ме боли повече.

Той още стоеше като вкаменен на прага, а широките му рамене изпълваха почти цялата врата. Погледнах над тях и видях, че през счупените прозорци на училището нахлува слънчева светлина и сякаш се събира в локвички по бетонния под. По небето личеше, че е ранен следобед. По дяволите! Бях спала твърде дълго. Къде беше Лепката и защо не ме беше събудил?

— Алисън.

Облекчението в гласа на Лукас беше съвсем осезаемо. Той пристъпи напред и ме изненада със здрава прегръдка. Отвърнах със същото и усетих твърдите мускули на гърба му и дъха му по кожата си. Затворих очи и за миг се отпуснах в ръцете му. Хубаво беше и аз да мога да се облегна на някого — ей така, за разнообразие.

Той бързо се отдръпна, все още не искаше другите да видят това. То и за нас беше ново.

— Али — прошепна Лукас. Стори ми се смутен. — Лепката ми каза, че си се върнала. Навън ли беше цяла нощ?

— Да — криво се усмихнах аз. — Изглежда тук е станало напечено.

Той се взря в мен.

— Плъха разправя на всички, че си била Взета. Лепката откачи от страх. Наложи се да ги заплаша, че ще им разбия муцуните, ако не млъкнат. — Погледът му стана още по-притеснен, почти отчаян. — Къде беше цяла нощ, по дяволите? Улиците гъмжат от кръвопийци.

— В руините.

Тъмните му очи се ококориха.

— Излязла си оттатък Стената? През нощта? Луда ли си, момиче? Да не искаш да те изядат Бесните?!

— Повярвай ми, не замръкнах там нарочно. — Потреперих, като си спомних какво можеше да ми се случи в онази барака. — Освен това си струваше, въпреки Бесните.

— Така ли? — Той вдигна гъстата си вежда. — Това трябва да го чуя.

— Открих цяло мазе с храна — обявих аз и се ухилих, когато и двете му вежди се стрелнаха нагоре. — Консервирана, пакетирана. Бутилирана вода, каквото се сетиш. Сериозно говоря, Люк — рафтове от стена до стена, пълни с храна. И никой не я пази. Ще ни стигне за месеци, може би за цяла зима. Трябва само да се върнем и да я вземем, преди да я докопа някой друг.

Очите му засияха, почти видях как зъбчатите колела в главата му се завъртат. Мисълта да навлезе в руините много го плашеше, но обещанието за храна лесно надви страха му.

— Къде се намира? — попита той.

— Точно до смъртоносната зона. Нали знаеш онази отточна тръба, която излиза до старото… — Той ме гледаше объркан и аз свих рамене. — Не се тревожи за това. Ще ви заведа. Но трябва да тръгнем веднага, по светло.

— Сега ли?

— Да не искаш да чакаме да обявят извънредно положение?

Той въздъхна и тръгна към коридора, а аз го последвах към общата стая.

— Не, но ще бъде рисковано. Днес е пълно с патрули — питомци и пазачи сноват по улиците, още търсят нещо. През нощта ще стане и по-зле.

Влязохме в общата стая. Плъха се беше изтегнал на едно мухлясало кресло и си играеше с ножа си. Краката му висяха от страничната облегалка.

— О, блудната кучка се завърна — изрева той. Гласът му беше писклив и гъгнив, сякаш носът му още беше пълен с кръв. — Бяхме сигурни, че са те Взели или са ти прегризали гърлото в някоя тъмна уличка. Без теб тук със сигурност щеше да бъде по-хубаво и по-тихо. Освен за бъзливото ти гадже, което писка в ъгъла. — Той ми се ухили злобно и предизвикателно. — Трябваше да му смажа клисавата глава в рамката на вратата, че да спре да скимти.

Лукас се направи, че не го е чул, но стисна челюсти. Трябваше да пазим нашето… нещо… в тайна от останалите, което означаваше, че той не можеше да показва благосклонност към мен и да ме защитава. За щастие аз се справях отлично и сама.

Усмихнах се мило на Плъха.

— Сигурна съм, че така си направил. Как ти е нослето, между другото?

Хлътналите бузи на Плъха почервеняха и той вдигна ръждивия си нож.

— Защо не дойдеш да провериш?

Лукас изрита креслото му и го накара да подскочи.

— Я свърши нещо полезно и иди да вземеш раниците от шкафа в коридора — нареди той. — Али — продължи Лукас, докато Плъха се надигаше намръщен, — намери Лепката. Ако ще го правим, ще трябва всички да помагат.

— Какво ще правим? — попита Лепката, който тъкмо влизаше в стаята. Видя ни и се ококори, а после се промъкна до мен. — Къде ще ходим?

— О, ето те и теб — ухили се Плъха като куче, което оголва зъби. — Да, тъкмо си говорим, че храната не достига и че най-слабата брънка, тоя, дето не върши нищо, ще трябва да нахрани вампирите. О, ама това си ти. Нищо лично, нали?

— Не му обръщай внимание — казах аз и се втренчих в Плъха, а Лепката се смота встрани. — Той си е задник, както обикновено.

— Ей, ей! — Плъха вдигна ръце. — Просто съм откровен. На друг не му стиска да го каже, затова го правя аз.

— Ти не трябваше ли да свършиш нещо? — заплашително се обади Лукас, а Плъха излезе от стаята и ми се изплези. Напомних си, че трябва да му изкривя носа на другата страна при първа възможност.

Лепката се втренчи намръщено в нас и предпазливо попита:

— Какво става? Вие нали… — Той замълча и се обърна към мен. — Нали не сте обсъждали това, дето го каза Плъха? Не съм чак толкова жалък… нали?

Въздъхнах, исках да му кажа да не се прави на глупак, но Лукас ме изпревари:

— Е, сега имаш шанс да му покажеш, че греши. По време на откачената си разходка снощи Алисън е намерила нещо важно. Отиваме да го вземем.

Лепката примигна и се озърна към Плъха, който влизаше в стаята с четири прашни изпокъсани раници на раменете.

— Къде?

— В руините — отвърнах аз и Плъха на мига захвърли раниците, смаян и ужасѐн. — Отиваме в руините.

* * *

Разделихме се на два екипа, отчасти за да не ни забележат патрулите, които още обикаляха из Покрайнините, и отчасти защото щях да удуша Плъха, ако го чуех още веднъж да се оплаче, че съм щяла да затрия всички. И Лепката не беше много доволен, но поне си затвори устата след първия залп от протести. Накрая Лукас предложи на Плъха или да помогне, или да се разкара и да не се връща. Аз лично се надявах да избере второто, да ни тегли една и да се омете от живота ни, но след като ме изгледа кръвнишки, той взе една раница от пода и най-сетне млъкна.

Обясних на Лукас как да стигнат до входа на тунела, преди да се разделим и да поемем по различни пътища в случай че срещнем патрули. Пазачите не бяха благосклонни към бездомници и Нерегистрирани и тъй като ние „не съществувахме“, можеха да правят с нас каквото си поискат — да ни бият, да ни използват вместо мишени… и други работи. Бях видяла достатъчно, за да съм сигурна в това. Може би беше за предпочитане да те заловят гладните бездушни вампири, повечето от тях щяха просто да ти изпият кръвта и да те оставят да умреш. Хората обаче са способни на много, много по-ужасни неща.

С Лепката първи стигнахме до канавката и се спуснахме в тунелите. Бях взела фенерчето, но само за всеки случай — не исках изкуствената светлина да ни издаде или пък да изхабя батерията напразно. Слънцето грееше през решетките и долу все още се виждаше.

— Дано Плъха и Лукас да се появят скоро — прошепнах аз, кръстосах ръце и се втренчих в пролуките горе. — Трябва да пренесем много неща, а денят напредва. Нямам никакво намерение да повтарям вчерашния ден.

— Али?

Погледнах към Лепката, който се беше свил до стената. На кокалестите му рамене висеше голяма раница, лицето му бе изопнато от страх, а ръцете му стискаха ремъците толкова силно, че кокалчетата му бяха побелели. Опитваше се да бъде смел и аз изпитах лека вина. Лепката се страхуваше от тъмното.

— Нали не мислиш, че съм безполезен?

— Ама защо се връзваш на приказките на Плъха? — изсумтях аз и махнах с ръка. — Не му обръщай внимание. Той е мазен дребен гризач, който трепери за собствената си кожа. Лукас вероятно скоро ще го изрита.

— Обаче е прав. — Лепката изрита едно парче бетон, без да ме поглежда. — Аз съм най-слабата брънка в бандата. Не ме бива в кражбите като Плъха или в боя като Лукас и не съм достатъчно смел, за да мина сам под Стената като теб. За какво ме бива, щом дори не мога да се грижа за себе си?

Свих рамене. Този разговор ме притесняваше.

— Какво искаш да кажа? — попитах аз, по-остро, отколкото възнамерявах. Може би беше заради спречкването с Плъха, а може би защото още бях напрегната заради случилото се през нощта, но не ми се слушаха повече извинения как му се искало нещата да били други. В този свят или си силен, или си мъртъв. Правиш каквото трябва, ако искаш да оцелееш. И аз едва се грижех за себе си. Не можех да се тормозя заради чуждите терзания.

— Не се ли харесваш такъв, какъвто си? — попитах Лепката, който се сви от тона ми. — Е, хубаво, тогава не бъди такъв. Отгледай си топки и кажи на Плъха да се разкара. Забий му един в носа, ако се опита да те тормози. Направи нещо, вместо да го търпиш и да си траеш. — Той сякаш се сгърчи, изглеждаше нещастен. Въздъхнах и продължих по-меко: — Не можеш вечно да разчиташ на мен. Да, ние се грижим един за друг, да, Лукас все повтаря как трябва да бъдем като едно семейство, но това са пълни глупости. Нали не мислиш, че някой от тях ще скочи пред вампир, за да те защити? — Изхилих се при тази мисъл. — Лукас пръв ще се омете, а Плъха ще го последва. Аз също.

Лепката се извърна и сведе рамене. Това беше обичайният му номер — преструвай се, че проблема го няма и се надявай да се размине. Вбесих се още повече.

— Знам, че не това искаше да чуеш — продължих безмилостно, — но, господи, Лепка, събуди се! Така стоят нещата. Рано или късно ще разбереш, че всеки мисли само за себе си и не можеш да разчиташ на никого.

Той не отговори, още се взираше в земята. Извърнах се и се облегнах на стената, без да се разтревожа. След няколко минути щеше да си е пак същият и да се преструва, че нищо не се е случило. Щом искаше да си зарови главата в пясъка, нямаше да му преча… но и ръката му нямаше да държа повече.

Минаха няколко дълги минути, но Плъха и Лукас още ги нямаше. Разшавах се и погледнах към небето през решетката. Побързайте, бе хора. Наближаването на вечерта ме изнервяше, но онази храна ме теглеше. Пак бях гладна и мисълта, че от другата страна на стената има купища ядене, ме побъркваше. Почти бях забравила какво е да не умираш постоянно от глад, стомахът да не те свива толкова силно, че чак да ти се гади, само дето няма какво да повърнеш; да не се налага да ядеш хлебарки и паяци, за да оцелееш; да не трябва да споделяш къшея си стар хляб с Лепката, защото иначе просто ще се свие някъде и ще умре. Ако вземехме онази храна, дъ-ъ-ълго време нямаше да се тревожа. Стига Плъха и Лукас да си домъкнеха задниците.

Внезапно ми хрумна нещо, за което циничната бездомница не бе помислила досега. Ако се сдобиехме с толкова много храна, вероятно нямаше да има нужда да се притеснявам повече за Лепката. Лукас щеше да е по-щастлив и не толкова напрегнат и може би щеше да се съгласи да го науча да чете. Дори Плъха можеше да се навие — ако успеех да го изтърпя, разбира се. Нямах представа докъде ще доведе това, но всяка революция започва отнякъде.

Вампирите ни отнеха всичко, казах си аз и изритах гневно един камък към стената. Е, аз ще се погрижа да си върнем поне нещичко.

Но всичко по реда си, нека първо да оцелеем.

След няколко минути Плъха и Лукас най-сетне се появиха. И двамата пъхтяха, а докато се спускаше по стълбата, Плъха се втренчи в мен. Ококорените му очички бяха пълни със страх и ненавист.

— Какво стана? — попитах аз и присвих очи, докато Лукас слизаше в тунела.

— Натъкнахме се на двама питомци близо до счупената статуя — измърмори той, щом се спусна до мен и избърса потта от челото си. — Преследваха ни няколко пресечки, преди да им се изплъзнем в парка. Всички горе са настръхнали. Ще ми се да знаех какво става.

— Това е тъпо — прекъсна го Плъха, като се озърташе из тунела, сякаш се страхуваше да не се срути отгоре му — Не бива да ходим… там.

— Дали да не се върнем? — прошепна Лепката.

— Не — сопнах се аз. — Ако не го направим сега, кой знае кога ще имаме друга възможност.

— Откъде да знаем, че ни казваш истината? — промени тактиката Плъха, като видя, че не е успял да ме изплаши. — Цяло мазе с храна? Стига бе! — Той изкриви устни. — Момичетата идея си нямат какво да търсят. Може да е видяла няколко празни кутии и да си е въобразила кой знае какво. Може би я е страх да иде сама и затова иска някой едър мъж да я пази.

— Приказвай си, идиот. Много е смешно, като използваш сложни думи.

— Вие двамата ще млъкнете ли? — сопна се Лукас. Виждаше се колко е напрегнат. — Губим време! Али, знаеш пътя, нали? — Той посочи към тунела — Води ни.

Когато изпълзяхме в канавката и се огледахме предпазливо, небето доста беше притъмняло. Над нас се събираха тъмносиви облаци, за миг мълния озари земята.

— Идва буря — ненужно прошепна Лукас.

Изтътна гръмотевица, сякаш за да потвърди думите му, а аз изругах. В Ню Ковингтън дъждът щеше да напълни кладенците и цистерните, но пък щеше да изкара други твари на открито.

— Слънцето залязва — продължи той. — Трябва да действаме, и то веднага.

— Хайде — рекох аз и тръгнах през бурените, храстите и високата до гърдите ми трева, за да изпълзя от канавката. Останалите ме следваха, докато стигнахме до ръба и пред нас се ширнаха пустите обрасли руини, тихи и страховити на изтляващата светлина.

Плъха изпсува, а Лепката задиша толкова тежко, че сякаш щеше да припадне.

— Не мога — прошепна той, отстъпвайки към канавката. — Не мога да ида там! Трябва да се върна. Оставете ме да се върна!

— Знаех си — изхили се Плъха. — Проклето страхливо копеленце, напълно безполезно. Оставете го, нека се върне на бегом у дома, обаче до моя дял от храната няма и да припари.

Лукас стисна Лепката за ръката, преди да е успял да избяга.

— Плъха е прав. Ако го направиш, не очаквай дял от онова, което ще донесем.

— Не ми пука — пъхтеше Лепката, облещил очи. — Това е откачено! Слънцето скоро ще залезе! Всички ще измрете!

— Лепка — казах аз, като се опитвах да звуча разумно, — ти не знаеш пътя за връщане. Нима ще минеш през тъмните тунели? Сам?

Това май попадна право в целта. Той спря да се бори с Лукас и се озърна уплашено към входа на канализацията. Раменете му увиснаха, погледна ме умолително.

— Не искам да продължаваме — прошепна той. — Нека се върнем, Али, моля те. Имам лошо предчувствие.

Плъха отвратено изсумтя и аз кипнах.

— Не! — отсякох. — Продължаваме. Още е достатъчно светло. Без храната няма да се върнем. — Усмихнах се окуражително на Лепката. — Почакай само да видиш колко е много. Заслужава си.

Той още изглеждаше ужасѐн, но ни последва мълчаливо и четиримата хукнахме по напуканите, покрити с прорасли плевели улици, като прескачахме коренищата и се провирахме между ръждясалите коли, за да изпреварим наближаващата буря. Малко стадо сърни се пръсна пред нас и ние забързахме по тротоара. Ято гарвани стреснато излетяха с дрезгав грак. Руините ми се струваха някак притихнали, ако не се брои тропотът ни по паважа и запъхтяното ни дишане.

Когато ги поведох през обраслия с треволяк двор към порутената барачка, заваляха първите дъждовни капки. Щом се шмугнахме в малката постройка, се отприщи същински порой, който барабанеше по ламаринения покрив и се изливаше през дупките. Докато се спусках по стълбата към мазето, включих фенерчето, ужасена, че всичката храна ще е изчезнала. Тя обаче си беше точно там, където я бях оставила — една от лавиците лежеше на пода, а край нея бяха пръснати консервни кутии, които блещукаха на светлината на фенерчето.

— Мамка му! — Плъха се шмугна покрай мен в стаята. Ченето му увисна, а докато се взираше в покритата с консерви стена, очите му светеха алчно. — Кучката не се майтапи! Вижте само!

— Това всичкото… храна ли е? — попита плахо Лепката и взе една кутия. Преди да успея да отговоря, Плъха ме стресна с дивия си писклив кикот.

— О, със сигурност, нещастнико! — Грабна кутията от ръката му, отвори капака с ножа си и я бутна обратно в ръцете му. — Я гледай! Кажи, не е ли това най-страхотното нещо, което си виждал? — Лепката мигаше от изумление и едва не изпусна отворената кутия, но Плъха сякаш не забелязваше. Грабна още две от пода, отвори капаците и започна да гребе с дългите си мръсни пръсти.

— Нямаме време за това — предупредих го аз, но дори Лукас вече не ме слушаше, толкова бързаше да отвори една кутия. Лепката ме погледна извинително, преди да загребе шепа фасул и да я изяде със същата наслада като Плъха, чието лице вече беше омазано с лепкавия сос.

— Момчета! — извиках аз. — Не може да стоим тук и да се тъпчем цяла нощ! Нямаме никакво време!

Те обаче бяха глухи за доводите ми, опиянени от купищата храна и от възможността да напълнят стомасите си. Това го знае всеки Нерегистриран — намериш ли храна, изяж колко можеш, защото не се знае кога ще е следващото хранене. Аз пък мислех само как се угояват за създанията, които искаха да изядат нас.

Навън бурята набираше сила и виеше край стените на бараката. През отвора горе започна да капе вода. Освен това беше много притъмняло, защото облаците затулваха залязващото слънце. Вгледах се в стълбата с присвити очи. През процепите в дъските не се виждаше почти нищо, но ми се стори, че нещо се движи край стената. Можеше да е клон на дърво, разклатен от вятъра или просто плод на въображението ми.

Изключих фенерчето и стаята потъна в сенки. Лепката изхълца стреснато и настъпи тишина, в която всички осъзнаха какво става.

— Навън има нещо — казах аз и усетих как сърцето заблъска в гърдите ми. За миг се зачудих защо имах глупостта да доведа всички. Лепката имаше право, това беше грешка. В тъмното и в този проливен дъжд камарите храна вече не ми се струваха достатъчно основание да умра. — Трябва да се измъкваме оттук.

— Взимайте раниците — нареди Лукас с надебелял от тревога глас и избърса устата си с опакото на ръката. Погледнах към него и едва различих лицето му в тъмнината, но той явно видя изражението ми. — Няма да си тръгнем с празни ръце, но трябва да действаме възможно най-бързо. Вземете колкото можете, но не прекалено, за да не ви бави. Така или иначе няма да изнесем всичко наведнъж.

Понечих да кажа нещо, но той ме отряза с жест.

— Бързо, бързо!

Без да спорят, Плъха и Лепката коленичиха и започнаха да тъпчат раниците си с кутии. След миг разкопчах моята и се присъединих към тях. Известно време се чуваше само тършуване в тъмното, звън на метал и ромонът на дъжда, който барабанеше по покрива.

Лепката се задъхваше от страх, а Плъха ругаеше всеки път, когато изтървеше някоя консерва от бързане да я натъпче в раницата си. Аз действах, без да продумам и вдигнах поглед едва след като напълних моята. Закопчах я, сложих я на гърба си и се намръщих от тежестта й. Сигурно щеше да ме забави малко, но Лукас беше прав — твърде далеч бяхме стигнали, за да се върнем с празни ръце.

— Готови ли сте? — попита той, а дрезгавият му глас ми се стори тих и вял в мрака. Огледах се — Плъха и Лепката закопчаваха раниците си и се изправяха. Лепката изсумтя леко, сепнат от товара. — Да се махаме тогава. Али, води.

Изкачихме стълбата към порутената барака. По покрива й плющеше дъждовна вода, която се сипеше вътре на струи, и квасеше всичко. Някъде в мрака капките се стичаха върху метална кофа и ритмично чаткаха също като ударите на сърцето ми — бързо и трескаво.

Един порив на вятъра отвори вратата със скърцане и я блъсна в стената на бараката. Отвън руините изглеждаха размазани и мрачни. С мъка преглътнах, излязох на дъжда и за нула време подгизнах. Водата се стичаше във врата ми и мокреше косата ми. Потреперих, превих рамене и тръгнах през високата мокра трева. Зад гърба си чувах стъпките на останалите. Светна мълния и преди всичко отново да потъне в мрак, озари ред порутени къщи.

Тресна гръмотевица и щом отшумя, ми се стори, че чувам нещо някъде вляво. Слаб шум, който не идваше от приятелите ми. Нещо се отърка в джинсите ми — нещо твърдо и остро. Отскочих встрани и запалих фенерчето, за да видя какво е.

Видях копито, малко и раздвоено, прикрепено към заден крак, който пък принадлежеше на изкормена сърна, легнала на една страна в бурените. Стомахът й бе разкъсан и червата се подаваха от него като розови змии. Очите й бяха изцъклени и помътнели, втренчени незрящо в дъжда.

— Али? — прошепна Лукас зад мен. — Какво става? О, мамка му!

Завъртях фенерчето и си поех дъх, за да извикам на останалите.

От тревата зад Плъха се надигна нещо бледо и ужасяващо, сякаш цялото от крайници, нокти и зъби. Преди да осъзная какво става, то го сграбчи и нямах време дори да извикам, защото Плъха изчезна в мрака и бурените. После започна да крещи.

Не спряхме, нито се опитахме да извикаме. Тревата наоколо като че ли се раздвижи и диво зашумя, когато Бесните се спуснаха към нас, а ние хукнахме да бягаме. Писъците на Плъха внезапно затихнаха, но не се обърнахме.

Стигнах до телената ограда, прескочих я, приземих се тежко и раницата се стовари отгоре ми. Лукас беше точно зад мен и тъкмо се изтегляше нагоре. Лепката издрапа по оградата и скочи в прахта, после бързо се изправи и хукна след мен.

— Али!

Викът на Лукас ме накара да се обърна. Раницата му се беше закачила на бодливата тел най-горе и той бясно я дърпаше, облещил очи. Озърнах се към Лепката, който тичаше напред в мрака и изругах.

— Остави проклетата раница! — изкрещях аз и тръгнах към Лукас, но гръмотевица заглуши гласа ми. Ужасѐн, Лукас не спираше да я дърпа. — Лукас, остави я! Махай се оттам!

Той най-сетне загря и тъкмо сваляше презрамките, когато една дълга бяла ръка посегна над оградата и го сграбчи за ризата. Лукас запищя, задърпа се и се замята, за да се освободи, но изникна още една ръка, стисна го за гърлото и писъците му се превърнаха в гъргорене. Призля ми. Гледах замаяна как Лукас драпа, рита и вие, докато го издърпват обратно зад оградата и след миг изчезва под купчина бледи тела. Писъците му не се проточиха колкото тези на Плъха, а и аз вече тичах след Лепката, без да обръщам внимание на гаденето и без да поглеждам назад.

Едва различавах кльощавата му фигура в далечината, докато тичаше по средата на пътя и криволичеше между колите. Свалих раницата и го последвах. Чувствах се напълно беззащитна. Дъждът постепенно отслабваше, бурята губеше сила и се насочваше към града. Чувах как кутиите дрънчат на гърба му на всяка крачка. Беше в паника, а и не би се сетил да свали раницата. Засилих се подире му — знаех, че няма да успее дълго да поддържа това темпо.

След още две пресечки го открих облегнат на една ръждива коруба — кола, преобърната до прораснало през тротоара дърво. Беше толкова запъхтян, че не можеше да продума. Клекнах до него, задъхана. Още виждах смъртта на Лукас и Плъха, а писъците им кънтяха в ума ми.

— Лукас? — попита Лепката, толкова тихо, че едва го чух.

— Мъртъв е. — Не можах да позная гласа си. Не можех да повярвам, че съм изгубила Лукас. За пореден път едва потиснах гаденето си. — Мъртъв е — прошепнах отново. — Бесните го хванаха.

— Господи! — Лепката запуши устата си с ръце. О, господи, господи, господи, господи!

— Ей! — сопнах се аз и го разтърсих, за да прекъсна бълнуването му, преди да ме влуди напълно. — Престани! Трябва да се стегнем, ако искаме да се измъкнем оттук живи.

После щях да плача и да оплаквам загубеното. Точно сега най-важното беше да измислим начин да оцелеем.

Лепката кимна, но очите му още бяха изцъклени и ужасени.

— Къде ще идем сега?

Огледах се, за да разбера къде се намираме, но внезапно забелязах нещо, което смрази кръвта ми.

— Лепка — казах тихо и се втренчих в крака му, — какво става?

От една драскотина на коляното му бликаше кръв и попиваше в тънкия плат на панталоните му.

— Ох — изпъшка той, сякаш едва сега я забелязваше. — Сигурно съм се порязал, когато паднах от оградата. Не е много дълбока… — Щом видя изражението ми, Лепката замълча. — Защо?

Изправих се бавно и внимателно, устата ми пресъхна.

— Кръв — прошепнах аз и отстъпих. — Бесните може да я надушат, ако са достатъчно наблизо. Трябва да…

Чудовището скочи с вой върху една кола, замахна към мястото, където стоях преди секунда и разкъса метала с ноктите си. Лепката изпищя и хукна след мен, а създанието нададе смразяващ рев и се втренчи право в нас.

Навремето е било човек, точно това беше най-ужасяващото. Лицето и измършавялото му тяло все още изглеждаха смътно човешки, но кожата му бе почти чисто бяла и изопната върху костите така, че то приличаше по-скоро на скелет. По тялото му висяха останки от някогашните му дрехи, а косата му беше оплетена и сплъстена. Очите му представляваха бели орбити без ириси или зеници — само чисто, мъртвешко бяло. Бесният скочи от колата, изсъска и оголи заострените си зъби — кучешките бяха издължени и стърчаха навън като на змия.

Зад мен Лепката започна да скимти с тихи, лишени от смисъл задавени звуци и аз усетих острата миризма на урина. Отдръпнах се от него с разтуптяно сърце и белите очи на Бесния ме проследиха, а после се върнаха върху Лепката. Ноздрите на създанието потрепнаха, а когато пристъпи напред, от устата му капеше кървава пяна.

Лепката се беше вкаменил от ужас — гледаше Бесния както завардена мишка гледа змия. Нямах представа защо го направих, но ръката ми посегна към джоба и аз извадих ножа си. Отворих го, свих юмрук върху острието и преди да успея да помисля, разрязах дланта си.

— Ей! — извиках аз и Бесният извърна ужасния си поглед към мен. Ноздрите му потрепваха. — Точно така — продължих аз и заотстъпвах. Създанието ме последва и без усилие скочи върху друга кола. — Мен гледай, не него. Лепка! — извиках, без да свалям очи от Бесния, — разкарай се оттук! Намери тръбата, тя ще те отведе до града. Чуваш ли ме?

Никакъв отговор. Хвърлих бърз поглед встрани — той стоеше като вкаменен, без да откъсва очи от Бесния, който се промъкваше към мен.

— Лепка! — изсъсках яростно аз, но той не помръдна. — Мамка ти, жалко безгръбначно лайно! Разкарай се оттук!

С ужасен писък, в който нямаше нищо човешко, чудовището се метна напред.

Шмугнах се зад един камион и чух как ноктите му стържат по ръждивия метал. Приведох се, запромъквах се по осеяната с коли улица и се озърнах, за да видя къде е Бесният. Той изръмжа и изсъска, празните му очи светеха от лудост и глад, а ноктите му оставяха бели следи по ръждата.

Свих се зад друга кола и се озърнах трескаво, търсейки някакво оръжие — тръба или клон, каквото и да е, стига да можех да го използвам като тояга. Писъкът на Бесния изкънтя зад мен, ужасяващо близо. Посегнах към земята и напипах парче от откъртена плоча. С периферното си зрение зърнах един блед силует, моментално се извърнах и замахнах с всичка сила.

Бесният се хвърли към мен, ноктите му минаха на сантиметри от лицето ми, а аз стоварих бетона върху темето му с всичка сила. Чух, че нещо изпука, ударих го отново и той се блъсна във вратата на една кола. Свлече се на земята и се опита да стане, а аз отново го халосах с плочата и размазах тила му. Веднъж, втори, трети път.

Чудовището пищеше, гърчеше се и размяташе лудо ръце, но накрая се стовари на тротоара. Под главата му се образува тъмна локва, която плъзна към улицата. Разтреперана, аз хвърлих плочата и седнах на ръба на тротоара. Ръцете ми ужасно трепереха, коленете също, а сърцето ми сякаш се опитваше да изскочи от гърдите. Мъртъв Бесният изглеждаше някак по-дребен — купчинка стърчащи кости и кльощави крайници. Лицето му обаче бе все така ужасно и страховито, устните се бяха отдръпнали от зъбите, а бездушните му бели очи се взираха в мен.

В този миг чух съскане зад гърба си и за миг сърцето ми замря.

Обърнах се бавно точно когато друг Бесен се подаваше иззад една кола. Ръцете и устата му бяха омазани с нещо мокро и алено. В ноктестата си ръка стискаше клон… само че той имаше пет пръста, а от него висяха дрипавите останки от ръкав. Щом ме видя, Бесният хвърли ръката на земята и се запромъква напред.

Появи се още един, след това и трети, който скочи на покрива на една кола и изсъска. Завъртях се и видях други двама да изпълзяват иззад един камион, а белите им мъртви очи бяха впити в мен. Петима. От всички посоки, а в центъра — аз. Съвсем сама.

Всичко притихна. Чувах само ударите на сърцето си, бученето в ушите си и накъсаното си дишане. Огледах бледите разпенени Бесни — намираха се на десетина метра от мен и прииждаха от всички посоки — и за миг изпитах спокойствие. То идва със съзнанието, че ще умреш, че никой не може да ти помогне, че всичко ще свърши само след секунди.

В този кратък миг между живота и смъртта погледнах между колите и видях, че право към мен върви някаква фигура, съвсем черна на фона на дъжда. Нещо ярко сияеше в ръката й, но след миг един Бесен мина пред погледа ми и тя изчезна.

Инстинктът ми за самосъхранение се задейства и аз хукнах да бягам.

Нещо силно ме удари и по врата и гърба ми се разля топлина, макар че болка нямаше. Ударът ме запрати напред, аз се препънах и паднах на колене. Върху мен се стовари някаква тежест, нещо ужасяващо, което пищеше и ме разкъсваше, по раменете ми плъзна огнена болка. Закрещях и се претърколих, като се опитах да го изритам, но над мен се надвеси още едно бледо същество и когато се хвърли напред, видях само лицето, зъбите и празните му мъртви очи. Ръцете ми се стрелнаха напред и аз се вкопчих в челюстта му, за да предпазя лицето си от острите му зъби. Бесният изръмжа, захапа китката ми и започна да дърпа и да къса, но аз почти не усещах болка. Мислех само как да опазя гърлото си от тези зъби. Макар че знаех, че ноктите му вече разкъсват гърдите и корема ми, трябваше да опазя гърлото си.

Останалите наближиха с писъци. Последното, което видях, преди кървавочервената мъгла най-сетне да прелее в мрак, беше просветването на нещо ярко, преди тялото на единия Бесен да се стовари върху мен, както се беше вкопчил в ръката ми.

След това всичко изчезна.

* * *

Когато се събудих, разбрах, че съм в ада. Цялото ми тяло гореше или поне така го усещах, въпреки че не виждах пламъци. Беше тъмно и от небето се сипеше слаб дъжд, което ми се видя странно за ада. После над мен се извиси тъмна фигура, чифт катраненочерни очи се втренчиха в моите и аз си помислих, че ги познавам от… някъде.

— Чуваш ли ме?

И гласът ми беше познат, нисък и спокоен. Отворих уста да отговоря, но от нея излезе само задавено гъргорене. Какво ми ставаше? Имах чувството, че устата и гърлото ми са задръстени с топла кал.

— Не се опитвай да говориш — достигна до мен успокояващият глас през пелена от агония и объркване. — Чуй ме, човеко. Ти умираш. Бесните ти нанесоха тежки рани. Остават ти само още няколко минути на този свят. — Той се наведе още повече и лицето му ми се стори напрегнато. — Разбираш ли какво ти казвам?

Едва-едва. Главата ми тежеше и всичко изглеждаше размазано, някак нереално. Болката не си беше отишла, но ми се струваше някак далечна, сякаш се бях откъснала от тялото си. Опитах да надигна глава и да видя раните си, но непознатият сложи ръка на рамото ми и ме спря.

— Не — каза той внимателно и ме побутна назад. — Не гледай. По-добре е да не ги виждаш, но знай, че каквото и да избереш, ти ще умреш днес. От теб зависи каква ще бъде смъртта ти.

— Ка… — Задавих се с топлата влага и се изплюх, за да прочистя гърлото си. — Какво говориш? — изхриптях аз. Гласът ми звучеше странно, а непознатият ме гледаше безизразно.

— Предлагам ти избор — каза той. — Достатъчно интелигентна си, знаеш какво представлявам и какво ти предлагам. Видях как привлече Бесните към себе си, за да спасиш приятеля си. Гледах как се бориш за живота си, когато мнозина щяха да легнат и да умрат. Виждам… потенциал. Мога да спра болката — продължи той и отметна кичур коса от очите ми. — Мога да ти предложа изход от смъртния пашкул и ти обещавам, че няма да прекараш цяла вечност като тях. — Той кимна към едно бледо тяло, сгърчено до автомобилна гума на няколко метра от нас. — Поне тази утеха мога да ти предложа.

— Или? — прошепнах.

Той въздъхна.

— Или… мога да те превърна в една от нас. Ще източа кръвта ти почти до смърт и ще ти дам от моята, за да се надигнеш отново, след като умреш… вече безсмъртна. Вампир. Животът ти ще бъде различен и вероятно няма да ти хареса. Сигурно ще предпочетеш да си мъртва, но с ненакърнена душа, отколкото да живееш вечно без такава. Изборът как да умреш обаче е твой.

Лежах и се опитвах да успокоя дишането си, виеше ми се свят. Аз умирах. Умирах, а този непознат — този вампир — ми предлагаше изход. Да умра човек или да живея като кръвопиец. Така или иначе изборът беше смърт, защото вампирите бяха мъртви. Те просто имаха дързостта да продължат и след това — ходещи трупове, които смучеха от нас, за да оцелеят. Мразех вампирите, мразех всичко, свързано с тях — града им, питомците им, властта им над човешката раса. Презирах ги с цялото си същество. Бяха ми отнели всичко, което имаше значение. Никога нямаше да им го простя.

Освен това бях тъй близо до възможността да постигна нещо, да променя някак този глупав прецакан свят. Исках да знам какво е да не живееш под властта на вампирите, да не си постоянно гладен, да не отблъскваш всички от себе си, защото те е страх, че ще умрат пред очите ти. Такъв свят е съществувал… навремето. Да можех да накарам и останалите да осъзнаят това… Този избор обаче бе останал в миналото. Моят свят щеше да си остане същият — тъмен, кървав и безнадежден. Вампирите щяха да управляват вечно и аз нямаше нищо да променя.

Само че другият избор, другият избор… беше да умра наистина.

— Нямаш време, малко човече.

Щеше ми се да можех да кажа, че по-скоро бих умряла, отколкото да се превърна в кръвопиец. Щеше ми се да имах куража и силата да отстоявам убежденията си, но когато си изправен пред смъртта и огромната неизвестност, която крие тя, инстинктът ти за оцеляване диво се вкопчва във всяка спасителна сламка. Не исках да умра. Дори това да означаваше, че ще се превърна в нещо, което ненавиждам, същността ми ме принуждаваше винаги да искам най-много едно — да оцелея.

Непознатият… вампирът, коленичил до мен, чакаше отговора ми. Погледнах в тъмните му очи и взех решение.

— Искам… да живея.

Той кимна. Не ме попита дали съм сигурна, само се приближи и пъхна ръце под тялото ми.

— Ще боли — предупреди ме той и ме вдигна.

Макар че беше внимателен, аз изохках, когато болката се стрелна през разкъсаното ми тяло и потиснах писъка си, когато ме привлече към гърдите си. Сведе глава толкова ниско, че ясно видях студената бледа кожа и тъмните кръгове под очите му.

— Предупреждавам те — каза вампирът, — ако те превърна сега, все още има шанс да възкръснеш като Бесен. Ако това стане, ще те убия, но няма да те изоставя — обеща той с още по-мек глас. — Ще остана с теб, докато трансформацията, каквато и да е тя, завърши.

Успях само да кимна. После устните му се разтвориха, а зъбите му се издължиха и заостриха. Не приличаха на зъбите на Бесните, нащърбени и неравни като счупено стъкло. Вампирските са като хирургически инструмент, прецизни и опасни, почти елегантни. Изненадах се — живеех тъй близо до кръвопийците, а никога не бях виждала смъртоносните им оръжия.

Сърцето ми заблъска, а ноздрите на вампира потрепнаха, сякаш надушваше през кожата кръвта, която шуртеше във вените ми. Очите му се промениха, станаха още по-тъмни, а ирисите се разшириха и погълнаха бялото. Преди да успея да се изплаша и да променя решението си, той сведе глава с едно-единствено плавно движение и дългите остри зъби се забиха в гърлото ми.

Изпъшках, извих гръб и се вкопчих в ризата му. Не можех да помръдна или да продумам. Болка, удоволствие и топлина се разляха по тялото ми и препуснаха по вените ми. Някой ми беше казал, че във вампирските зъби има нещо като наркотик или упойващо вещество, така че противно на очакванията не предизвикват ужасна болка, когато се забият в шията ти. Това беше само предположение, разбира се, може би нямаше научно обяснение. Може би ухапването на вампира просто носеше агония и удоволствие едновременно и толкова.

Усещах го как пие, как кръвта напуска вените ми с тревожна бързина. Чувствах се сънлива и скована, светът започна да се размазва пред очите ми. Внезапно непознатият се откъсна от мен, вдигна ръка към устните си и разкъса китката си със зъби. Докато го гледах, замаяна и почти безчувствена, той притисна кървящата си ръка към устните ми. Гъста гореща кръв се разля по езика ми и аз се задавих. Опитах да я изплюя, но ръката му притискаше устата ми като стена.

— Пий — тихо ми заповяда ми той и аз го направих, като се чудех дали няма да повърна. Не повърнах. Усетих как кръвта се плъзга по гърлото ми и прогаря пътя си към стомаха. Ръката му не помръдваше и горещата течност продължаваше да се стича в устата ми. Едва когато преглътнах три-четири пъти, той отдръпна китката си и ме остави да легна по гръб. Земята под мен бе студена и твърда.

— Не знам дали те намерих навреме — прошепна той по-скоро на себе си. — Ще се наложи да почакаме и да видим какво ще стане. В какво ще се превърнеш.

— Какво… става сега? — едва успях да изрека аз. Взирах се сънливо в него, докато болката не се превърна в далечно пулсиране, сякаш бе чужда. Пред очите ми като милион мравки запълзя тъмнина.

— Сега, малко човече — каза вампирът и сложи ръка на челото ми, — сега ще умреш. Да се надяваме, че ще се видим отново от другата страна.

Тогава очите ми се затвориха, мракът ме погълна и докато лежах под дъжда, в студената прегръдка на безименния вампир, аз напуснах света на живите.

ЧАСТ II

ВАМПИР

ГЛАВА 5

Части от кошмари осейваха мрака.

Лукас и Плъха, теглени от хищни бели ръце.

Мъртвата сърна се надига от тревата и се взира в мен, а оголените й ребра се белеят на лунната светлина.

Бягам край ръждиви коли, а хиляди бледи създания ме следват, пищят и съскат зад гърба ми.

Отварям капаците на консервните кутии и виждам, че са пълни с тъмна червена течност, а после пия жадно…

* * *

Скочих с писък и размахах ръце в мрака. Когато отворих очи, ярката светлина ме заслепи и аз се свих със съскане. Странни шумове измъчваха ушите ми, познати, но сякаш усилени стократно. Чувах драскането на хлебарка по стената, капките вода звучаха като водопад. Въздухът беше студен и влажен, но по странен начин — усещах го, но не ми беше студено.

Бях някак отмаляла и скована, празна като мях. Завъртях предпазливо глава и във вените ми лумна изпепеляващ огън, а болката почти ме заслепи. Пламъците се разляха по цялото ми тяло, течна агония плъзна по кожата ми и аз извих гръб с писък. Устата ме болеше, горната ми челюст беше скована, сякаш нещо остро напираше във венците ми и се опитваше да излезе навън.

Проблясъци на емоция, като отломки от чужд живот, просветваха в ума ми. Съжаление. Съчувствие. Вина. За част от секундата видях тялото си да се гърчи на пода, а ръцете ми да драскат по бетона и стените. Тогава обаче нова мълния от болка преобърна стомаха ми, преви ме на две и странният образ изчезна.

Натискът в челюстта ми стана непоносим и аз отново изкрещях като разярено животно. Внезапно нещо наистина проби венците ми и ужасната болка намаля. Жегата във вените ми затихна и съвсем замря, а аз се свлякох на бетона и потреперих от облекчение. В мен обаче се зараждаше нова болка — куха, пулсираща агония, която тръгваше някъде от корема ми. Разтреперана, аз се надигнах на четири крака и заръмжах. Глад. Бях гладна! Имах нужда от храна!

Нещо студено и влажно се притисна към лицето ми. Найлон? Свих се с ръмжене. Чакай, торбичката миришеше на храна, това беше храна! Хвърлих се напред, забих зъби в нея и я задърпах. Нещо потече в устата ми — студено, гъсто и лепкаво. Не топло, както се полагаше, но все пак — храна! Раздрах торбичката, засмуках алената течност и усетих как се плъзга в гърлото и стомаха ми.

Щом ужасният Глад намаля, а болката в мен утихна, осъзнах какво правя.

— Господи!

Изпуснах смачканата торбичка и погледнах ръцете си. Бяха покрити с кръв. Бетонът наоколо ми бе осеян с тъмни петна, усещах я и по устата, устните и брадичката си, миризмата й изпълваше ноздрите ми.

— Господи! — изпъшках отново и се дръпнах назад по задник. Ударих се в някаква стена и с ужас огледах кошмара пред себе си. — Какво… какво правя?

— Направи избор — чух плътен глас вдясно и вдигнах очи. Там стоеше вампирът — висок и сериозен. На една маса до него потрепваше свещ — именно нейната светлина ме беше ослепила. Още ми се струваше болезнено ярка, затова се извърнах.

— Поиска да оцелееш, да станеш една от нас. — Той погледна към разкъсаната кървава торбичка, която лежеше на няколко крачки от мен. — Сама си го избра.

Запуших уста с треперещата си ръка, опитах да си спомня за какво говори, но виждах само кръвта. И как разкъсвам торбичката, озверяла като животно. Ръката ми опипа устните и челюстите ми, докосна зъбите, предизвикали болката. Отдръпнах я, сепната.

Ето ги. Вампирски зъби, дълги и много, много остри.

Вярно беше, значи. Наистина бях направила немислимото, бях се превърнала в онова, което мразех най-много на света. Вампир. Чудовище.

Свих се разтреперана до стената, погледнах се и примигнах от изненада. Старите ми дрехи ги нямаше. Вместо тънките, многократно изкърпвани риза и панталони, бях облечена с черни джинси и тъмна риза без нито една дупчица или кръпка. Мръсното, разкъсано и вероятно изцапано с кръв яке бе заменено с дълго черно палто, което изглеждаше почти ново.

— Какво… какво е станало с дрехите ми? — попитах аз, докоснах ръкава си и примигнах, изненадана от дебелината на плата. Смръщих се и погледнах вампира: — Ти ли ме облече?

— Бесните, които те нападнаха, бяха разкъсали дрехите ти — уведоми ме той, без да помръдне от мястото си. — Така че ти намерих нови. Черното е най-подходящият цвят за нас, петната от кръв не личат по него. Не се тревожи. — В дълбокия му басов глас се усещаше леко веселие. — Нищо не видях.

Главата ми се маеше.

— Трябва… трябва да си вървя — казах треперливо и се изправих. — Трябва… да намеря приятелите си, да разбера дали са успели да се спасят. Лепката вероятно…

— Приятелите ти са мъртви — каза спокойно вампирът. — И на твое място бих се отказал от всички предишни обвързаности. Ти вече не си част от онзи свят. Най-добре просто забрави за него.

Мъртви. В ума ми просветваха образи — дъжд и кръв, бледи пищящи създания, ръце, които изтеглят някого над някаква ограда. Изсъсках и прогоних тези мисли. Отказах да си спомня.

— Не — изхълцах аз и потреперих. — Лъжеш!

— Забрави ги — настоя тихо вампирът. — Вече ги няма.

Изпитах див порив да изръмжа, да оголя зъби към него, но ужасено го потиснах, без да изпускам от поглед непознатия, който ме гледаше безстрастно.

— Не можеш да ме държиш тук.

— Върви си, ако искаш. — Той не помръдна, само кимна към вратата в другия край на малката стая. — Няма да те спирам, но до ден ще си мъртва, а може би и по-скоро. Не знаеш как да оцеляваш като вампир, как да се храниш, как да се криеш и ако останалите те открият, най-вероятно ще те убият. Ако останеш тук с мен, ще имаш шанс да оцелееш в живота, който си избра.

— Да остана ли? С теб? Защо? Какво ти пука?

Непознатият присви очи.

— Създаването на нов вампир не е нещо, което правя с лека ръка — каза той. — Би било безотговорно и опасно да превърнеш един човек във вампир и после да го изоставиш, без да го научиш да оцелява. Ако останеш, ще те науча на всичко необходимо, за да живееш като една от нас. Или… — Той се извърна леко и посочи към вратата. — Можеш да си тръгнеш и да се опиташ да оцеляваш сама, но тогава няма аз да съм отговорен за теб и за кръвта, която ще пролееш.

Свих се до стената, умът ми запрепуска. Плъха беше мъртъв. Лукас беше мъртъв. Бях видяла как бесните ги връхлитат в стария град и ги разкъсват пред очите ми. Гърлото ми се сви. Лепката, колкото и да не ми се искаше да го призная, най-вероятно също беше мъртъв; не би могъл да оцелее сам чак до града. Бях сам-самичка. Бях вампир.

Гърдите ми се свиха и аз прехапах устна, когато си представих как приятелите ми се взират в мен, бледи, с обвиняващи погледи. Очите ми пареха, но преглътнах с мъка и потиснах сълзите. По-късно можех да плача, да крещя и да проклинам света, Бесните и вампирите, колкото си искам, но нямаше да покажа слабост пред този непознат, пред този кръвопиец. Може и да ме беше спасил, но аз не знаех нищо за него. Когато останех сама, щях да плача за Плъха, Лукас и Лепката, за изгубеното си семейство. Сега обаче имах по-големи грижи. Бях вампир. И въпреки всичко все още исках да живея.

Непознатият чакаше, неподвижен като стена. Макар и кръвопиец, той бе всичко познато, което ми беше останало.

— Добре — казах тихо аз, без да го поглеждам. Кипях от яд и от старата позната омраза, но ги заглуших. — Ще трябва ли да те наричам „господарю“ или „учителю“, или нещо подобно?

Вампирът не отговори веднага, но накрая рече:

— Можеш да ме наричаш Канин.

— Канин ли? Това ли е името ти?

— Не съм казал, че това ми е името. — Той се обърна, сякаш да си тръгне, но само прекоси стаята и се настани на един ръждясал сгъваем стол в другия й край. — Казах, че можеш да ме наричаш така.

Страхотно. Учителят ми беше не просто вампир, ами и загадъчен, мистериозен вампир. Скръстих ръце и се вгледах предпазливо в него.

— Къде се намираме?

Канин се замисли и отвърна:

— Преди да ти разкрия всичко за себе си — каза той, наведе се напред и опря лакти на коленете си, — бих искал да узная повече за теб. Все пак ще те обучавам, а това означава, че ще прекарваме много време заедно. Искам да знам с какво си имам работа. Съгласна ли си?

Свих рамене.

— Какво искаш да знаеш?

— Името ти, като за начало.

— Али — казах, после уточних: — Алисън Секемото.

— Интересно. — Канин се изправи, втренчил в мен черните си очи. — Знаеш цялото си име. Малцина го знаят.

— Майка ми ми го каза.

— Майка ти ли? — Канин се облегна назад и скръсти ръце. — А научи ли те и на нещо друго?

Наежих се. Внезапно ми се отщя да обсъждам майка ми с този кръвопиец.

— Да — неопределено отвърнах аз, а той забарабани с пръсти по лакътя си.

— Например?

— Защо искаш да знаеш?

Канин не обърна внимание на въпроса ми.

— Ако искаш да ти помагам, ще трябва да ми отговориш.

— Научи ме да чета, да пиша и да смятам. Малко — сопнах се аз. — Друго има ли?

— Къде е тя?

— Мъртва е.

Канин не изглеждаше изненадан, нито шокиран от грубостта ми.

— А баща ти?

— Не го познавам.

— Имаш ли братя или сестри?

Поклатих глава.

— Значи нищо не те свързва с онзи живот — кимна той. — Добре, това ще улесни нещата. Как умря майка ти?

Присвих очи. Вече ми писваше от този разпит.

— Не е твоя работа, вампире! — Озъбих се, за да предизвикам някаква емоция на това безстрастно лице, но той само вдигна вежда. — А и какво ти пука? Защо се интересуваш от живота на някакви си човеци?

— Не се интересувам — отвърна той и сви рамене. — Както вече казах, искам да преценя шансовете си за успех. Хората са склонни да се вкопчват в миналото, а това може да затрудни обучението им. Колкото по-обвързан е един човек, толкова по-трудно ще се откаже от всичко, когато стане вампир.

Стиснах юмруци и се опитах да овладея гнева си. Изкушавах се да скоча и да го ударя, нищо, че беше неблагодарно. Щях да го направя, ако не осъзнавах, че той може да ми откъсне главата, без да му мигне окото.

— Е, добре, вече започвам да съжалявам за решението си.

— Малко е късно за това, не мислиш ли? — попита вампирът тихо и се изправи. — Дай си време — добави той и тръгна към вратата на отсрещната стена. — Оплачи миналия си живот, ако желаеш. Той свърши, повече няма да го видиш. Щом си готова да се научиш какво е да бъдеш вампир, ела при мен.

Канин отвори вратата и излезе, без да ме погледне. Остави ме сама.

* * *

След като си тръгна, аз седнах на стола, започнах да стържа засъхналата кръв от ръцете си и се замислих какво да сторя.

Е, вече съм вампир.

Настръхнах. Опитах да не мисля за това — все пак иначе щях да умра на дъжда. Канин беше прав, сама бях взела това решение, сама си го бях избрала. Решила бях да стана немъртва, никога повече да не видя слънчевата светлина и да пия кръвта на живите.

Потреперих и изритах празната торбичка. Точно кръвта ме притесняваше — е, тя и това, че съм се превърнала в бездушно немъртво чудовище. Изтласках тази мисъл в дъното на съзнанието си. Вампирите бяха хищници, но може би имаше начин да не се хранят с човешка кръв. Сигурно можех да оцелея и с животинска, макар че идеята да захапя жив писукащ плъх ме притесняваше. Дали вампирите трябваше да пият човешка кръв, или просто я предпочитаха? Колко често се налагаше да се хранят? Къде и как спяха през деня? Осъзнах, че макар че бях живяла в този град седемнайсет години, не зная нищо за най-известните му обитатели, освен че пият кръв и излизат само нощем.

Е, поне има някой, която може да ти обясни всичко.

Вътрешната ми борба продължи още малко. Канин беше вампир, но ако исках да оцелея, трябваше да се уча. Може би по-късно, когато усвоях всички необходими знания, щях да получа възможност да отмъстя за мама, за Лепката, за Лукас и за всички останали, които ми бяха отнети. Точно сега обаче трябваше да преглътна гордостта си и да започна да се уча как да бъда немъртва.

Изправих се с неохота и тръгнах да търся новия си ментор.

Вратата водеше към друга стая, която навремето сигурно е била кабинет. Няколко счупени стола бяха захвърлени небрежно настрани, на пода лежаха дълги метални шкафове, навсякъде бе пръсната хартия. До отсрещната стена видях Канин, седнал зад голямо дървено бюро, покрито с драскотини и прах. Той вдигна поглед от купчина папки и вдигна вежда.

— Имам няколко въпроса — обявих аз. Зачудих се дали е редно да попитам, но после реших, че не ми пука. — За вампирите. И за цялата тази история с пиенето на кръв.

Канин затвори папката, отмести я встрани и ми посочи един от столовете. Аз го вдигнах, седнах и опрях лакти на облегалката.

— Нека позная — рече той и събра длани. — Питаш се дали е нужно да нападаш хора и дали можеш да оцелееш, като пиеш животинска кръв. Надяваш се да не се налага да убиваш човеци. Прав ли съм?

Кимнах, а Канин се усмихна горчиво.

— Не можеш — рече безизразно той и сърцето ми се сви. Нека ти предам първия и най-важен урок, Алисън Секемото: ти си чудовище. Демон, който се храни с човешка кръв, за да оцелее. Вампирите в центъра на този град може да изглеждат цивилизовани и да се преструват на такива, но не се заблуждавай. Ние сме чудовища и нищо не може да промени това. Не мисли, че би могла да се вкопчиш в човешката си природа, като пиеш кръв от котки, плъхове и овце. Това не е истинска храна, а боклук. Ще ти напълни стомаха, но няма да утоли Глада и скоро така ще закопнееш за човешка кръв, че видиш ли човек, ще обезумееш и той ще умре, защото няма да можеш да се спреш и ще го изцедиш напълно. Това е най-важното, което трябва да разбереш, преди да продължим нататък. Ти вече не си човек. Ти си хищник и колкото по-скоро приемеш този факт, толкова по-лесен ще бъде новият ти живот.

Сърцето ми се сви още повече. Май всичко, което бях подозирала за вампирите, беше истина. Въпреки това заявих:

— Отсега ти казвам, че няма да убивам хора, за да се храня.

— В началото винаги е така — рече Канин. Гласът му звучеше някак далечен, сякаш си припомняше нещо. — Всички нови вампири са изпълнени с благородни и достойни намерения. Заричат се да не нараняват хората, да взимат само колкото им е нужно, да не ги ловят като добитък. — Той се усмихна леко. — Само че когато започнеш да виждаш в тях само храна, ще ти става все по-трудно да се да вкопчиш в човечността си.

— Не ми пука. — Спомних си за Лепката, за Лукас и дори за Плъха. Те ми бяха приятели. Хора, а не ходещи торби с кръв. — Аз ще бъда различна. Убедена съм, че трябва да опитам.

Канин не възрази. Стана, заобиколи бюрото и ми помаха с голямата си бледа ръка.

— Ела.

Аз се изправих предпазливо и тръгнах към него.

— Защо? Къде отиваме?

— Казах, че ще те науча как да оцеляваш като вампир. — Той направи крачка напред и внезапно се намерих на половин метър от него, вторачена в брадичката му. Беше направо огромен, присъствието му сякаш изпълваше стаята. — За да оцелееш, трябва да познаваш вампирското тяло. Да знаеш как функционира и каква е издръжливостта му. Свали си палтото.

Подчиних се и оставих палтото на стола зад мен, като се чудех какво е намислил. Той ме сграбчи светкавично за китката, вдигна ръката ми и я разряза с дългия си кинжал. Секунда преди болката да ме удари като чук, от раната рукна кръв.

— Ох! Какво правиш, по дяволите! — Опитах да се отскубна, но той беше непоклатим. Дори не трепна. — Пусни ме, психопат такъв! Каква извратена игричка играеш?!

— Почакай — нареди ми Канин и разтърси леко ръката ми. После изви китката ми и аз стиснах зъби. — Виж.

Кръвта се стичаше чак до лакътя. Виждах раната — дълбок прав разрез, вероятно чак до костта. Психопат. Но докато се задъхвах от страх, раната започна да заздравява пред очите ми, зейналата плът се затвори и от червена стана розова, а после бяла, докато се превърна в блед белег. Накрая изчезна и той.

Зяпнах смаяна, а Канин пусна ръката ми.

— Много е трудно да бъдем убити — обясни той, щом видя изумлението ми. — По-силни и по-бързи сме от хората и се възстановяваме почти от всичко. Ето защо сме съвършените хищници, но те предупреждавам — не сме непобедими. Огънят може да ни нарани, както и масивна травма. И най-силният вампир няма да оцелее, ако под краката му се взриви бомба. А куршуми, ножове, тояги, мечове — те ще ни наранят, но обикновено не могат да ни убият. Макар че… — Той докосна гърдите ми. — Един дървен кол, забит право в сърцето, няма да ни убие веднага, но ще ни парализира и ще изпаднем в хибернация. Това е последното усилие на тялото ни да оцелее — изключва се напълно и сме принудени да спим, понякога с десетилетия, докато отново сме в състояние да се върнем към живота. — Той отдръпна ръка. — Съществува само един сигурен начин да убиеш вампир — да го обезглавиш или да го изпепелиш напълно. Разбра ли?

— Ако искаш да убиеш вампир, цели се в главата — прошепнах аз. — Схванах. — Вече не ме болеше, но стомахът ми се свиваше неприятно. Въпреки това исках да науча още. — Но защо изобщо кървя? Нима сърцето ми бие? Мислех… Мислех, че съм мъртва.

— Ти си мъртва.

Смръщих се.

— В такъв случай смъртта още не е настъпила изцяло.

Изражението му не се промени.

— Все още мислиш като човек — рече той. — Чуй ме, Алисън, и отвори съзнанието си. Схващанията на смъртните за смъртта са черно-бели или си жив, или не си. Само че между тях — между живота, смъртта и вечността — съществува малка сива зона, която хората не познават. Там обитаваме ние — вампирите, Бесните и няколко по-стари, необясними създания, които все още съществуват на този свят. Хората не могат да ни разберат, защото живеем по други правила.

— И аз не съм сигурна, че разбирам.

— Нямаме пулс — продължи менторът ми и докосна леко гърдите си. — Чудиш се как така кръвта тече по вените ти, нали? Не тече. Ти нямаш кръв, не и твоя собствена. Мисли за нея като храна и питие — абсорбира се в тялото ти по същия начин. Кръвта е същността на силата ти. Така живеем, така се изцеляваме. Колкото по-дълго останем без нея, толкова повече се откъсваме от човешкото, докато заприличаме на студените празни живи трупове, за които ни мислят хората.

Взирах се в него и търсех някакъв признак, че не е човек. Кожата му беше бледа, а очите — хлътнали, но не приличаше на труп. Ако не се вглеждах внимателно, дори не приличаше на вампир.

— Какво става, ако не… пием кръв? — попитах аз и усетих пробождане в стомаха. — Ще умрем ли от глад?

— Та ние вече сме мъртви — отвърна Канин със същия вбесяващо студен тон. — Така че — не. Но ако останеш дълго без човешка кръв, ще започнеш да губиш разсъдък. Тялото ти ще трепери и накрая ще се превърнеш в празна ходеща коруба, подобно на Бесните. Ще нападаш всичко живо, което ти се изпречи пред очите, защото Гладът ще те превземе. Освен това когато тялото ти няма резерви, всяка травма, която не те убие, ще те кара да изпаднеш в хибернация за неопределено време.

— Не можеше ли да ми кажеш всичко това, без да ми режеш ръката?

— Можех. — Той сви рамене равнодушно. — Но исках да разбереш още нещо. Как се чувстваш?

— Умирам от глад.

Болката в стомаха се засилваше, тялото ми крещеше за храна. Спомних си с копнеж за пълната торбичка с кръв, която сега лежеше смачкана на пода. Зачудих се дали не е останало нещо, което да изсмуча, и се сепнах ужасена.

Канин кимна.

— Това е цената за тази мощ. Тялото ти ще се излекува от почти всичко, но ще черпи от резервите си. Погледни ръката си.

Погледнах я и ахнах. Кожата ми, особено около раната, беше тебеширенобяла, със сигурност по-бледа от преди, и много студена. Виждах мъртва безкръвна плът. Потреперих и щом откъснах поглед, усетих, че вампирът се усмихва.

— Ако не се нахраниш скоро, ще те обземе такава жажда, че някой ще умре — обяви той. — Колкото по-голяма е раната, толкова повече кръв ще ти бъде нужна. Така става и ако си гладувала дълго време. Ето защо вампирите не се привързват нито към хора, нито към когото и да било. Някой ден ти, Алисън Секемото, ще убиеш човешко същество, по случайност или съвсем съзнателно. Това е неизбежно. Въпросът е не дали ще се случи, а кога. Разбираш ли ме?

— Да — отвърнах. — Разбирам.

Той ме гледаше с бездънните си черни очи.

— Дано е така — рече тихо Канин. — Е, сега остава да научиш най-важното за един вампир: как да се храниш.

Преглътнах.

— Имаш ли още от онези торбички?

Той се изсмя.

— Снабдих се с тази от един пазач при тазседмичното кръвопускане. Обикновено не действам така, но ти имаше нужда от храна още щом се събудиш. Ние с теб не сме като другите вампири в града, с техните роби, питомци и изби с „вино“. Ако искаш да се нахраниш, ще трябва да го правиш по старомодния начин. Ще ти покажа какво имам предвид. Последвай ме.

— Къде отиваме? — попитах аз, когато Канин отвори вратата и излязохме в дълъг тесен коридор. Бялата навремето боя сега се лющеше от стените, а под краката ни хрущеше стъкло. На всеки няколко метра имаше друга стая, а вътре се виждаха останки от легла, столове и странни непознати машини. До един праг лежеше стол на колелца, покрит с прах и паяжини. Осъзнах, че виждам идеално в тъмния коридор, макар че нямаше никаква светлина. Канин се обърна и се усмихна.

— Отиваме на лов.

* * *

Завихме зад един ъгъл и коридорът ни изведе в нещо като приемна, в чийто център имаше голямо дървено бюро. На стената зад него висяха потъмнели златни букви, но повечето бяха изкривени или счупени и нямаше как да разгадая надписа. По стените и над входовете имаше и още букви, всичките неразличими. По натрошените плочи бяха пръснати стъкло, отломки и хартия, които шумоляха под краката ни.

— Какво е това място? — попитах Канин. Гласът ми зловещо отекна в широкото пространство и тишината сякаш ме притисна. Вампирът доста се забави с отговора.

— Едно време — започна той, като ме поведе през стаята — това беше подземното крило на една от най-посещаваните и уважавани болници в града. Тук не просто лекуваха пациенти — имаше и екип учени-изследователи, които искаха да открият лек за много болести. Разбира се, когато се разрази вирусът на Червените дробове, болницата беше претъпкана, лекарите не можеха да се справят с наплива от пациенти. Много хора умряха тук. Той погледна към бюрото и погледът му стана някак далечен. — Но тогава навсякъде измряха много хора.

— Ако се опитваш да ме изплашиш, поздравления. Е, как ще се измъкнем оттук?

Той спря пред голяма правоъгълна дупка в стената и ми я посочи. Надникнах вътре и видях дълга тъмна шахта, в която висяха дебели метални въжета.

— Майтапиш се, нали?

Гласът ми отекна в шахтата.

— Стълбите към приземното ниво са паднали — отвърна спокойно Канин. — Няма друг начин да излезем. Ще трябва да минем през шахтата на асансьора.

Шахтата на асансьора? Навъсих се и се обърнах към него.

— Няма как да се изкача оттук.

— Ти вече не си човек — присви очи вампирът. — По-силна си, издръжливостта ти е безпределна, можеш да правиш неща, невъзможни за хората. Зад теб съм, ако това ще те успокои.

Погледнах към шахтата и свих рамене.

— Добре — прошепнах аз и посегнах към кабелите. — Обаче очаквам да ме хванеш, ако падна.

Стиснах ги здраво, изтеглих се нагоре и за моя голяма изненада тялото ми се издигна от земята толкова лесно, сякаш бях безтегловна. Поех нагоре, като местех ръце по кабела. Изпълваше ме непозната досега тръпка. Кожата ми не се протриваше, ръцете ми не горяха, дори не се задъхвах. Можех да продължа вечно.

Поспрях, нарушавайки ритъма, който си бях изработила. Изобщо не бях задъхана, ни най-малко. Сърцето ми нито препускаше, нито блъскаше… защото не бях жива. Бях мъртва. Никога нямаше да остарея, никога нямаше да се променя. Бях труп-паразит, който пие кръвта на живите, за да оцелее.

— Какво има? — чух под себе си плътния нетърпелив глас на Канин.

Съвзех се. Празната асансьорна шахта едва ли беше най-подходящото място за лични откровения.

— Добре съм — отвърнах и продължих да се изкачвам. По-късно щях да мисля за това. Точно сега мъртвешкият ми стомах ми казваше, че съм гладна. Колко странно, че сърцето, дробовете и останалите ми органи не функционираха, но стомахът и мозъкът още работеха. Или пък не, нямах представа. Всичко, което научавах за вампирите, беше пълна мистерия за мен.

Докато изпълзявах от шахтата и се оглеждах предпазливо, ме лъхна студен полъх.

Навремето това е било сграда — виждах останките от металните греди и трегерите около нас, както и половин стена, която се рушеше сред високата пожълтяла трева. Мазилката беше почерняла и обгорена, наоколо бяха пръснати овъглени парчета от мебели — легла, матраци, столове — и избуялата през пода трева почти ги беше погълнала. Скрита сред боклук и плевели, шахтата, от която бяхме излезли, зееше като черна паст в плочите. Ако не застанеш точно над нея, можеше и никога да не я видиш… поне докато паднеш и си строшиш гръбнака на дъното.

— Какво е станало тук? — прошепнах аз, взирайки се в опустошението наоколо.

— Пожар — отвърна Канин и тръгна през празния двор. Вървеше бързо и аз едва го настигах. — Започна на приземния етаж на болницата, разпростря се и унищожи сградата, както и почти всички в нея. Само най-долните нива… оцеляха.

— Ти тук ли беше, когато се случи това?

Канин не отговори. Излязохме от руините на болницата и прекосихме един празен участък, където природата се бе надигнала, за да задуши всичко в зелено-жълтите си пипала, които бяха превзели паркингите и сега се виеха около съседните пристройки, потънали в лози и бурени. Когато пресякохме паркинга, аз погледнах назад и едва различих останките на болницата сред цялата тази растителност.

По улиците на Покрайнините беше тъмно. По небето се носеха облаци и закриваха луната и звездите, но въпреки това виждах всичко съвсем ясно. Още по-невероятното беше, че знаех точно кое време е и колко остава до зазоряване. Усещах кръвта във въздуха като мараня, излъчвана от топлокръвните бозайници. Беше един след полунощ, дълго след като и най-смелите човеци бяха затръшнали вратите си пред мрака, а аз бях гладна.

— Насам — прошепна Канин и се плъзна към сенките.

Без да споря, аз го последвах по дълга тъмна алея. Усещах нещо различно, макар че не разбирах какво.

Внезапно ми просветна. Миризмата! Бях израснала с миризмите на Покрайнините: на боклук, изпражнения, плесен, гнилоч и развала, но сега не подушвах нищо подобно, може би защото осезанието и дишането са много тясно свързани. Другите ми сетива обаче бяха силно изострени: чух дори топуркането на една мишка, когато се провря в дупката си на десетина метра от мен. Усещах вятъра по ръцете си, студен и лепкав, макар че кожата ми не настръхваше, както би трябвало, но докато подминавахме един стар контейнер за боклук, чух жуженето на мухите вътре и долових как червеите се гърчат в мъртва гнила плът — на животно, надявам се. Въпреки това не надушвах нищо.

Щом споменах това, Канин се изсмя безрадостно.

— Можеш да го подушиш, ако пожелаеш — отвърна той и заобиколи купчина керемиди, които навремето са били на някой покрив. — Трябва само да направиш съзнателно усилие да си поемеш дъх. Това вече не ти се отдава инстинктивно, защото не ти е необходимо. Добре е да запомниш това, в случай че възникне ситуация, в която се налага да се прикриеш. Хората обикновено не са много наблюдателни, но дори те ще усетят, че нещо не е наред, ако изглежда, че не дишаш.

Поех си дъх и усетих вонята на гнило, идваща от контейнера. Вятърът носеше и нещо друго: миризма на кръв. Тогава видях петно от боя на една срутваща се стена — череп с две червени крила — и осъзнах къде се намираме.

— Бандитска територия — казах ужасено. — Това е знакът на Кървавите ангели.

— Да — отвърна спокойно Канин.

Устоях на инстинкта да побягна, да се втурна към най-близката алея и да отпраша към дома. Вампирите не бяха единствените хищници по улиците, не само мършоядите си деляха Покрайнините. Част от Нерегистрираните бяха просто крадци, банди от деца, които се опитват да оцелеят, но съществуваха и далеч по-зловещи групи. Косачите, Червените черепи, Кървавите ангели — това бяха само няколко от „другите“ банди, отцепили свои територии в Покрайнините. В този свят единственият закон беше да се подчиняваш на Господарите, а на Господарите не им пукаше дали части от стадото понякога се обръщат едни срещу други. Натъкнеш ли се на отегчени гладни бандити, ще извадиш късмет, ако просто те убият. Бях чувала слухове за банди, които, след като се „позабавляват“ с навлезлия в територията им, го нарязват и го изяждат. Градски легенди, разбира се, но коя бях аз да твърдя, че не са истина? Ето защо навлизането в тяхната територия беше в най-добрия случай лоша идея, а в най-лошия — самоубийство. Знаех кои части от Покрайнините им принадлежат и ги избягвах на всяка цена. Сега обаче отивахме точно там.

Погледнах към вампира, който вървеше до мен.

— Знаеш, че ще ни убият само защото сме тук.

Той кимна.

— На това разчитам.

— А знаеш ли, че ядат хора?

Канин спря, вгледа се в мен с черните си очи и спокойно каза:

— Аз също ям хора. Както и ти.

Усетих как ми призлява. Ама разбира се.

Миризмата на кръв се засилваше и вече чувах познатите звуци от борба: псувни, викове, удари на юмруци и обувки в човешка плът. Завихме зад един ъгъл и навлязохме в заден двор между няколко сгради, обграден от телена мрежа, счупени стъкла и ръждясали коли. Порутените тухлени стени бяха покрити с графити, а по очертанията на двора горяха метални варели, от които се издигаше гъст задушлив дим.

В центъра на тази арена група парцаливи главорези се бяха скупчили над сгърчено на земята тяло. Човекът се беше свил като ембрион, закрил главата си с ръце, а двама-трима от биячите се бяха откъснали от кръга, за да го ритат и налагат. Наблизо лежеше друго тяло, тревожно неподвижно, а лицето му изглеждаше напълно смазано. Стомахът ми се преобърна, когато видях счупения му нос и втренчените в нищото очи, но отново усетих миризмата на кръв, по-силна от всякога и неволно изръмжах, тихо и гърлено.

Бандитите се смееха прекалено силно, за да ме чуят, а и бяха твърде погълнати от занимавката си, за да ни забележат, но Канин продължи напред. Съвсем спокоен, сякаш излязъл на късна разходка, той тръгна съвършено безшумно към обръча от мъже. Можехме да минем край тях и да продължим в нощта, но щом наближихме групата, която все още не ни забелязваше, Канин нарочно изрита една счупена бутилка и тя се затъркаля с дрънчене по паважа.

Кървавите ангели вдигнаха глави.

— Добър вечер — рече Канин и кимна любезно. Продължи покрай тях, но забелязах, че забави крачка. Следвах го тихо — опитвах се да остана незабелязана с надеждата, че бандата ще ни остави да отминем.

Част от мен обаче — странна, чужда, гладна част — се взираше нетърпеливо в човеците и се надяваше да опитат да ни спрат. Е, желанието ми се сбъдна. Бандитите тихо изругаха и цялата група тръгна да ни препречи пътя. Канин спря и се вгледа безизразно в един от тях, който имаше белег над едното око. Бандитът пристъпи напред и поклати глава.

— Вижте само — рече той, като ни се хилеше. — Тая нощ май ни върви, а, момчета?

Канин не отвърна. Запитах се дали мълчи, за да не се досетят какъв е. Вероятно не искаше да подплаши плячката.

— Вижте го само, толкова го е страх, че не може да продума. — Всички се захилиха подигравателно. — Да си мислил, преди да ни навестиш, питомецо. — Онзи с белега пристъпи напред, а другарите му го подкрепяха с подигравки и обиди по наш адрес. — Какво сега, ще си смъкнеш гащите от сияйния задник, за да го нацелуваме, а, питомецо? — Той изплю последната дума, после отмести поглед към мен и се ухили още по-грозно. — Дали пък да не запазим целувките за тази сладка азиатска кукла? Тук рядко се отбиват курви, нали, момчета?

Усетих как устните ми се отдръпват от зъбите и изсъсках:

— Само да си ме доближил с мръсната си уста и ще я отскубна от лицето ти.

Останалите започнаха да дюдюкат и се приближиха още повече.

— О, ама тя била куражлийка! — ухили се белязаният. — Дано ти стигне куражът, докато ти се изредим. Нямаш нито против да я споделиш с нас, нали, питомецо?

— Моля, заповядайте — рече Канин и се отдръпна от мен. Зяпнах го изумена, а белязаният и бандата му избухнаха в смях.

— Питомецът напълни гащите!

— Истински мъж, крие се зад едно момиче!

— Е, благодарим, питомецо! — извика белязаният и се ухили злобно. — Трогнат съм, затова този път ще те пусна да си вървиш. Благодаря за азиатската кукличка! Ще гледаме да не я счупим твърде бързо.

— Какво правиш? — изсъсках аз. Чувствах се предадена. Мъжете тръгнаха напред ухилени, а аз отстъпих и се взрях във вампира, като ги следях с периферното си зрение. — Какво стана с обещанията ти за „обучение“, „подготовка“ и с другите глупости? Просто ще ме хвърлиш на вълците, така ли?

— Бъркаш кой е хищникът и кой — жертвата — тихо рече вампирът, за да не го чуят останалите. Искаше ми се да го замеря с нещо, но повече ме занимаваха наближаващите бандити. От жестоката похот в очите им ми призля, усетих как в гърлото ми се надига ръмжене. — Сега ще разбереш къде точно се намираш в хранителната верига.

— Канин! По дяволите, какво да правя?

Той сви рамене и се облегна на една стена.

— Опитай се да не убиеш някого.

Мъжете се втурнаха към мен. Един ме сграбчи през кръста и се опита да ме вдигне от земята и да ме повали по гръб, а аз изсъсках, стъпих здраво на краката си и го изблъсках с все сила.

Той отхвръкна назад, сякаш беше безтегловен и се стовари върху багажника на една кола на двайсетина крачки от нас. Примигнах с изумление, но следващият вече се носеше с рев към мен и замахваше към лицето ми.

Вдигнах инстинктивно ръка и усетих, че месестият му юмрук се удря в дланта ми, което изненада и двама ни. Той опита да се отдръпне, но аз стиснах ръката му, усетих как костите се трошат и стържат една в друга, а после рязко я извъртях. Китката му се строши с пукот и мъжът запищя.

Още двама Кървави ангели приближаваха към мен от различни посоки. Движеха се бавно, сякаш газеха във вода. Поне така ми се струваше. Лесно избегнах първата атака, изритах бандита в коляното и усетих как то поддава под глезена ми. Мъжът полетя встрани и се стовари на земята. Приятелят му замахна към мен с оловна тръба, а аз я сграбчих, измъкнах я от ръцете му и го халосах през лицето.

Миризмата на кръвта, която изби по бузата му, изпълни въздуха и нещо в мен мощно откликна. Скочих към него с рев, усещах как зъбите ми изникват от венците.

Изстрели разкъсаха нощта и нещо малко профуча покрай главата ми. Усетих въздушната струя в косата си и се завъртях, приклекнах, изсъсках и оголих зъби. Белязаният се ококори, а докато насочваше димящия си пистолет към мен, от устата му излетя откос от псувни.

— Вампир! — изпищя той насред ругатните. — О, мамка му! Мамка му! Махай се от мен! Махай се…!

Прицели се, а аз се приготвих да скоча отгоре му и да забия зъби дълбоко в гърлото му. Внезапно обаче той се ококори още повече, издигна се над земята и зарита безпомощно с крака, когато Канин без усилие го сграбчи като коте, изби пистолета от ръката му и го запрати към стената.

Пукотът, когато главата му се блъсна в тухлите, проникна през слепия ми дивашки гняв и всичко отново дойде на фокус. Отърсих се от жаждата за кръв и всепоглъщащия Глад и се озърнах с ужас и изумление. На земята лежаха пет тела, скимтящи, потрошени и кървящи. Това бе дело на моята ръка. Погледнах към Канин, който хвърли пистолета почти презрително и вдигна вежда, когато приближих към него.

— Ти си знаел — казах тихо аз и погледнах към един от зашеметените бандити. — Знаел си какво ще направя, затова им позволи да ме нападнат. — Той не отговори и аз усетих, че не треперя от страх, адреналин или каквото и да било друго. Сърцето ми бе все така притихнало и студено. Втренчих се в Канин — ядосах се, че ме е манипулира по този начин. — Можех да ги избия.

— Колко пъти трябва да ти го повтарям? — попита той, като се взираше в мен. — Ти вече си вампир. Не човек, а вълк сред овце. По-силна си, по-бърза и по-свирепа от тях. Те са храна, Алисън Секемото. И дълбоко в теб твоят демон винаги ще ги вижда по този начин.

Озърнах се към белязания, който се беше свлякъл до стената. На челото му имаше огромна рана и около нея вече се образуваше тъмнолилава синина. Въпреки това той изстена и се опита да стане, но пак се свлече замаяно.

— Тогава защо не го уби? — попитах аз, а Канин ме изгледа студено. После се обърна и бързо тръгна към водача на бандата, сграбчи го за врата и го повлече към мен, а накрая го хвърли в краката ми.

— Пий — нареди той. — Но помни, ако вземеш твърде много, ще убиеш донора. Изпиеш ли твърде малко, скоро ще трябва пак да се храниш. Намери баланса, ако те е грижа за живота им. Обикновено пет-шест глътки са достатъчни.

Погледнах към мъжа на земята и отстъпих. Едно е да смучеш от торбичка с кръв, съвсем друго — да забиеш зъби в гърлото на жив, дишащ човек. Преди миг, когато Гладът и яростта вилнееха в мен, нямах търпение да го направя, но сега ми се догади.

Канин не откъсваше очи от мен.

— Ще го направиш ли, или ще се докараш до лудост от глад и накрая ще убиеш някого? — безстрастно попита той. — Това означава да си вампир, това е най-основната ни, най-първичната ни нужда. Е… — Канин вдигна мъжа с едната си ръка, а с другата го сграбчи за косата, издърпа главата му назад и оголи врата. — Пий.

Пристъпих неохотно напред. Човекът стенеше и опитваше да ме отблъсне, но аз лесно отблъснах ръцете му и се наведох към вдлъбнатинката в основата на шията. Зъбите ми се удължиха, аз вдишах и усетих топлата кръв, която течеше под кожата му. Ароматът на живот бе завладяващо силен. Преди да помисля какво върша, се хвърлих напред и забих зъби в него.

Кървавият ангел изпъшка, подскочи и потрепери. Топла гъста кръв потече в устата ми — гореща, плътна и ароматна. Изревах, забих зъбите си още по-дълбоко и от жертвата ми се изтръгна вик. Усещах как в тялото ми се разлива топлина и ме изпълва със сила и мощ. Беше опияняващо. Беше… не можех да го опиша. Беше благодат, чисто и просто благодат. Притворих очи почти в транс, погълната от желанието да пия още и още…

Някой ме хвана за косата и ме издърпа от плячката ми, прекъсвайки връзката. Изръмжах и опитах да се хвърля отново напред, но една ръка препречи пътя ми и ме избута назад. Тялото на бандита се свлече на земята. Изръмжах отново и се опитах да го достигна, като се борех с ръката, която ме удържаше.

— Стига! — властно изрече Канин и здравата ме разтърси. Главата ми се люшна назад като на парцалена кукла и за миг се замаях. — Алисън, стига — повтори той, когато зрението ми се проясни. — Ще го убиеш.

Примигнах и се отдръпнах. Гладът бавно отслабваше, превръщаше се в нещо, което не бе така трескаво и бясно. Вгледах се с ужас в свитото на земята тяло. Мъжът беше пребледнял и едва дишаше, а на шията му червенееха две рани, от които се стичаше кръв. За малко да го убия. Ако Канин не ме беше спрял, щях да го изцедя напълно. Стомахът ми се сви от презрение към мен самата. Въпреки цялата ми омраза към вампирите, въпреки решимостта ми да не бъда като тях, аз всъщност не бях по-добра дори от най-гадния кръвопиец, който дебнеше по улиците.

— Запечатай раните — нареди ми Канин и посочи към мъжа. Говореше студено, без никакво съчувствие. — Довърши започнатото.

Исках да го попитам как, но осъзнах, че вече знам. Наведох се, прокарах език по двете рани и усетих как се затварят. Отново усетих как кръвта пулсира под кожата и се наложи да впрегна цялата си воля, за да не го захапя отново.

Изправих се и се обърнах към Канин, който кимна.

— Сега — рече той с мрачен, твърд глас — вече разбираш.

Разбирах. Взирах се в пръснатите из двора тела, в опустошението, което бях причинила, и вече разбирах. Аз не бях човек. Човеците бяха плячка. Копнеех за кръвта им като наркоман. Те бяха овце, добитък, а аз — вълкът, който ги преследва нощем. Бях се превърнала в чудовище.

— От сега нататък — продължи Канин — ще трябва да решиш какъв демон ще бъдеш. Храната няма всеки път да идва тъй лесно при теб, невежа и готова да те нападне. Какво ще направиш, ако жертвата те покани в дома си и ти предложи място на масата? Какво ще направиш, ако бягат, крият се и те молят да не ги нараняваш? Трябва сама да решиш как ще преследваш плячката си, в противен случай бързо ще полудееш. А престъпиш ли тази граница, няма връщане назад.

— Ти как го правиш? — прошепнах. Канин поклати глава и се изсмя.

— Моят метод няма да ти е от полза — рече той, когато тръгнахме да излезем от двора. — Ще трябва да откриеш свой.

Когато влязохме в уличката, подминахме един от бандитите, който тъкмо идваше на себе си. Той изстена и опита да се изправи, като се олюляваше и пъшкаше от болка. Макар че Гладът ми бе заситен, нещо в мен се надигна при вида на това ранено беззащитно създание. Извърнах се с ръмжене и зъбите ми се удължиха, но Канин сграбчи ръката ми и ме повлече към мрака.

ГЛАВА 6

Когато се събудих, бях сама и лежах на прашно легло в една от стаите на някогашната болница. Отново беше нощ и аз знаех, че слънцето е залязло преди около час. Предната нощ с Канин останахме навън почти до зазоряване и той ми обясни, че като вампир трябва да се науча кога наближава изгревът и колко време имам, за да потърся укритие. Каза, че въпреки легендите нямало да лумнем веднага в пламъци, но че сега, когато на практика сме мъртви, химията на телата ни се била променила. Оприличи го на човешкото заболяване порфирия, при което токсични вещества в кожата причиняват почерняването й и появата на язви при излагане на ултравиолетова светлина. Ако осъмнеш на открито, слънчевите лъчи ще прогорят откритите места, докато накрая кожата ти наистина се запали. Това била много гадна и изключително мъчителна смърт, каза Канин, като видя ужасеното ми изражение, и трябвало да се избягва на всяка цена.

Въпреки това за малко да окъснеем. Помня как наближавахме порутената болница, а аз ставах все по-сънлива, докато небето леко изсветляваше от катраненочерно към тъмносиньо, но дори в летаргията си усещах нарастваща паника и отчаяние, които ме пришпорваха да намеря убежище. Докато отчаяно се борех с обзелата ме леност, Канин ме вдигна на ръце, притисна ме до себе си и закрачи през тревата и бурените, докато аз клюмах на гърдите му.

Събитията от нощес ме връхлетяха отново и аз потреперих. Струваха ми се някак нереални, сякаш се бяха случили с някой друг. Опитах да накарам зъбите си отново да пораснат и усетих как веднага покълват през венците ми, остри и смъртоносни. Не бях гладна, което ми донесе както облекчение, така и разочарование. Зачудих се колко често ще трябва… да се храня. Колко време ще мине, преди да мога да забия зъби в нечие гърло и отново да усетя как в мен нахлуват сила и топлина…

Отърсих се от тези мисли, ядосана и отвратена. След само една нощ като вампир вече поддавах, оставях се на демона.

— Аз не съм като тях — заявих аз на мрака, на скритото в мен създание. — По дяволите, аз ще победя това. Някак си. Няма да се превърна в бездушно чудовище, заклевам се.

Станах от леглото и тръгнах по тъмния тесен коридор, за да намеря Канин.

Той седеше зад бюрото в кабинета си и прелистваше огромен куп листа. Щом влязох, вдигна очи към мен, но после продължи да чете.

— Ъ-ъ-ъ… — започнах аз и се настаних върху един от преобърнатите шкафове. — Благодаря ти. Че не ме остави да изгоря тази сутрин, искам да кажа. Предполагам, че така става, ако слънцето ни завари навън, нали?

— Това е нещо, което не пожелавам и на най-големия си враг — отвърна той, без да вдига глава. Спомних си как ме бе внесъл тук и се намръщих.

— Е, ти как успя да останеш буден, след като аз заспах?

— Практика. — Канин прелисти още една страница и зачете следващата. — Всички вампири трябва да спят през деня — продължи той, все още без да ме поглежда. — Ние сме нощни създания, като бухалите и прилепите и тялото ни е устроено така, че ни обзема сънливост и умора, щом слънцето се издигне. С практика и много воля можем да преборим нуждата от сън за известно време. Колкото по-дълго стоиш буден, толкова по-трудно става.

— Е… благодаря. — Вгледах се в темето му и сбърчих нос. — В такъв случай съм доволна, че си толкова упорит.

Канин най-сетне ме погледна и изви вежда.

— Няма защо — рече той. Стори ми се развеселен. — Как се чувстваш?

— Добре, предполагам. — Той взе лист хартия от шкафа. Никой никога не ме беше питал как се чувствам, поне откакто пораснах. — Не съм гладна.

— Това е нормално — обясни Канин и взе друг лист. — Ако няма рани и не полага големи усилия, вампирът обикновено се храни веднъж на две седмици, за да е сит и задоволен.

— О…

— Макар че има такива, които се хранят всяка нощ, ако имат тази възможност. Принцът и съветът му си угаждат дори по-често, уверявам те. Но иначе спокойно можеш да изкараш без кръв две седмици. След това ще огладняваш все повече и повече и нищо няма да те задоволи, докато не се нахраниш отново.

— Да, май го спомена вече.

Той ме погледна и остави листа, после стана, заобиколи бюрото и се облегна на предната му част.

— Да продължа ли да те уча, или предпочиташ да те оставя да откриеш всичко сама?

— Извинявай — прошепнах аз и извърнах очи. — Явно още не съм свикнала да съм мъртва. — Тогава ми хрумна нещо и го погледнах смръщено. — Какво ще стане, когато „обучението“ завърши?

— Подозирам, че ще продължиш да живееш като вампир.

— Нямах това предвид и ти го знаеш, Канин. — Посочих към тавана. — Ще бъда ли допусната във Вътрешния град? Другите вампири ще ме оставят ли да мина през портите сега, когато съм една от тях?

Сега, когато съм една от тях. Отвратителна мисъл. Никога няма да бъда една от тях, обещах си отново аз. Не напълно. Аз не съм като тях. Няма да падна до тяхното ниво, няма да смятам хората за животни.

— За нещастие — рече Канин — не е толкова просто.

Като че ли се готвеше да започне поредната лекция, така че се настаних в стола, на който бях седяла и предната вечер и облегнах брадичка на ръцете си. Той замълча, погледа ме известно време и продължи:

— Вече си вампир, така че да, ще ти позволят да минеш през портите на Вътрешния град, стига да не издадеш по някакъв начин връзката си с мен. Ще трябва да разбереш каква е политиката на немъртвите, преди сама да се сблъскаш с нея. В града има йерархия, властова и социална верига, която трябва да познаваш, за да можеш да се впишеш в нея.

— Да се впиша в нея — повторих аз и изсумтях. — Цял живот обикалям по улиците на Покрайнините. Не мисля, че скоро ще тръгна да се подмазвам на вампирите във Вътрешния град.

— Въпреки това. — Гласът му не се промени. — Това е нещо, което трябва да знаеш. Не всички вампири са равни. Осъзнаваш ли каква е разликата между Принца и последователите му?

Навъсих се. За мен всички кръвопийци бяха еднакви — имаха зъби на хищници, бяха мъртви и пиеха кръв. Канин обаче нямаше да приеме такъв отговор, а и аз наистина не исках да си тръгва още, така че…

— Знам, че градът има Принц — отвърнах. — Салазар. И че всички други вампири му се подчиняват.

— Да — кимна Канин одобрително. — Във всеки град има Принц или Господар вампир, най-силният и най-могъщият от всички. Той или тя оглавява съвета, командва по-слабите и взима голяма част от решенията във Вътрешния град. Така функционират повечето вампирски градове, въпреки че има и няколко, които са устроени различно. Чувал съм за територии, където един-единствен вампир управлява всичко, макар че се срещат рядко и обикновено не просъществуват дълго. Принцът трябва да е много силен, за да не позволи градът му да падне под властта на други вампири или на човеците, които живеят там.

— Колко вампирски градове има?

— По целия свят ли? — Канин сви рамене. — Никой не знае. Нещата постоянно се променят, особено в по-малките райони. Градове възникват и загиват, винаги някой се опитва да завладее чужди територии, болести или Бесни унищожават цялото население. Най-големите вампирски градове като Ню Ковингтън обаче са оцелели още от времето на заразата. Вероятно има едва десетина такива по целия свят.

— И всичко е под властта на някой Господар.

— Обикновено. Както казах, има и изключения, но да, повечето градове се управляват от Господар.

Това означаваше, че съществуват няколко много силни, вероятно и много стари вампири. Не биваше да забравям това, макар да ми се струваше, че те просто си стоят в градовете, като Салазар, и никога не пресичат Стената.

— След Принца — продължи Канин — идват вампирите от Втори тип, превърнати от Господар. Не са могъщи колкото Принца, но също са много опасни и обикновено влизат в състава на съвета, елитната стража или стават негови доверени помощници. Дотук ясно ли е?

— Втори тип, значи? — Едва не се изсмях. — Очаквах нещо по… екзотично, с по-вампирско звучене. „Втори тип“ звучи като симптом.

Канин ме изгледа раздразнено.

— Някои стари фамилии са с много дълго и сложно родословие — обясни той с рязък глас. — Няма смисъл да ги обяснявам на един нов вампир, затова ти предавам съкратената версия.

— Извинявай, продължавай.

— След тях идват вампирите от Трети тип, мелезите, които са най-многобройни и се намират най-ниско в йерархията. Били са превърнати или от вампири от Втори тип, или от други мелези. Най-често именно тях срещаш по улиците. Мелезите съставляват голяма част от населението и са най-слаби от всички нас, макар че все пак са по-силни и по-бързи от хората.

— Значи колкото по-могъщ е вампирът, който те е създал, толкова по-силен си ти самият?

— Точно така. — Канин се облегна назад и опря длани в бюрото. — Преди вируса вампирите бяха пръснати по целия свят, криеха се от хората и се сливаха незабелязано с обществото. Повечето бяха мелези от Трети тип и ако се случеше да създадат нов вампир, той винаги беше мелез. Господарите и сподвижниците им бяха малко и се криеха, докато се разрази вирусът на Червените дробове. Когато хората започнаха да измират, храната много намаля и бяхме заплашени от глад и лудост. После се появиха Бесните и настана още по-голям хаос. По онова време не знаехме дали те са крайния резултат от вируса, или нещо съвсем ново, но и сред хората, и сред вампирите настъпи паника. Накрая няколко находчиви Господари измислиха начин да държат малкото незаразени хора край себе си и да си осигурят неизчерпаем източник на храна в замяна на защита от външни заплахи. Така се появиха вампирските градове, но днес са останали много малко Господари. — Той замълча и извърна поглед. — Което означава, че всяка година се появяват все по-малко вампири. Въпрос на време е нашата раса да изчезне напълно.

Не звучеше натъжен от този факт. По-скоро… примирен. Аз примигнах.

— Какво имаш предвид? Нали каза, че мелезите и вампирите от Втори тип или каквито там бяха, също създават вампири? Как така сте на изчезване?

Канин мълчеше, а очите му бяха мрачни, с отсъстващ поглед. Накрая погледна право към мен.

— Знаеш ли как се появиха Бесните? — попита тихо той. — Знаеш ли какво представляват?

Преглътнах.

— Освен очевидното ли?

— Те са вампири — продължи Канин, сякаш не бях казала нищо. — Първоначално Бесните бяха вампири. В ранните етапи на заразата група учени откриха, че вампирите имат имунитет срещу вируса, който погубваше човешката раса. Дотогава нашата раса беше на практика непозната, скрита и пръсната по целия свят и ние нямахме нищо против да си останем просто чудовища от Хелоуийн и филмите на ужасите. Така беше по-добре.

— И какво стана?

Канин издаде гърлен звук, изпълнен с отвращение.

— Един глупак, вампир-Господар, сам отиде при учените и разкри нашия вид, за да „спаси човешката раса“. Явно си е мислил — и с право — че ако хората изчезнат, вампирите скоро ще ги последват. Учените му казаха, че вампирската кръв може да е ключът към откриването на лекарство, което ще победи вируса на Червените дробове, стига някак да успеят да се сдобият с живи проби, с които да работят. Затова Господарят проследи и залови други вампири, с които учените да експериментират, като предаде собствения си вид в името на лекарството, което щеше да спаси света. — Канин поклати глава. — За нещастие онова, което учените създадоха, онова, в което превърнаха тези вампири, се оказа много по-ужасно и от най-мрачните ни очаквания.

— Бесните — предположих аз.

Той кимна.

— Трябваше да ги унищожат до един, докато имаха тази възможност. Бесните обаче избягаха и отнесоха със себе си мутиралия вирус на Червените дробове, който бе избил почти цялото човечество. Тези патогени се разпространиха бързо по света, като инфектираха не само хора, но и вампири. Само че сега, вместо да умрат от вируса, заразените хора се променяха. Превръщаха се в Бесни: яростни безмозъчни създания, които жадуват за кръв, неспособни да излязат по светло. Повече от пет милиарда души бяха поразени от мутиралия вирус и се превърнаха в Бесни. Ако вампир влезеше в контакт с носител на вируса, той също се заразяваше. Мнозина от нас не се превърнаха в Бесни, но болестта се разпространи сред нашия вид тъй бързо, както и сред хората и сега, след шест поколения, всички вампири са носители на Беса. За разлика от хората с Червени дробове, нашите тела се адаптират по-бързо и ние можем да го преборим. Въпреки това расата ни е в упадък.

— Защо?

— Защото вирусът пречи на създаването на нови вампири — мрачно отвърна Канин. — Господарите все още могат да създават вампири от Втори тип и в много, много редки случаи — други Господари, но при всеки нов вампир има шанс той изобщо да не стане вампир, а Бесен. Тези от Втори тип създават Бесни почти в деветдесет процента от случаите. А мелезите… — Канин поклати глава. — При тях е сигурно, те не могат да създадат друго. Повечето Господари са се зарекли да не създават потомство. Рискът от Бяс в града е твърде голям, а те много се тревожат за своя източник на храна.

Спомних си заразената сърна, която вилнееше на сляпо, а после — жестоката свирепост на самите Бесни и потреперих. Ако светът от другата страна на Стената наистина беше такъв, би било истинско чудо, ако някой успееше да оцелее там.

— Е — рекох аз и погледнах към Канин, — предполагам, че и аз съм носител на този вирус, нали?

— Правилно.

— Тогава защо не се превърнах в Бесен?

Той поклати глава.

— Помисли — рече тихо. — Помисли върху това, което ти казах. Достатъчно си умна, за да се досетиш.

Помислих.

— Не се превърнах в Бесен — започнах бавно, — защото… ти си вампир-Господар. — Той ми се усмихна безрадостно и аз го погледнах с нови очи. Канин беше Господар, можеше да бъде дори Принц. — Но ако си Господар, защо нямаш свой собствен град? Мислех, че…

— Стига приказки. — Той се надигна от бюрото. — Тази нощ трябва да идем на едно място, а ни чака дълъг път под града. Предлагам да потегляме.

Примигнах при тази внезапна смяна на настроението му.

— Къде ще ходим?

Канин се завъртя така грациозно, че когато ме залепи за стената и дългото извито острие на кинжала му се притисна в гърлото ми, дори не разбрах, че се е раздвижил. Замръзнах, но след част от секундата натискът изчезна и ножът потъна в гънките на черното му палто Канин ми се усмихна леко и отстъпи.

— Ако ти бях враг, вече да си мъртва — рече той и тръгна по коридора, сякаш нищо не се беше случило. Притиснах ръце към гърдите си. Ако още имах сърце, то щеше да блъска като лудо. — Градът може да бъде опасно място. Трябва ти нещо по-сериозно от ножчето, което носиш в джоба си.

* * *

Добре познавах подземните тунели — все пак бях уличен плъх. Те бяха моята територия, тайните проходи и скритите пътища, които ми позволяваха да се промъквам незабелязано от квартал в квартал. Навремето се гордеех, че познавам така добре подземната част на града, но моят ментор или имаше съвършена памет, или беше преминавал през мрачната плетеница от тунели безброй пъти. Следвах го по проходи, които не просто не бях виждала — дори не знаех, че съществуват. Канин не забави крачка и нито веднъж не се обърка, а аз едва го догонвах.

— Алисън. — Той се обърна и спря да ме изчака. В гласа му се усещаше раздразнение. — Нощта преваля, а ни остава още много път. Ще бъдеш ли така добра да побързаш? За трети път спирам да те чакам.

— Нали знаеш, че може да вървиш малко по-бавно?

Скочих от един стар вагон и хукнах към него, като наведох леко глава, за да избегна една тръба, увиснала над релсите.

— Ако не си забелязал, ниските хора имат къси крака. За всяка твоя крачка аз правя три, така че стига мрънка.

Той поклати глава и продължи по бетонния тунел, но малко по-бавно, което си беше победа. Забързах след него.

— Не знаех, че тук долу има и друга железопътна система — рекох аз, докато се взирах в една ръждива мотриса, преобърната върху релсите. — Знаех, че има под трети и четвърти квартал, но е била блокирана, когато сградите над нея са се срутили. Тази накъде води?

— Тази — рече Канин, а гласът му ехтеше в тъмния тунел — минава право през сърцето на Вътрешния град, между самите кули. Метростанцията е затворена отдавна и тунелите са запечатани, но ние няма да ходим чак до кулите.

— Значи сме под Вътрешния град?

Озърнах се към тавана, сякаш можех да видя високите сгради на вампирите през бетона. Зачудих се какво ли има горе — стъклени небостъргачи, ярки светлини, добре облечени хора и дори работещи коли. Нищо общо с мръсотията, безнадеждността и глада в Покрайнините.

— Не се прехласвай толкова — предупреди ме Канин, сякаш бе прочел мислите ми. — Хората във Вътрешния град може да са по-добре облечени и нахранени, но това е само защото са полезни. Според теб какво ще се случи с тях, когато господарят им се отегчи или остане недоволен?

— Предполагам, че нямат пенсионен план.

Канин изсумтя.

— И ти искаш да ида да живея там?

Той ме погледна и изражението му се смекчи.

— Алисън, как ще живееш си е твоя работа. Аз мога да ти предам единствено уменията, които са ти нужни, за да оцелееш. Накрая обаче решението ще бъде твое. Ти си вампир, но в какво чудовище ще се превърнеш зависи изцяло от теб.

— Ами ако не искам да живея горе? — Погледнах го изкосо и отново забих поглед в релсите, които блещукаха, докато крачехме по тях. — Ами ако искам да… да тръгна с теб?

— Не — прогърмя гласът му и аз трепнах. — Не — повтори Канин, този път по-меко. — Няма да позволя друг да изстрада пътя, по който съм тръгнал. Трябва да го измина сам.

И толкова.

Релсите продължаваха нататък, но Канин ме преведе през друг, по-тесен тунел и още десетина завоя, докато съвсем загубих ориентация. Минавахме под отточни шахти с метални решетки, през които най-сетне успях да зърна града, който ярко сияеше. Улиците обаче бяха пусти. Очаквах да заваря тълпи от хора, които не се боят от нощта и хищниците наоколо им, може би дори смятах, че ще зърна вампир на тротоара, обграден от питомците и робите си. Над главата ми мина кола, решетката издрънча, а ревът на двигателя й огласи тишината. Зяпнах, щом видях автомобил в движение, но иначе градът бе тих като Покрайнините.

Докато продължавахме пътя си под пустите улици, светлините ми разкриха и други неща.

Отначало това не се забелязва, защото човек е замаян от сиянието и високите сгради, но Вътрешният град бе не по-малко порутен и от най-противните части на Покрайнините. Тук нямаше осветени къщи, сгради, претъпкани с храна, дрехи и други стоки, нито коли за всяко семейство. Просто сградите бяха малко по-добре поддържани, отколкото в останалата част на града. Видях блещукащи улични лампи и ръждиви коли, и бурени, избуяли през стените и бетона. С изключение на трите сияещи вампирски кули в далечината, Вътрешният град бе просто по-добре осветена версия на Покрайнините.

— Друго очакваше, нали? — попита Канин, когато се пъхнахме в друга бетонна тръба и светлините над нас избледняха. Следвах го и не знаех дали изпитвам задоволство, или разочарование.

— Къде са хората? — чудех се аз. — Ами вампирите?

— Всички хора, които са будни, работят — рече Канин. — Поддържат електрическата мрежа и се грижат за останките от канализацията, поправят счупените машини. Затова вампирите търсят талантливи, знаещи и можещи хора, които да отведат в своя град — за да го поддържат. Хората работят във фабриките им, чистят и ремонтират сградите им, отглеждат храната, необходима за останалата част от населението. Пазачите, робите, питомците и наложниците служат на господарите си по други начини.

— Но… не може всички да работят.

— Така е — съгласи се Канин. — Останалите са под ключ, спотайват се по-далеч от улиците. Намират се много по-близо до чудовищата, отколкото хората от Покрайнините и имат не по-малко основание да се страхуват.

— Леле — прошепнах аз и поклатих глава. — Всички у дома така биха се изненадали, ако знаеха как е тук всъщност!

Канин не каза нищо и продължи нататък. Накрая спря до една стоманена стълба, която водеше до метална решетка на тавана. Той я избута с вампирска лекота и изпълзя от отвора, а после ми кимна да го последвам.

— Къде сме сега? — попитах аз, докато го следвах по друг дълъг бетонен коридор, в чийто край се натъкнахме на ръждива метална врата. Беше заключена, разбира се, но Канин я блъсна с рамо и тя зейна.

— Сега — отвърна той, като ми направи място, за да се огледам — се намираме в подземния склад на стария градски музей.

Огледах се, смаяна. Стояхме на прага на най-голямата зала, която бях виждала — склад от бетон и желязо, който се простираше докъдето стигаше дори вампирският ми поглед. Ръждивите метални рафтове създаваха истински лабиринт от пътечки, стотици тесни коридори, които се точеха към дъното на залата. Съдържанието им бе завито с платнища или прибрано в дървени сандъци, покрити с дебел слой прах и паяжини. Поемех ли си дъх, надушвах задавящата миризма на плесен, но въпреки това рафтовете изглеждаха изненадващо непокътнати.

— Не мога да повярвам, че това място е така… цяло — рекох аз, когато тръгнахме по една от тесните пътечки. Под едно мръсно платнище зърнах жълта кост, вдигнах крайчето му и разкрих скелет на огромна котка, застинал преди скок. Втренчих се изумено в него и се зачудих защо някой ще пази костите на мъртво животно. Доста зловещо беше без кожа и козина.

— Какво е това място, за бога?

— Преди заразата в музеите са съхранявали историята — обясни Канин, а аз бързо се отдалечих от котката, за да го настигна. Гласът му отекваше в огромната зала. — Събирали са знания и всякакви предмети, спомени и артефакти от други култури.

Спрях, защото зърнах кукла, облечена с животински кожи. От косата й стърчаха пера, а в ръката си стискаше брадва.

— Но защо?

— За да се помни миналото и да не потъва в забрава. Тук са събрани обичаите, историята, религиите и управлението на хиляди култури. По цял свят има такива места, вече напълно скрити и забравени. Места, които още пазят тайните си и чакат да бъдат преоткрити.

— Не мога да повярвам, че вампирите не са изгорили това място до основи.

— Опитаха се — отвърна Канин. — Сградата над нас беше унищожена напълно, но в града повече ги е грижа за онова, което се случва на повърхността, така че рядко влизат в тунелите, сред тайните под земята. Ако знаеха за това място, със сигурност щяха да го изпепелят.

Смръщих се и пак намразих вампирите.

— Хората никога няма да научат за него, нали? — прошепнах аз и го последвах унило по пътеката. — Толкова много знание има под краката им, а те дори няма да разберат.

— Може би не днес. — Канин спря до един рафт, на който лежеше дълга тясна дървена кутия. Под дебел слой паяжини и прах върху капака й аленееха избелели букви, които не можах да разчета. — Но ще дойде време, когато човекът вече няма да мисли единствено за оцеляването си, когато отново ще стане любопитен, ще се запита как са живели хората преди него, какъв е бил животът преди хиляди години и ще потърси отговори на тези въпроси. Може да стане след век или повече, но любопитството винаги е карало хората да намират отговорите. Дори нашата раса не може да ги държи вечно в мрака.

Той отвори кутията и започна да рови из нея. Чу се дрънчене, застърга метал и накрая Канин извади нещо. Меч, дълъг двуостър меч с черна метална дръжка, прилична на кръст. Вампирът го държеше с една ръка, но острието беше огромно — почти метър и половина. С дръжката беше цяла педя по-дълго от мен.

— Двуръчен германски меч — осведоми ме Канин, като оглеждаше преценяващо и мен, и меча. — Май е доста голям за теб.

— Мислиш ли?

Той го пъхна обратно и отвори друга кутия на горния рафт. Този път извади голяма топка с шипове, овесена на верига. Изглеждаше зловеща и много ме заинтригува, но той бързо я върна на рафта.

— Ей, какво беше това? — Пристъпих напред и се надигнах на пръсти, за да надзърна в кутията, но той ме избута. — О, стига де! Искам да видя онази топка с шиповете!

— Не ти трябва — рече Канин и се намръщи, сякаш си представяше какво бих могла да сторя с нея. Отново се опитах да надникна в кутията и той ме стрелна предупредително, а аз отвърнах дръзко на погледа му.

— Е, хубаво! Тогава кажи ми, о, велики, какво точно търсим? От какво имам нужда?

Той извади друго оръжие — копие с дълъг метален връх — върна го на мястото му и поклати глава.

— Не съм сигурен.

Надникнах под друго платнище, откъдето в мен невиждащо се взря нещо като препарирано куче.

— Защо изобщо търсим древни оръжия? — измърморих аз и пуснах брезента. — Няма ли да е по-лесно да използвам… ами, не знам… пистолет?

— За пистолет трябват патрони — отвърна Канин, без да ме поглежда. — Дори Принцът да не контролираше разпространението на автоматично оръжие в града, те се намират трудно, а празният пистолет е полезен горе-долу колкото голямо преспапие. Освен това огнестрелните оръжия са непрактични, когато става дума за нашия вид. Ако не успееш някак да откъснеш главата на вампира, куршумите само ще го забавят. За да се защитиш както трябва, ти е нужно острие. Така…

Той мина към следващата кутия и разби капака.

— Защо не ми помогнеш, прегледай няколко, виж какво ще изскочи. Помни, търсим острие. Не боздуган или чук, или огромна верига с шипове, с която по-скоро ти ще се нараниш.

— Добре. — Тръгнах по пътеката, като преглеждах наслуки рафтовете. — Но нека повторя, че онова с шиповете ми се стори съвсем подходящо за разбиване на вампирски глави.

— Алисън…

— Отивам, отивам.

От двете страни на пътеката бяха подредени дървени кутии, покрити с прах. Избърсах мръсотията и паяжините, за да прочета надписа върху най-близката. Дълги мечове: Средновековна Европа, XII век. Останалото не се четеше. Следващият надпис гласеше: Мускетарски рапири… и не знам си какво. Третата кутия очевидно съдържаше гладиаторска броня, каквото и да означаваше „гладиатор“.

Дочух дрънчене и Канин се изправи с голяма двуостра брадва в ръце. После я върна на рафта и продължи търсенето.

Една кутия привлече вниманието ми. Беше дълга и тясна като другите, но вместо думи, на капака й бяха отпечатани странни символи. Заинтригувана, аз го вдигнах и зарових ръце в найлона и стиропора. Накрая напипах нещо дълго и гладко и го извадих. Дългата леко извита ножница бе черна и блестяща, от единия й край стърчеше ефес, украсен с черни и червени фигури. Сграбчих го и изтеглих острието, а то изсвистя и по гърба ми полазиха тръпки.

На мига разбрах, че съм открила онова, което търсеше Канин. Мечът сияеше в мрака, дълъг и тънък като сребърна панделка. Усещах колко е наточен дори без да го докосвам. Беше удивително лек и елегантен и дръжката му пасваше идеално в дланта ми, сякаш бе създаден специално за мен. Описах широка дъга, усетих как цепи въздуха и си представих как посича ръмжащ Бесен като бучка масло.

Чух тих смях. Канин стоеше на няколко метра от мен, скръстил ръце на гърдите си и клатеше глава. Устните му бяха извити в примирена усмивка.

— Трябваше да се досетя — каза той и пристъпи напред. — Трябваше да се досетя, че това ще ти хареса. Всъщност много ти пасва.

— Идеален е — рекох аз и вдигнах меча. — Какво е това всъщност?

Канин се вгледа развеселено в мен.

— Ти държиш катана. Много отдавна тази мечове са принадлежали на раса воини, наречени „самураи“. За тях острието било не просто оръжие, а продължение на душите им. То е символ на тяхната култура, най-ценното им притежание.

Нямах нужда от урок по история, но всъщност беше много готино да знам, че навремето е имало цяла раса, въоръжена с такива мечове.

— И какво е станало с тях? — попитах аз и прибрах внимателно меча в ножницата. — Всички ли са измрели?

Усмивката на Канин стана още по-широка, сякаш го забавляваше някаква мисъл.

— Не, Алисън Секемото. Не бих казал.

Смръщих вежди — очаквах да ми обясни, но Канин направи крачка назад и ми даде знак да го последвам.

— Ако ще носиш този меч — добави той, щом поехме обратно през лабиринта от рафтове, — ще трябва да се научиш да го използваш. Той не е джобно ножче, което да размахваш както ти дойде с надеждата да улучиш целта, а елегантно оръжие и заслужава по-добро отношение.

— Ами, не знам, на мен ми се струва, че ще свърши работа и ако само го поразмахам.

Той отново ми хвърли раздразнен поглед.

— Да носиш оръжие, което не умееш да използваш, е за предпочитане пред това да се разхождаш с празни ръце, но разликата не е голяма — каза той и излезе в тесния коридор. — Особено когато си имаш работа с вампири, и то по-стари вампири, които вече умеят да се бият. Те са най-опасните. Ако не внимаваш, ще ти отсекат главата със собствения ти меч.

Стигнахме до металната решетка, през която се бяхме изкачили и Канин изчезна под земята. Последвах го, стиснала новата си придобивка.

— Значи ще ме научиш, така ли? — попитах, щом се спуснахме в тунела.

— О, боя се, че той няма да те научи на нищо, момиче — прозвуча студен глас от мрака. — Освен може би как да умреш от гнусна, болезнена смърт.

Вцепених се и точно в този миг от тъмния тунел изникнаха две фигури, които крачеха към нас и ни се усмихваха. Веднага разбрах, че са вампири — не само заради бледата кожа и хлътналите очи, а и защото по някакъв необясним начин усещах, че са като мен. Мъртви кръвопийци, искам да кажа. Тъмните къдрави коси на жената се спускаха елегантно по гърба й, тя носеше високи токчета и бизнес костюм, който прилепваше по тялото й като змийска кожа. Мъжът бе слаб и блед, с остри черти, но успяваше да изпълни сакото си и надхвърляше метър и осемдесет.

Канин се скова, а след едно-единствено едва забележимо движение ножът се озова в ръката му.

— Много дръзко от твоя страна да се появяваш тук, Канин — изрече жената с небрежен тон и усмивката разкри съвършените й бели зъби. — Принцът знае, че си дошъл и иска главата ти на тепсия. Изпратиха ни да го удовлетворим.

Тя пристъпи към нас плавно като змия. Кървавочервените й устни се разделиха в усмивка и разкриха острите й резци, а тя извърна хищническия си поглед към мен.

— Но коя е тази кукличка, Канин? Най-новото ти протеже? Колко очарователно, да продължиш прокълнатия си род. Тя знае ли кой си всъщност?

— Тя е никоя — каза безизразно Канин. — И не е важна. Съсредоточете се върху мен.

Усмивката на жената стана още по-свирепа.

— О, не мисля така, Канин. След като ти отсечем главата, ще отведем малкото ти отроче при Принца и ще гледаме как я разкъсва парче по парче. Нали така, Ричардс?

Мъжът не продума, но се усмихна и показа зъбите си.

— Как ти звучи това, пиленце? — попита ме жената. — Не се ли чувстваш специална? Сърцето ти ще бъде изтръгнато и изядено от самия Принц на града.

— Нека се опита — отвърнах аз, усетих как собствените ми резци се издължават и ги оголих с ръмжене. Вампирите се засмяха.

— О, ама тя била огън момиче! — Жената ме изгледа снизходително. — Доколкото виждам, май е от отвратителните обитатели на Покрайнините. Обожавам слабостта ти към безнадеждните каузи, но пък нали затова забърка цялата тази каша, Канин.

Мъжът посегна към сакото си и извади тънко острие, дълго трийсетина сантиметра. Това беше деликатно оръжие, тънко и остро като бръснач, създадено за прецизни удари. Видя ми се дори по-зловещо, отколкото ако вампирът беше извадил брадва или дори пистолет.

— Алисън — прошепна Канин и застана пред мен, — стой зад гърба ми. Не се намесвай и не се опитвай да ми помогнеш, ясно ли е?

Изръмжах и стиснах дръжката на катаната.

— Не ме е страх от тях. Мога да ти помогна.

— Обещай ми — настоя той тихо и напрегнато. — Обещай да не се намесваш.

— Ама…

Той се обърна и ме прикова със студения си страховит поглед. Очите му бяха потъмнели до чисто черно, хлътнали и бездънни, без никаква светлинка в тях.

— Обещай ми — почти прошепна Канин.

Аз преглътнах.

— Добре. — Сведох очи, не можах да издържа погледа му. — Обещавам.

Той посегна и сграбчи дръжката на катаната, издърпа я с едно плавно движение и се завъртя към нападателите.

— Върви — нареди Канин, а аз отстъпих назад и се скрих зад една бетонна колона. Той размаха меча и тръгна напред.

Жената изсъска и приклекна, а костюмът се изопна по тялото й. Ноктите й изчаткаха по паважа — дълги, червени и остри като на диво животно. Тя отново изсъска и заприлича повече на звяр, отколкото на човек. После се метна напред и Канин я посрещна в центъра на помещението, вдигнал острието. Движеха се толкова бързо, че едва ги виждах, сечаха, кълцаха, въртяха се, отскачаха и отново се стрелваха напред. Жената пристъпваше с гъвкавостта на мутирала котка, мяташе се към него на четири крака въпреки високите токчета и посягаше да го разкъса с ноктите си. Беше изумително бърза, свеждаше се под меча и скачаше над него, а докато крещеше и танцуваше около Канин, зъбите й проблясваха.

Докато ги гледах, в мен се разля студ. Бях наблюдавала схватки и преди, дори участвах в няколко. Това обаче не беше схватка, а брутален бой между две чудовища. Не бих могла да надвия тази жена. Канин се справяше добре, отбиваше атаките й и отвръщаше със страховити удари, които минаваха на косъм от ръмжащия смъртоносен вихър. Мен със сигурност щеше да ме разкъса.

Бях се концентрирала върху жената и не забелязах другия, докато не се озова зад Канин и тънкото острие изсвистя, готово да отсече главата му. Понечих да извикам, като се проклинах, че не съм го видяла по-рано. Явно жената го разсейваше, докато партньорът й се е промъквал тихо, за да го убие от засада. Само че преди да изрека и дума, ръката на Канин се стрелна напред, сграбчи фурията за косата и я метна към партньора й. Те се блъснаха с отвратителен пукот, мъжът се препъна, залитна напред и се смръщи, когато жената се свлече на земята.

Помислих си, че с нея е свършено. Силата, е която я бе запратил Канин, можеше да разруши и стена, но след миг тя се размърда и се изправи, тръскайки глава. Дори не изглеждаше замаяна.

Е, това вече ме изплаши. Сигурна бях, че боят почти е приключил, а ето, че сега и двата вампира се приближаваха ухилени към Канин. Той ги чакаше търпеливо, вдигнал меча до тялото си. Кръв се стичаше от лицето му там, където жената го беше раздрала, но той сякаш не забелязваше това. Щом се приближиха, вампирите се разделиха, за да го обградят и той вдигна меча, но не можеше да следи и двамата едновременно.

Както очаквах, жената нападна първа. Стрелна се с ръмжене и Канин замахна към нея, но тя се спря в крачка, отскочи назад и в този миг партньорът й се хвърли към гърба му.

По-бърз от мисълта, Канин се завъртя и замахна мощно към мъжа, но отново откри гърба си. Онзи избегна катаната и се ухили, а жената се завъртя на място и скочи към Канин, тиха и смъртоносна като змия. Съзрях тържеството в очите й, когато се понесе към него с оголени зъби и посегна към врата му с острите си нокти.

Той не помръдна. Пред очите ми обърна меча и го насочи назад, покрай ребрата си, а жената се наниза право на острието, което щръкна от гърба й. Тя запищя от ярост и болка и се вкопчи в раменете на Канин, който пристъпи напред и с едно бързо движение изтегли кинжала си. После извади меча от корема й, извърна се и й отсече главата. Тя тупна два пъти на земята, търкулна се до мен и спря пред краката ми. Лицето бе застинало в озъбена гримаса. Аз потреперих и вдигнах очи към Канин, който още се биеше с другия вампир. Той внезапно изрева, оголи зъби, метна се към него и понечи да забие ножа си в гърдите му. Канин обаче отстъпи крачка назад, събра двете си ръце като ножица и разсече главата и торса му. Главата падна и тялото се разполови, а вампирът се свлече на земята.

Прехапах вътрешността на бузата си и притиснах лице към колоната, за да не повърна. Нямах много време да се опомня — Канин профуча покрай мен и ме повлече със себе си, като пъхна меча обратно в ръцете ми.

— Бързо! — нареди той и този път нямаше нужда да ме убеждава. Хукнахме към болницата, където Канин ми заповяда да го чакам на подземното ниво.

— Чакай! Къде отиваш? — попитах аз.

— Да се отърва от телата — отвърна той. — Ще ги оставя някъде на повърхността, за да отклоним Принца от тунелите. Освен това до зори трябва да се нахраня. Стой тук, ще се върна, преди да съмне.

Той скочи в асансьорната шахта и изчезна в мрака, а аз останах сама. Извадих меча и се втренчих в кървавите следи по доскоро чистото острие. Зачудих се от какви ли демони бягаше Канин.

ГЛАВА 7

През следващите седмици нощите ми бяха еднообразни. Събуждах се по залез, грабвах меча и отивах в кабинета. Няколко часа Канин ми разказваше за вампирското общество, за историята, хранителните навици, силите и слабостите им. Задаваше ми въпроси, за да провери дали съм запомнила чутото предишната нощ и оставаше доволен, когато отговорех правилно. Освен това настояваше да ми преподава математика, възлагаше ми първо прости, а после — по-сложни уравнения и търпеливо ми обясняваше, когато не успеех да се справя с някое. Измисляше логически задачи и ми даваше да чета заплетени документи, а после ме разпитваше какво означават. Макар че мразех всичко това, аз си налагах да се съсредоточа — някой ден тези знания щяха да ми бъдат от полза срещу вампирите. Освен това мама също би искала да се уча, макар че не бях сигурна, че делението на сложни числа някога ще ми влезе в работа.

Докато се мъчех, Канин четеше и прелистваше някакви документи, а понякога вадеше още кутии и ровеше из тях. Друг път изчиташе цял куп листа и накрая го отместваше внимателно. Дните минаваха и с всеки гневно смачкан документ и захвърлен през стаята сноп хартия той сякаш ставаше все по-възбуден и нетърпелив. Когато събрах кураж и го попитах какво търси, ме изгледа раздразнено и ми нареди да продължа с ученето. Чудех се защо още не е напуснал града — вампирите положително бяха излезли да го търсят. Какво беше толкова важно, че рискуваше да остане в тази мрачна руина, за да прелиства безкрайните си папки и обгорени документи? Канин обаче ме затрупваше с толкова работа, за да науча всичко, което смяташе за важно — история на вампирите, четене и математика — че нямах нито време, нито свободни мозъчни клетки, да умувам над други неща.

Освен това го разбирах. Той си имаше своите тайни, аз — моите. Нямах намерение да си навирам носа в личните му работи, особено след като не ме бе попитал нищо за миналото ми. Това беше нещо като негласно споразумение помежду ни — аз нямаше да любопитствам, а той щеше да продължи да ме учи как да бъда вампир. Всичко, което не бе свързано с оцеляването ми, не беше важно.

Любимото ми време настъпваше след полунощ. След като няколко часа бях напрягала мозъка си, започвах да се отегчавам, ставах раздразнителна и ми е струваше, че главата ми ще експлодира. Точно тогава Канин обявяваше, че за днес стига толкова и двамата отивахме до чакалнята на нашия етаж, където той бе разчистил отломките, столовете и потрошените мебели, за да ми преподава нещо друго.

— Дръж главата изправена — наставляваше ме той, когато се мятах към него и замахвах с меча към гърдите му. Отначало малко се притеснявах да го нападна с истинско оръжие — собствената ми бързина ме смайваше, понякога стаята се размазваше пред очите ми, а мечът беше като безтегловен в ръцете ми. Канин обаче ясно ми показа, че не представлявам никаква заплаха за него. След първия урок лежах изтощена до края на нощта — всичко ме болеше и цялата бях в синини, въпреки чудотворното вампирско изцеление.

Канин отстъпи встрани и ме халоса по тила с дръжката на един парцал, при това не много леко. Черепът ми запулсира и аз се извъртях с ръмжене.

— Мъртва си — обяви той, размахал пръта пред мен. Оголих зъби, но не успях да го впечатля. — Спри да използваш меча като брадва — нареди ми Канин, когато отново застанахме един срещу друг. — Не си дървосекач, а танцьор. Мечът е продължение на ръката ти. Движи се заедно с острието и гледай не оръжието на врага, а горната част на тялото му.

— Не знам какво е дървосекач! — изревах в отговор. Той ме погледна раздразнено и ми направи знак да продължа.

Стиснах дръжката и отпуснах мускулите си. Не се бори с меча, беше ми казал Канин, при това безброй пъти. Той сам знае как да сече и да убива. Ако си напрегната, ако използваш само физическа сила, ударите ти ще бъдат бавни и тромави. Отпусни се и действай заедно с острието, а не срещу него.

Този път оставих катаната да води атаката ми и се спуснах стремително напред. Канин отстъпи встрани и отново замахна с дръжката към главата ми, но аз се извърнах и я отбих. После оставих меча да се плъзне към врата му и той веднага се изви назад, за да не му прережа гърлото.

Замръзнах, когато се изправи. Изглеждаше леко изненадан. Примигнах, не по-малко смаяна от него. Всичко се бе случило толкова бързо, че дори нямах време да помисля какво правя.

— Добре! — кимна Канин. — Вече усещаш разликата, нали? Ударите ти трябва да бъдат плавни и гладки. За да убиеш, не е нужно да кълцаш.

Кимнах и погледнах меча си. За първи път усетих, че сме действали заедно, вместо да го размахвам наслуки из стаята.

Канин хвърли дървената дръжка в ъгъла.

— С това приключваме за тази нощ — обяви той и аз се намръщих.

— Сега ли? Тъкмо му хванах цаката! Не е ли още рано? Защо да спираме? — Ухилих се и размахах предизвикателно меча. — Да не се изплаши, че ставам твърде добра? Нима ученичката най-сетне успя да надмине учителя си?

Той вдигна вежда, но изражението му не се промени. Запитах се дали изобщо се е смял през живота си, но както трябва, с глас.

— Не — рече той и ми посочи изхода. — Тази нощ отиваме на лов.

Пъхнах катаната в ножницата на гърба ми и забързах след него. В мен се бореха вълнение и смущение. След схватката с вампирите преди три седмици не бяхме напускали болницата — беше твърде опасно да бродим из тунелите. Още по-рисковано бе да се появим на повърхността, където всички щяха да ни видят. Бях се хранила преди две седмици, когато една нощ Канин ми даде термос, наполовина пълен с охладена кръв. Не каза откъде я има, но тя ми се стори рядка и замърсена и сякаш вонеше на хора-къртици.

Нямах търпение да напусна болницата, усойните стаи и клаустрофобичните й коридори и с всяка изминала нощ ставах все по-неспокойна. При мисълта за лов цялата изтръпвах, но и се страхувах, че отново ще се превърна в ръмжащото гладно създание от нощта, когато нападнахме Кървавите ангели. Боях се, че няма да мога да се овладея и ще убия някого. Някъде дълбоко в мен обаче се криеше част от личността ми, на която не й пукаше. Точно това беше най-страшното.

Изкачихме се по асансьорната шахта и бързо пресякохме квартала, като много внимавахме да не се натъкнем на вампири или пазачи. Няколко пъти Канин кривваше от улицата и ме повеждаше към алея или изоставена сграда, за да се скрием в някой тъмен ъгъл. Веднъж край нас минаха трима пазачи — толкова близо, че видях белезите от шарка по бузата на единия. Ако беше насочил фенерчето си към уличката и обърнеше глава към нас, щеше да ни забележи.

Друг път един питомец, обграден от двама въоръжени войници, спря и се втренчи във входа, в който се бяхме шмугнали само преди секунди. Виждах как присвива очи, докато се опитва да съзре нещо в мрака и се ослушва да чуе някакво движение. Аз обаче бях открила, че вампирите могат да бъдат съвършено неподвижни и да остават така колкото е необходимо. Канин дори ме беше карал да упражнявам това умение в болницата — стоях в ъгъла с часове, не помръдвах и не дишах, без да изпитам нужда да шавам, да кашлям или да примигна. Дори когато той размаха кинжала си и накълца стената на сантиметри от главата ми, пак не се наложи дори да присвия очи.

След като няколко пъти ни се размина на косъм, Канин ме поведе по покрива на една сграда, над телената ограда между секторите, към един познат квартал. Бях обикаляла по тези улици и познавах отлично порутените сгради. Видях търговския пункт на Хърли, потъналия в бурени парк с ръждивото игрище, до което никой не припарваше, паркинга между складовете, където бяха обесили тримата Нерегистрирани сякаш преди цяла вечност. Знаех, че ако поемем по ей онази алея и пропълзим през ръждивата телена ограда, ще се озовем в края на пустия, осеян с боклуци, двор на изоставеното училище.

Това беше сектор 4. Бях си у дома.

Не го споменах на Канин — ако осъзнаеше къде се намираме, можеше да реши да си тръгнем, а аз исках да видя отново стария си квартал, в случай че се наложеше да се върна някой ден. Затова го следвах мълчаливо по познатите улици и край познатите сгради и усещах как все повече се отдалечаваме от училищния двор. Чудех се дали стаята ми е още непокътната, дали вещите ми са още там. Спомних си за една книга, останала от мама. Дали беше на сигурно място в касетката, или в училището вече се бяха нанесли други хора и всичките ми неща бяха разграбени и продадени?

Най-сетне Канин ме изведе до един празен на вид склад в покрайнините на квартала — стара тухлена сграда с разбити прозорци и отчасти срутен покрив. Познавах това място, тук живееше тайфата на Кайл, съперниците на стария ми екип. Бяхме воювали за храна, подслон и територия, но по-скоро някак приятелски. Между Нерегистрираните цареше нещо като негласно примирие — животът ни беше достатъчно труден, за да го усложняваме с още насилие, боеве и кръвопролития. По улиците се поздравявахме с кимване или две-три думи и понякога се предупреждавахме за появата на пазачи или патрули, но през повечето време изобщо не се закачахме.

— Защо сме тук? — попитах Канин, докато се промъквахме покрай рушащите се стени и пристъпвахме между стъкла, пирони и най-различни други неща, които можеха да издадат присъствието ни. — Защо просто не идем в територията на Кървавите ангели или на Червените черепи, за да нападнем някоя банда?

— Защото — каза Канин, без да ме поглежда — мълвата бързо се разнася. Оставихме онези мъже живи и сега другите банди ще се оглеждат за момиче и мъж вампири. Ще внимават, но най-важното е, че пазачите на Принца ще наблюдават внимателно териториите на бандите. Действията никога не остават без последствия. А и… — Той замълча, обърна се към мен и присви очи. — Откъде знаеш къде се намираме? — После помълча малко и кимна. — Била си тук и преди, нали?

По дяволите. Този вампир беше твърде схватлив.

— Това беше моят сектор — признах аз и Канин се намръщи. — Живеех недалеч от тук, в старото училище.

С приятелите си, добавих наум Лукас, Плъха и Лепката, които вече бяха мъртви. В гърлото ми се появи буца. Не бях мислила много за тях напоследък, исках да погреба болката, но вината още ме тормозеше. Какво ли щеше да стане с тях, ако не ги бях повела към онова мазе с храна, ако не бях настояла да тръгнем натам? Дали щяха да са още живи? Дали аз щях да съм още жива?

— Престани — каза Канин и аз примигнах изненадано. Изражението му беше студено. — Тази част от живота ти е минало — продължи той. — Остави го зад гърба си. Не ме карай да съжалявам, че ти дадох този нов живот само за да се вкопчваш постоянно в стария.

— Не се вкопчвам — сопнах се аз и срещнах стоманения му поглед. — Просто си го припомням. Така правят хората — припомнят си миналото.

— Вкопчваш се — настоя Канин и гласът му охладня с още няколко градуса. — Мислиш за стария си живот, за старите приятели, чудиш се дали си можела да ги спасиш. Това е безполезно. Не си можела да направиш нищо.

— Напротив — прошепнах аз и гърлото ми неочаквано се сви. Преглътнах с мъка, като използвах гнева си, за да прикрия другата емоция, онази, от която ми се плачеше. — Аз ги поведох към мазето. Заради мен умряха.

Очите ми започнаха да парят, което беше огромна изненада за мен. Не знаех, че вампирите могат да плачат. Избърсах ги ядосано и видях, че пръстите ми са изцапани с кръв. Сълзите ми бяха от кръв. Невероятно.

— Давай тогава! — изревах на Канин и усетих как зъбите ми порастват. — Кажи ми, че съм глупачка! Кажи ми, че още се „вкопчвам в миналото“, защото всеки път щом затворя очи, виждам лицата им. Кажи ми защо аз съм още жива, а те — мъртви!

Още сълзи се събираха в очите ми — кървави и горещи. Изругах наум и се извърнах, забих нокти в дланите си, за да ги спра. Не бях плакала от години, откакто мама умря. Всичко пред очите ми почервеня и аз примигнах с усилие. Когато отново отворих очи, зрението ми се проясни, но още усещах гърдите си като стегнати в менгеме.

Канин мълчеше и наблюдаваше как опитвам да се овладея. Приличаше на статуя с празни черни очи. Помръдна едва когато отново погледнах към него.

— Приключи ли? — рече равнодушно той. Очите му бяха бездънно черни.

Кимнах хладно.

— Добре. Защото следващия път, когато избухнеш така, ще си тръгна. Никой не е виновен, че приятелите ти са мъртви. И ако продължиш да подхранваш тази вина, тя ще те унищожи, а трудът ми ще отиде на вятъра. Разбра ли ме?

— Отлично — отвърнах с неговия тон. Той не обърна внимание на това, кимна към сградата и посочи един строшен прозорец.

— Тук живее група Нерегистрирани, но подозирам, че вече знаеш това — продължи той. — Нека отговоря на въпроса ти: избрах това място, защото Нерегистрираните са извън системата и никой няма да забележи липсата на един-двама.

Така си е, казах си аз и го последвах през бурените. Ние няма да липсваме на никого, защото не съществуваме. На никого не му пука дали ще изчезнем, никой няма да лее сълзи за нас.

Провряхме се през един от строшените прозорци и потънахме в мрака, който изпълваше стаята. Отломките бяха струпани като диги и ограждаха нещо като малка долина в центъра на сградата. В една яма гореше огън, от горящите дърва и пластмаса се надигаха струйки лепкав дим и се стелеха из помещението.

Оказаха се повече, отколкото очаквах. Около огъня бяха пръснати кашони, платнени палатки и навеси. Приличаха на миниатюрно село. Виждах тъмните силуети, свити вътре, без да подозират присъствието на хищниците, които ги наблюдаваха в съня им само на няколко метра от тях. Долових дъха им и горещата кръв, която пулсираше под кожата, изръмжах и понечих да тръгна напред, но Канин сложи длан на рамото ми.

— Тихо — прошепна той в тъмното. — Не всички хранения трябва да бъдат жестоки и кървави. Ако внимаваш, можеш да се нахраниш от спящ човек, без да го събудиш. Старите Господари често са използвали тази техника. Затова окачването на чесън край леглата и по прозорците е било особено популярно на някои места, макар че не върши работа. Само трябва да внимаваш и да бъдеш много търпелива — ако жертвата се събуди, преди да я ухапеш, нещата може да загрубеят.

— Преди да я ухапя ли? А няма ли да се събуди, когато усети… Не знам… два дълги зъба, забити в шията й?

— Не. Ухапването на вампир има упойващ ефект върху спящия. В най-добрия случай ще си спомни всичко като много ярък сън.

— И как точно става?

— Просто става — Канин отново звучеше раздразнен. — Е, ще го направиш ли, или да идем другаде?

— Добре — прошепнах аз и огледах лагера. — Мисля, че ще мога.

Той ме пусна и пъхна в ръцете ми малък пакет, увит в намаслена хартия.

— Когато приключиш, остави го някъде, където жертвата ти ще го намери.

Смръщих се и отвих крайчето на хартията — вътре имаше чифт обувки, почти нови и напълно здрави.

— Какво е това?

— Отплата — отговори Канин и се извърна, но аз не го изпусках от очи. — За вредата, която ще нанесем тази нощ.

Примигнах.

— И защо си правиш този труд? Та те дори няма да разберат, че сме били тук.

— Аз ще знам.

— Ама…

— Стига въпроси, Алисън — рече той. Звучеше изморен. — Просто върви.

— Добре — свих рамене аз. — Щом казваш.

Пъхнах пакета под мишница и тръгнах към спящата си жертва.

Изминах почти половината разстояние до навесите. С всяко вдишване миризмата на кръв, пот и мръсотия ставаше все по-силна. Изведнъж долових движение в другия край на стаята и се скрих зад проядена от ръжда метална греда. Две парцаливи фигури бавно си проправяха път към лагера и тихо разговаряха. Сепнах се, защото бях разпознала едното момче — Кайл, водача на тайфата. Дочувах части от разговора им, говореха за храна и патрули. Скоро щели да идат да тършуват из чуждите територии. Това ме изпълни с усещане за дежавю, сякаш отново мярках късчета от стария си живот.

Когато стигнаха до лагера обаче, един от тях извика и се втурна напред, посегна към един кашон и издърпа някого за глезена. След като го измъкнаха от заслона му, човекът нададе немощен вик и се опита да изпълзи обратно в кашона, но другите двама пак го издърпаха.

— Пак ли ти?! Майната ти, хлапе! Нали ти казах, че това е моят кашон! Намери си друг!

— Погледни — каза другото момче и надникна смръщено в кашона. — Преровил е торбата ти с храна, Кайл.

— Кучи син! — Кайл се надвеси над хлапето, което се гърчеше от страх в краката му, и го изрита силно в ребрата. — Нещастно ситно лайно! — Още един ритник и момчето извика и се сви в поза ембрион. — Кълна се, още един такъв номер и или ще те изхвърля, или ще те убия. Разбра ли? — Последният здрав ритник изтръгна още един вик на болка. — Изпълзи някъде да пукнеш! — промърмори по-голямото момче и се пъхна в кашона си, а после дръпна завесата.

Останалите в лагера се разшаваха и подадоха глави от навесите си. Взираха се, присвиваха очи, мръщеха се. Аз стоях неподвижно зад гредата, но след като разбраха какво се е случило, обитателите на лагера изгубиха интерес и отново изчезнаха в малките си домове. Долових недоволен шепот и оплаквания, предимно по адрес на момчето, което лежеше на земята, но никой не излезе да му помогне. Поклатих глава. Съжалявах го, но не обвинявах останалите, че му се ядосват. В тайфа е така — грижиш се сам за себе си и гледаш да си полезен и за групата, иначе те имат за воденичен камък на шия. Ако крадеш, промъкваш се и пипаш чуждите вещи, си просиш боя или дори по-лошо — да те изключат от тайфата. В моята аз бях самотница, но винаги си заработвах моя дял. И никога не съм крала от останалите.

Момчето се изправи, изтупа дрехите си и аз едва не паднах от изненада.

— Лепка! — прошепнах аз. Не можех да повярвам на очите си. Той примигна и огледа лагера, после подсмръкна и аз примигнах, за да се уверя, че наистина е Лепката. Той беше. Кльощав, парцалив и мръсен, но жив. — Измъкнал си се. Все пак си успял да се върнеш.

Тръгнах към него, без да се замисля, но нещо ме стисна за ръката като менгеме и ме дръпна обратно в сенките.

— Ох! По дяволите, Канин! — изръмжах тихо. — Какво правиш? Пусни ме!

Опитах да се откопча от него, но вампирът беше твърде силен.

— Отиваме си — рече той с леден глас и ме затегли след себе си. — Веднага. Тръгвай!

Запънах се, но без полза. Усилието да откопча ръката си също беше безполезно, пръстите му я стиснаха още по-болезнено. Изсъсках и се предадох, оставих го да ме завлече през стаята, а после — през един прозорец. Едва когато бяхме на няколко метра от склада, той най-сетне спря и ме пусна.

— Какво ти става? — изревах аз през отново порасналите си зъби. — Взе да ми писва да ме влачиш, удряш, кълцаш и командваш, както си искаш! Да не съм ти питомец?!

— Познаваш онова момче, нали?

Озъбих се предизвикателно.

— И какво, ако го познавам?

— Щеше да се разкриеш пред него, нали?

По-разумно беше да се изплаша, особено когато очите му потъмняха напълно и пак заприличаха на стъклени, но бях твърде бясна.

— Той ми е приятел! — сопнах се аз и се втренчих в него. — Знам, че ти е невъзможно да схванеш това, защото явно нямаш приятели, но аз го познавам от години, много преди да се появиш ти!

— И какво… — попита Канин с много, много студен глас. — Какво щеше да направиш, щом те види? Да се върнеш в старата тайфа? Да се присъединиш към тази? Вампир сред овцете? Според теб колко време ще мине, преди да ги избиеш всичките?

— Просто исках да поговоря с него, по дяволите! Да видя дали преживява добре без мен! — Гневът ми отслабваше и аз се облегнах на една стена. — Аз го изоставих — прошепнах аз, скръстих ръце и извърнах поглед. — Изоставих го, а той не умее да се грижи за себе си. Исках само да разбера дали се справя.

— Алисън. — Гласът на Канин все още беше строг, но бе изгубил ледената си острота. — Точно затова ти казах да забравиш човешкия си живот. Хората, които си познавала преди трансформацията, ще продължат да живеят и да оцеляват без теб. За тях ти вече си чудовище и те никога няма да те приемат обратно. Накрая всички ще умрат, било от старост, било от глад, от болест или от ръката на друг човек, а ти ще продължиш да живееш, ако допуснем, че не решиш да посрещнеш изгрева или някой вампир не ти отсече главата. — Той се взираше надолу към мен, а изражението му беше по-омекнало, сякаш почти ме съжаляваше. — Безсмъртието е самотна съдба и ще ти бъде още по-трудно, ако не се откажеш от миналото си. За това момче ти вече си враг, невидимо чудовище, което населява кошмарите му, създанието, от което най-много се бои. Нищо от предишния ти живот няма да промени това, нито приятелство, нито лоялност или любов.

Грешиш.

Това исках да му кажа. Бях се грижила за Лепката с години, той беше най-близкото ми подобие на семейство, особено сега, когато всички останали бяха мъртви. Аз обаче знаех, че няма смисъл да споря с Канин, така че свих рамене и се обърнах. Той не беше доволен.

— Не търси това момче, Алисън — предупреди ме той. — Каквото и да смяташ, че си оставила зад себе си, забрави за него и за стария си живот. Разбра ли?

— Да! — изревах аз. — Чух те!

Канин се взираше в мен.

— Да вървим — рече най-сетне той и тръгна. — Трябва да намерим друго място, където да се нахраним.

Хвърлих един последен поглед към склада и се обърнах, но преди да последвам Канин, разопаковах обувките и ги оставих на земята така, че лесно да се виждат. Надявах се, че Лепката ще се натъкне на тях сутринта. Напуснахме сектор 4, върнахме се в територията на бандите и накрая се натъкнахме на двама от Червените черепи, които явно не бяха чули за двата върлуващи вампира и изкараха много кофти нощ. Върнахме се в болницата с пълни стомаси, но не си продумвахме. Господин Мрачният вампир се скри в кабинета си, а аз се върнах в приемната, за да развъртя катаната срещу въображаеми врагове с неговото лице.

Поне не попита за обувките, а и аз нищо не му казах.

* * *

Следващите няколко нощи минаха нормално. Учех си уроците, мъчех се с математиката, граматиката и вампирската история, а после продължавах с тренировки. Задобрявах с катаната и Канин ме караше да упражнявам най-различни позиции, а после ме оставяше сама. Не ми казваше къде ходи, но подозирах, че вече е претърсил всичко на този етаж и е минал към долния, към който водеше огромна червена врата в дъното на стълбището. На вратата имаше избелял надпис: „Опасно! Само за служители!“. Открих я една нощ, докато бродех из болницата в един от редките моменти на безделие, но не я отворих, защото Канин ме повика.

Бях любопитна, разбира се, исках да видя какво има от другата страна и да разбера какво всъщност търси. Веднъж го последвах надолу по стълбите и металната врата се затръшна, а аз не исках да рискувам да вляза и да се натъкна на него. От нощта в сектор 4 между нас се издигаше стена. Канин не каза нищо повече по въпроса и не се опита да ме проверява, но бяхме охладнели един към друг и разговаряхме предимно за тренировките. Сигурно нямаше да му пука, ако слезех на най-долния етаж, но предпочитах да кротувам няколко дни, докато нещата се поуталожат.

Не исках да му давам основания да подозира, че планирам да направя голяма глупост.

ГЛАВА 8

Една нощ се събудих сама, както обикновено, и тръгнах по коридора към кабинета на Канин, но не го заварих там. На бюрото лежеше бележка, написана с четлив изящен почерк:

На най-долния етаж съм. Упражнявай позиции от 1 до 6. Вече знаеш всичко, на което мога да те науча за обществото на вампирите.

К.

Усетих странно пърхане в стомаха. Това беше, Канин го нямаше и тази нощ можех да правя каквото пожелая. Едва ли щеше да ми се удаде по-добра възможност.

Излязох от кабинета и тръгнах към рецепцията с катаната, съгласно инструкциите в бележката, но не спрях там. Без дори да се замисля, забързах към асансьорната шахта, сграбчих кабелите и се изтеглих чевръсто по тях.

Горе слънцето тъкмо бе залязло зад хоризонта, а небето беше тъмносиньо, осеяно с кървавочервени облаци. Открай време виждах само мрак и за миг се вгледах в ярките багри, изненадана колко бързо съм забравила как изглежда залезът.

Смяташ да стоиш и да зяпаш облаците като идиотка, докато Канин те открие, така ли? Ударих си една мисловна плесница и откъснах поглед от хоризонта. После се отдалечих бързо от болницата, без да смея да погледна назад.

Усетих странна тръпка, докато се промъквах през сенките и алеите сам-самичка. Същото изпитвах и при странстванията си оттатък Стената: вълнение и ужас едновременно. Не биваше да съм тук. Нямах и капка съмнение, че Канин ще побеснее, но вече беше твърде късно да се тревожа за това. Планирах този момент от дни и имах нужда лично да проверя това-онова. Пък и той не можеше да ме държи вечно в онази стара болница, като някакъв тъмничар. Преди да се срещнем, ходех където си поискам когато си поискам и никой не можеше да ме спре. Не възнамерявах да го позволя сега само защото някакъв потиснат неразгадаем вампир ми бил казал, че трябвало да забравя.

Пресякох незабелязано секторите, като минавах по уличките, по които Канин ме беше водил, но използвах и собствените си познания на обитател на Покрайнините. Сега, когато бях мъртва, ми беше много по-лесно да се движа като призрак в мрака, да скачам по покривите на двуетажните сгради, за да избегна пазачите, да застивам и да се превръщам в част от стените и сенките. Невидяна и нечута от никого, аз се промъквах по улиците и криволичех край сградите, докато стигнах до позната телена ограда. Промъкнах се под нея и прекосих бързо празния двор, а после влязох в сенчестите коридори на стария ми дом.

Стори ми се дори по-пуст от преди, притихнал и изоставен. Открих старото си шкафче, отворих го със скърцане и въздъхнах. Беше празно, както и очаквах. Явно бездомниците вече бяха претършували всичко.

Със свито сърце тръгнах към старата си стая, макар че знаех, че сигурно и нея са претърсили. Мършоядите никога не закъсняваха да се появят; надявах се само, че са оставили кутията с книгите. Нямаше как да използват нещо, заради което можеха да ги осъдят на смърт.

Завъртях дръжката, отворих вратата и пристъпих в стаята. Твърде късно осъзнах, че вътре вече има някой. Беше се свил в ъгъла, облегнат на стената и вдигна глава към мен. Сепнах се и инстинктивно посегнах към меча, за миг дори си въобразих, че това е Канин. Грешах, но той все пак беше вампир — слаб и костелив, с бяла кожа и плешива като яйце глава. Усмихна се и показа съвършените си зъби. Лунната светлина струеше през счупените прозорци и осветяваше бледите му черти и плетеницата от белези, които разсичаха лицето му.

— Добър вечер, пиленце. — Гласът му беше мек, дрезгав и толкова неприятен, че потръпнах. — Излязла си за един среднощен полет, а? На криле от болка, които кълцат нощта и карат небето да кърви, като остриета на бръсначи на фона на луната. — Той се изкикоти и по гръбнака ми полазиха тръпки. Отстъпих, а той наклони глава към мен. — О, не се притеснявай от мен, мила. Понякога ставам малко поетичен. Лунната светлина ми действа така.

Вампирът се отърси, сякаш за да се освободи от лудостта и се изправи. Забелязах книга в издължените му кокалести длани и пристъпих напред.

— Хей! Какво правиш? Това е мое!

— Така ли?

Той се отдели от стената. Напрегнах се, но непознатият просто прекоси стаята и внимателно я остави на една полица.

— Грижи се по-добре за книгите си, мила — измърка той и втренчи в мен бездушните си черни очи. — Плъховете топлят с тях гнусните си свърталища.

После кимна към ъгъла, аз се обърнах и видях две човешки тела, проснати на стария ми матрак. Бяха мършави и парцаливи — сигурно на бездомниците, които се бяха нанесли тук. От неестествения им покой и миризмата на кръв заключих, че са мъртви. Вгледах се по-внимателно и видях, че гръкляните им ги няма — кожата около тях беше почерняла, сякаш са били изтръгнати. Обзе ме ужас и едва не избягах от стаята, от този вампир, който беше истинско чудовище.

На пода до матрака обаче видях черно петно и трябваше да разбера от какво е. Тогава видях остатъци от страници, пръснати в пепелта и сърцето ми се сви. Толкова време, толкова труд, а накрая колекцията ми е била изгорена, за да стопли двама непознати.

Странният вампир се изкикоти.

— На тях думи вече не им трябват. Нито за да ги четат, нито за да ги горят, нито за да ги дъвчат. Тези плъхове не престават да дъвчат! Пропълзяват в тъмните ъгълчета, за да се стоплят и да разпространят мръсотията си. Не им трябват вече думи. Нищо не им трябва.

Той пак се изкикоти така, че кожата ми настръхна. Устоях на порива да извадя оръжието си. Не бе направил нито едно заплашително движение, но имах чувството, че стоя до отровна змия.

— Кой си ти? — попитах аз и празният му поглед се спря върху мен. — Какво правиш в Ню Ковингтън?

— Просто търся нещо, пиленце. — Вампирът пак се усмихна зловещо и този път зърнах връхчетата на зъбите му. — А ако искаш да узнаеш името ми, ще трябва да ми кажеш твоето. Така е възпитано, а ние все пак живеем в цивилизовано общество.

Поколебах се. По някаква причина не исках този гаден кръвопиец да научава името ми. Не се притеснявах, че може да докладва за мен на Принца — според Канин той не научаваше името на всеки вампир на мига, особено на утайката от Трети тип. Интересуваше се само от най-близкото си обкръжение, обикновените вампири не влизаха в полезрението му.

Аз обаче не исках този вампир да знае коя съм, защото някак си разбрах, че той ще го запомни, а това ми се струваше много лоша идея.

— Не? — Вампирът се усмихна на мълчанието ми, не беше изненадан. — Няма ли да ми го кажеш? Предполагам, че не мога да ти се сърдя, все пак съм непознат, но и ти ще трябва да ми простиш, ако не разкрия самоличността си. В наши дни трябва да бъдем предпазливи.

— Искам да се махнеш оттук — казах аз, показвайки кураж, който не изпитвах. — Това е моят сектор, моята територия. Искам да се разкараш веднага.

Той се вгледа дълго в мен, сякаш ме преценяваше. Беше съвършено неподвижен, но усещах как сухожилията се изпъват под бледата му кожа, сякаш се готвеше за скок. Внезапно се изплаших от непознатия, от този слаб, неподвижен вампир с очи, тъжни и бездушни като тези на Канин. Ръцете ми затрепериха и аз ги скръстих на гърдите си, за да скрия това. Знаех, че непознатият забелязва и най-дребната подробност. Знаех, че пред мен стои убиец.

Най-сетне той се усмихна.

— Разбира се. — Когато кимна и отстъпи, коленете ми едва не се подкосиха от облекчение. — Ужасно съжалявам, мила. Не исках да се натрапвам. Веднага си тръгвам.

Той пое към вратата, но спря и ме погледна замислено.

— Пиленце, твоята песен е тъй различна от неговата — пропя той за огромно мое изумление — Не ме разочаровай.

Не казах нищо, просто издържах погледа му с надеждата, че ще се махне. Вампирът ме дари с още една отвратителна усмивка, обърна се и излезе. Ослушах се, за да чуя стъпките му, но не долових нищо.

Светът като че ли отново си пое дъх. Изчаках няколко минути, без да помръдвам, исках противният вампир да се отдалечи колкото е възможно повече, преди да тръгна към отворената кутия до стената и да надникна вътре.

Две книги, само толкова беше останало. Две книги след цял живот усилия, като нито една от тях не беше от значение. Коленичих със свито гърло. За миг ми се прииска двамата алчни бездомници да бяха живи, за да мога да ги нараня, да ги накарам да изпитат моята болка. Не ми бе останало нищо, което да ми напомня за миналото. Книгата на мама, единственото, което имах от нея, беше изчезнала завинаги.

Не се разплаках. Изправих се сковано и се обърнах, като потиснах гнева и отчаянието и се оставих на студеното безразличие. Загубата не беше нещо ново за мен. Тези двама непознати бяха сторили нещо, което би направил всеки, за да оцелее. Нищо не траеше дълго в този свят, всеки се грижеше само за себе си. Али от Покрайнините знаеше това. Вампирът Алисън имаше нужда само от припомняне.

Излязох от училището, без да погледна назад. Тук вече нямаше нищо за мен и аз го изхвърлих от ума си, запратих го на най-дълбокото място, където пазех всичко онова, което не исках да си спомням. Не бива да скърбиш за изгубеното. Просто продължаваш напред. Нощта преваляше, а аз трябваше да свърша още нещо, да навестя още едно парченце от миналото си, преди Канин да е открил отсъствието ми.

* * *

Нетърпеливо тръгнах към стария склад, шмугнах се в сградата и огледах помещението и кашоните, заградени с диги от отломки. Търсех познато лице. Голяма част от тайфата като че ли я нямаше. Край огъня се бяха скупчили пет-шест младежи, които бъбреха и се смееха. Вгледах се във всеки от тях, но не видях Лепката.

Внезапно го забелязах — беше се сгушил встрани. Трепереше прегърбен и нещастен и аз изпитах гняв и отвращение — гняв към хората, които го бяха прокудили, които не се грижеха за своите и го бяха оставили да умре от глад и студ пред очите им, и отвращение към него, задето все още не се беше научил да се грижи за себе си и разчиташе на другите да го спасят, когато беше очевидно, че не им пука.

Тръгнах тихо през отломките, без да излизам от сенките и накрая застанах на метри от Лепката. Беше дори по-кльощав от преди, почти като скелет, с изопната кожа, мазна коса и мътни мъртви очи.

— Лепка! — прошепнах аз, като се озърнах бързо към групата около огъня. Всички бяха с гръб към мен (или по-скоро към Лепката) и не ни забелязваха. — Лепка! Насам! Погледни насам!

Той подскочи и вдигна глава. За секунди изглеждаше объркан, озърна се и се втренчи невиждащо в мястото, където се криех. Помахах му и очите му едва не изскочиха от орбитите си.

— Али?

— Тихо! — изсъсках аз и отстъпих в сенките, защото неколцина от другите се извърнаха смръщени. Направих му знак да дойде, но той продължи да си седи и да ме зяпа, сякаш бях призрак.

В известен смисъл може и да беше прав.

— Ти си жива — прошепна Лепката, но не долових в гласа му вълнение или облекчение, както бях очаквала. Прозвуча унило, почти обвинително, макар че изглеждаше объркан. — Няма как да си жива. Бесните… аз чух… — Той силно потрепери и пак се сви. — Ти не се върна — рече Лепката и този път обвинителната нотка беше съвсем отчетлива. — Не се върна за мен. Аз те мислих за мъртва, а ти ме изостави.

— Нямах избор — отвърнах аз през стиснати зъби. — Повярвай ми, щях да дойда по-скоро, ако можех, но и аз не знаех дали си жив. Мислех, че Бесните са те хванали, както Плъха и Лукас.

Той поклати глава.

— Върнах се у дома и те чаках, но ти не дойде. Стоях сам с дни. Къде беше? Къде беше толкова време?

Говореше като сърдито дете и аз се ядосах още повече.

— В една стара болница в сектор 2, но това вече няма значение. Дойдох да видя дали си добре, дали се справяш.

— Какво ти пука? — измърмори Лепката, като си играеше с дрипавия си ръкав. Светлите му очи огледаха палтото ми и се присвиха мрачно. — Никога не ти е пукало за мен. Винаги си искала да се махна. И ти, и останалите. Ето затова не се върна.

Едва се сдържах да не изръмжа.

— Нали сега съм тук?

— Но няма да останеш, нали? — Лепката ме погледна с помътнели очи. — Пак ще си тръгнеш, ще ме зарежеш с тези хора. Те ме мразят. Както ме мразеха Плъха и Лукас. Както ме мразеше и ти.

— Не те мразех, но в момента определено ме тласкаш в тази посока — измърморих аз. Това беше откачено, никога не го бях виждала такъв и нямах представа откъде се е взела тази враждебност. — Господи, Лепка, спри да се правиш на бебе. Можеш да се грижиш за себе си. Нямаш нужда от мен, винаги съм ти го казвала.

— Тогава… значи няма да останеш. — Гласът му потрепери и гневът му се стопи в истинска паника. — Али, моля те! Съжалявам! Просто когато не се върна, се изплаших. — Той запълзя напред и аз се озърнах нервно към групата около огъня. — Моля те, не си отивай — замоли се Лепката. — Остани с нас. Тук не е толкова зле, наистина. Кайл няма да възрази срещу още един човек, особено ако си ти.

— Лепка! — Накарах го да замълчи с рязък жест и той утихна, но очите му още ме умоляваха. — Не мога — продължих аз и лицето му се сгърчи. — Иска ми се да можех, но не мога. Аз… вече съм различна. Не бива да ме виждат на повърхността. Затова ще трябва да се справяш без мен.

— Защо? — Лепката запълзя напред. Брадичката му трепереше, беше на път да се разплаче. — Защо просто не останеш? Толкова ли ме мразиш? Толкова ли съм жалък, че ще ме оставиш да умра сам?

— Престани да драматизираш! — Извърнах се, смутена и гневна, както заради него, така и заради себе си. Канин беше прав, не биваше да идвам. — Ти не си безпомощен. Винаги си живял като Нерегистриран, също като мен. Време е да се научиш да се оправяш сам. Не мога да ти помагам повече.

— Не, не е заради това — възрази Лепката. — Има нещо, което не ми казваш.

— Не ти трябва да го знаеш.

— Защо си толкова потайна? Не ми ли вярваш? Никога не сме имали тайни един от друг.

— Лепка, остави това.

— Мислех, че сме приятели — настоя той и се наведе напред. — Тук никой не ме харесва, никой не ме разбира като теб. Мислех те за мъртва! Но ти се върна, а не искаш да ми кажеш какво става.

— Е, добре! — Извърнах се към него и присвих очи. — Добре тогава, наистина ли искаш да знаеш?

Преди да ми отговори, преди дори да помисля колко глупаво постъпвам, аз отворих уста и му показах зъбите си. Лепката така пребледня, че се изплаших да не припадне.

— Недей да пищиш — рекох му бързо и скрих зъбите си. Вече осъзнавах каква огромна грешка съм направила. — Няма да те нараня. Още съм си… аз, но по-различна.

— Ти си вампир — прошепна Лепката, сякаш едва сега загряваше. — Вампир.

— Да. — Свих рамене. — Бесните ме нападнаха и щях да умра, но един вампир се случи наблизо и ме превърна. Другите вампири ни търсят, затова не мога да остана. Не искам да преследват и теб.

Но Лепката вече отстъпваше, всеки мускул в тялото му се беше напрегнал от страх.

— Лепка — опитах отново и протегнах ръка. — Аз съм си аз. Стига, няма да те ухапя.

— Махай се от мен! — изпищя той и останалите около огъня се извърнаха към нас и започнаха да се надигат. Усетих как устните ми се отдръпват от порасналите резци и хвърлих последен отчаян поглед към стария си приятел.

— Лепка, недей така…

— Вампир! — изпищя той, отскочи назад и се просна в прахта. — Вампир, насам! Махай се от мен! Помощ! Някой да ми помогне!

Изръмжах и отстъпих, когато хората около огъня наскачаха с викове и проклятия. Лепката запълзя трескаво към тях, като крещеше и сочеше към мен, а в лагера избухна суматоха. Викове „Вампир!“ ехтяха из склада, а Нерегистрираните тичаха към ъглите, скачаха през прозорците и се блъскаха в опит да избягат. Лепката нададе последен вик и изчезна в мрака.

Глъчката, която Нерегистрираните вдигаха в паниката си, бе почти оглушителна и разбуди нещо първично в мен, което ме подтикваше да се втурна след тях и да започна да разкъсвам гърлата им. Пред очите ми човеците бягаха от хищник, без дори да са го видели, хищник, който можеше да ги избие за секунди. Усещах ужаса им, надушвах топлата кръв, потта и страха им и трябваше да впрегна цялата си воля, за да се отдръпна в сенките и да не ги последвам. Докато бягаха паникьосани пред мен, аз се промъкнах през един прозорец и не погледнах назад, преди виковете и писъците им да заглъхнат в нощта.

* * *

Когато се спуснах по асансьорната шахта в болницата, Канин седеше зад бюрото си в кабинета. Не го видях в приемната, нито в коридорите, така че си помислих, че съм се промъкнала незабелязано и тръгнах към стаята си, но когато подминах вратата на офиса, от там се разнесе глас:

— Е, приятно ли прекара с приятеля си?

Намръщих се и замръзнах в крачка. Канин седеше зад бюрото с купчина папки пред себе си и четеше някакъв документ. Не вдигна поглед и аз пристъпих предпазливо в стаята.

— Трябваше да го направя — казах тихо. — Трябваше да разбера дали е добре.

— И какво, доволна ли си?

Преглътнах с мъка, а Канин най-сетне остави листа и ме погледна с неразгадаемите си очи.

— Малкият развика ли се? — попита спокойно той. — Прокле ли те, избяга ли в ужас? Или прояви „разбиране“ и каза, че нищо няма да се промени, само дето ти видя колко е ужасѐн? — Не отговорих и устните му потрепнаха в безрадостна усмивка. — Предполагам, че е хукнал с писъци.

— Ти си знаел — обвиних го аз. — Знаел си, че ще ида при него.

— Ти не си най-податливият ученик на света. — Канин не изглеждаше нито развеселен, нито гневен или разочарован. Просто оповестяваше фактите. — Да, знаех, че накрая ще потърсиш останките от миналия си живот, всички го правят. Ти не приемаш съвети, с които не си съгласна, имаш нужда сама да се убедиш. От друга страна… — Гласът му стана студен, а в очите му проблесна празен, ужасяващ поглед. — Времето ни заедно е към края си. Ако отново проявиш неподчинение, ще приема това за знак, че вече нямаш нужда от учител. Разбра ли?

Кимнах и изражението му се смекчи, за разлика от гласа му.

— Какво каза момчето? — попита той. — След като му се разкри.

— Нищо — отвърнах нещастно аз. — Само се разпищя „вампир“ и избяга. След всичко, което съм направила за това неблагодарно малко… — Млъкнах, не исках да мисля за това, но Канин вдигна вежди и ме подкани да продължа. — Познавам го от години! — креснах аз. — Давах му от храната си, грижех се за него, защитавах го, когато искаха да му наритат задника… — Усетих тежест в гърдите и скръстих ръце. — И след всичко това той… — Замълчах, не знаех дали ми се плаче, или искам да откъртя вратата от пантите й и да я запратя към стената. — След всичко това той…

— Той вижда в теб само едно чудовище — довърши Канин.

Извиках, обърнах се и забих юмрук в стената. Мазилката хлътна навътре.

— По дяволите! — Отново ударих стената и усетих как поддава със задоволително хрущене. — Аз му бях приятелка! Оцеля само благодарение на мен, толкова години го покривах, толкова години гладувах, за да не умре от глад! — Пак забих юмрук в стената, после се облегнах на нея и усетих късчета мазилка на челото си. Очите ми горяха и аз ги затворих, за да прогоня болката. — Би трябвало да разбере… — прошепнах през зъби. — Би трябвало да ме познава по-добре.

Канин не се помръдваше, беше ме оставил да руша стената му без коментар. Накрая се изправи и застана зад гърба ми.

— Каза ли му къде сме? — тихо попита той.

— Не. — Опрях глава в стената, но после се отдръпнах. — Чакай… Да, май споменах болницата, но той не знае къде е. — Извърнах се и видях, че Канин ме гледа печално. — Така или иначе няма да тръгне да я търси — казах аз и сама чух горчивината в гласа си. — Твърде страхлив е и почти не излиза от скривалището си, от сектора да не говорим.

— Все още си толкова наивна. — Канин потърка очи и направи крачка назад. — Стой тук, не излизай от болницата. Скоро ще се върна.

— Къде отиваш? — попитах аз, внезапно притеснена. Хрумна ми една мисъл, от която стомахът ми изстина. — Нали… нали няма да го подгониш?

— Не — отвърна Канин и спря на прага, а аз се отпуснах, облекчена. — Но трябва да заложа аларми в района. Вече съм сложил няколко, но се боя, че няма да стигнат.

— Защо? — Последвах го по коридора, но той не отговори и аз го зяпнах смаяно, когато най-сетне загрях.

— Мислиш, че Лепката ще каже на някого, така ли? — попитах аз, докато бързах до него. — Изключено. Уверявам те, Канин, не бива да се тревожиш за това. Твърде страхлив е, за да отиде при когото и да било.

— Може би. — Канин влезе в приемната и спря до бюрото. — А може би ще те изненада. Чакай ме тук, упражнявай се с меча. Не излизай от болницата, разбра ли? След тази нощ няма да можеш да отидеш където и да било, без да задействаш някоя аларма, освен ако съм с теб.

— Пак ти казвам, че няма нужда, Канин.

Той ме изгледа състрадателно.

— Може би си права, може би момчето ще изненада мен, само че съм живял твърде дълго, за да оставя нещо на случайността, особено когато става дума за хората и предателствата им. Ако един човек няма какво да губи, винаги можеш да разчиташ, че ще ти забие нож в гърба, дори това да не му донесе особена полза. А сега ми обещай, че няма да излизаш.

— Ами ако се налага?

— Или остани тук, или си иди още сега и не се връщай. Ти избираш.

— Добре. Няма да излизам.

— Извинявай, но не мога да приема просто думи — продължи той студено. — Искам обещание. Заклеваш ли се?

— Да! — оголих зъби аз. — Заклевам се!

Той кимна рязко и се извърна. Гледах го как се изкачва по кабелите в шахтата, докато опитвах да се преборя с кашата от емоции: гняв, безсилие, разочарование, болка. В един момент мразех Лепката, в следващия почти разбирах ужаса му. Презирах го и се чувствах измамена, особено след всичко, което бях сторила за него, но можех да го разбера. Все пак бях вампир, появил се внезапно в дома му. Ако той беше изчезнал, за да се появи пак като кръвопиец, може би и аз щях да действам така. Или пък да се опитам да погледна отвъд страха си и наистина да поговоря с него, в името на приятелството ни. Не бях сигурна, но все пак смятах, че Канин прекалява с тези аларми и забраните да напускам болницата. Струваше ми се съвсем ненужно.

Едва след като излезе, си спомних за странния вампир, който бях срещнала в старата си стая, онзи с мъртвите очи и ужасната усмивка. Зачудих се дали да настигна Канин, за да го предупредя, но му бях обещала да не напускам болницата. Освен това той беше възрастен и много способен. Можеше да се погрижи сам за себе си.

Докато тренирах с меча, си мислех за Лепката, питах се дали е можело да подходя другояче. Бродех из коридорите и чаках моя ментор да се върне. Канин обаче не се прибра онази нощ.

ГЛАВА 9

Рязко се събудих, изсъсках и оголих зъби, докато кошмарът отстъпваше пред реалността. Сънувах за пръв път, откакто се превърнах във вампир — тъмни тунели, криволичещи коридори и нещо ужасно, което се спотайваше в тях и ме преследваше. Помнех студения страх от приближаването на непознатото зло, а после — ослепителната болка, когато създанието най-сетне скочи върху мен, макар че не видях лицето му. Това бе достатъчно, за да ме разбуди и след кратък размисъл установих, че цялата работа е доста странна. Как така мъртвите ще сънуват? Трябваше да попитам Канин.

Канин. Надигнах се, грабнах меча и хукнах към кабинета му с надеждата да го заваря там, спокоен и делови, седнал пред цял куп документи, както винаги.

В офиса обаче нямаше никого, нито дори бележка с указания какво да правя през нощта. Тръгнах по коридорите, като надничах във всяка стая и във всяко ъгълче. Нищо, от него нямаше и следа. Беше изчезнал.

За миг се запитах дали не си е тръгнал нарочно, дали миналата нощ изобщо е имал намерение да се върне. Дали пък не се беше изморил от намусената си опърничава ученичка? Може би бе решил, че е време да се отърве от мен. Поклатих глава. Не, Канин не беше такъв. Макар и студен, безстрастен, закоравял, а често и ужасно страшен, той не беше лъжец. Щом го нямаше, значи бе някъде навън. Дали не беше ранен? Или заловен? Или мъртъв?

Престани, заповядах си аз. Нямаше причина да се паникьосвам само защото Канин го нямаше в болницата. Може би обикаляше из тунелите и залагаше капани и аларми. Или си беше тук, в някоя стая, в която не бях погледнала, или…

Чакай малко. Имаше едно място, където можех да го потърся.

Побутнах червената метална врата в дъното на стълбището, тя се отвори с неохотен стон и ми разкри дълъг коридор. Над нея зърнах счупена охранителна камера, а в края на коридора — още една. Тръгнах натам, вратата отново изстена и се затвори с трясък след мен, а тясното пространство потъна в мрак.

С новопридобитото си вампирско зрение виждах дори в непрогледна тъмнина и тръгнах към края на коридора, където имаше друга врата — от неръждаема стомана, залостена отвън и достатъчно тежка, за да спре дори влак. Нямаше нормална дръжка, а нещо като ръждясало колело в центъра.

Какво ли са държали тук, зачудих се аз, докато го завъртах надясно. То поддаде неохотно, после вратата се отвори навън с тихо съскане.

Пристъпих в друг коридор, мрачен и клаустрофобичен, но този път големите прозорци по стените гледаха към изолирани стаи. Няколко бяха строшени, но стъклото изглеждаше изключително дебело, затова повечето бяха още здрави. Вгледах се по-внимателно и по гръбнака ми плъзна ледена тръпка.

Прозорците бяха препречени с дебели вертикални решетки, като клетки, а тежките метални врати се заключваха отвън. Всяка стая имаше бели стени, които вече се рушаха, а по тях, чак до пода, се виждаха следи, сякаш ги бяха драли остри нокти.

— Какво е това място, за бога? — прошепнах аз и гласът ми екна неестествено високо. Мракът като че ли посегна към мен, опитваше да ме привлече навътре. Надушвах кръв, болка и смърт, излъчваха се от самите стени и сякаш се процеждаха през цепнатините по пода. С периферното си зрение за миг зърнах лица, които надничаха през стъклото, призрачни образи на изчезнали създания.

Цялата настръхнах. Каквото и да се беше случило тук, каквито и тайни да се криеха зад тези врати, аз нямах желание да ги разкривам. Чух тропот по стълбите, а после — стъпки в коридора и трепнах от облекчение.

— Канин! — извиках и хукнах към дебелата метална врата. Почти се беше затворила, така че я избутах и попитах: — Къде беше, по дяволите?

Тогава вампирът с ужасната усмивка отново ми се ухили.

* * *

— Здравей, мила — измърка той, а аз отстъпих и когато влезе в коридора, измъкнах меча си. — Каква изненада да се натъкна отново на теб! Едно малко птиченце май ме е излъгало.

Вдигнах катаната пред себе си и започнах да обикалям около него, а той запристъпва из помещението. Само че не гледаше мен, а се взираше невиждащо в стените и прозорците по коридора.

— Какво правиш тук? — изръмжах аз, като се опитвах да контролирам страха си. — Как откри това място?

— Ох… — въздъхна дрезгаво вампирът. — Чудесен въпрос, пиленце. — Той посегна и опря бледата си длан в стъклото, а после притисна буза към нея. Забелязах петно от засъхнала кръв на врата му, като от скорошно порязване. — Знаеш ли, че тези стени могат да говорят? Ако ги помолиш, ще ти разкажат тайните си, макар че понякога ще трябва да ги изтръгваш от тях, о, да. Понякога се налага. — Той се изправи и се обърна към мен. Усмихваше се, но очите му бяха празни черни. — Къде е Канин? — попита търпеливо непознатият. — Кажи ми и ми спести труда да ти изтръгвам пръстчетата.

— Няма го — отвърнах аз. Той не ми се стори изненадан.

— Значи още не се е върнал? Сигурно съм го ударил по-силно, отколкото си мислех. Много добре, тогава ще го почакаме. Имам цяла вечност на разположение.

— Какво си му направил? — озъбих се аз, а той загриза нокътя си, прокара език по тънките си устни и ми се усмихна.

— Някога филетирала ли си риба?

— Какво? — Господи, тази откачалка ме плашеше ужасно. — За какво говориш, по дяволите?

— Не? Много е лесно. — Проблесна метал и в ръката на вампира изникна тънко острие. Подскочих — беше толкова бърз, че дори не бях видяла движението му. — Номерът е да започнеш с одирането още щом извадиш рибата от водата, преди да е умряла. Просто плъзгаш ножа под плътта, подръпваш… — Той демонстрира хватката с острието и разсече рязко въздуха. — И кожата веднага се отделя. — Погледна ме в очите, а усмивката му стана още по-широка и разкри вампирските му зъби. — Ето какво направих с последната малка рибка на Канин. Той пищя, о, как пищя само! Беше невероятно. — Вампирът размаха ножа си към мен. — Чудя се дали и ти ще ми доставиш същото удоволствие?

Ръцете ми се тресяха, а катаната трепереше заедно с тях. Стиснах здраво дръжката, за да ги спра, но не можех да помръдна, смразяваше ме непознат досега ужас. Един образ проблесна в ума ми, преди да успея да го спра: от тавана виси тяло, мускулите му са оголени, а то се гърчи и пищи от болка. Прогоних мисълта, преди да ми е прилошало.

— Защо… защо го мразиш толкова? — попитах аз, най-вече за да го накарам да говори и да спечеля малко време. Гласът ми трепереше и това ме вбеси още повече. По дяволите, не биваше да показвам страх пред този психар. Прехапах бузата си, вкусих кръв и това беше достатъчно, за да разбуди демона в мен. Следващите ми думи прозвучаха по-ясно: — Защо искаш да го убиеш?

— Не искам да го убия — обясни вампирът. Звучеше почти изненадан. — Това ще му е малко. Той сигурно ти е разказал. Каза ли ти какво направи? Не? — Непознатият се изкиска и поклати плешивата си глава. — Винаги държиш отрочетата в неведение, а, стари приятелю? Те дори не разбират защо трябва да страдат толкова.

Вампирът тръгна към мен и аз отскочих с напрегнати мускули, но той само прекоси коридора, като прокарваше пръсти по металните врати. Вече не се усмихваше, лицето му беше съвсем безизразно, което го правеше хиляди пъти по-ужасяващ.

— Помня — започна той, а гласът му бе студен шепот в мрака. — Никога няма да мога да забравя писъците, кръвта по стените… Пред очите ми всички наоколо се превърнаха в онези… изчадия. — Той потрепери, озъби се и внезапно заприлича на създанията в руините. — И в мен забиха същите игли, и в мен вкараха същата болест, само че аз не се промених… и все се чудех защо. Защо не се трансформирах.

Погледнах към изхода, за да преценя разстоянието до тежката метална врата. Нямах достатъчно време. Откаченият вампир вероятно беше бърз като Канин, тоест, много по-бърз от мен. Трябваше да спечеля време, поне още няколко секунди.

Хванах меча с едната си ръка, посегнах бавно към джинсите си и стиснах дръжката на стария ми нож. Издърпах го бавно, отворих малкото острие и го скрих в дланта си.

— Е, вече знам. — Лудият леко се извърна и ужасната усмивка се завърна на лицето му. — Знам защо съм бил пощаден. За да накажа виновника за нашата болка. Ще му върна десетократно за всеки писък, всяка капка кръв, всяка ивица плът и всяка строшена кост! Ще познае болката, страха и отчаянието на всички, озовали се зад тези стени. Ще залея земята с кръвта му, ще излича целия му род и когато крясъците му и писъците на отрочетата му заглушат онези в главата ми, когато вече не виждам лицата им и не чувам агонията им… едва тогава ще му позволя да напусне този свят.

— Ти си пълен психопат! — заявих аз, но той само се изкиска.

— Не очаквам да ме разбереш, пиленце. — Вампирът се обърна към мен, като си играеше с ножа и се усмихваше. — Очаквам само да запееш. Пей за мен, пей за Канин и нека песента ти бъде прекрасна.

Хвърли се към мен така бързо, че ме хвана неподготвена, въпреки че го очаквах. Замахнах с катаната към врата му, но той се плъзна встрани, пъхна се под гарда ми и ме блъсна в стената. Главата ми се удари в прозореца и нещо изпука — или черепът ми, или стъклото. Преди да успея да реагирам, една студена мъртвешка ръка стисна ръката, с която държах меча и я изви така, че острието се заби в брадичката ми.

— Е, пиленце — прошепна откаченият и притисна кльощавото си тяло към мен. Опитах се да го отблъсна, но той сякаш беше от стомана и не ми позволяваше да помръдна. — Попей ми!

Оголих зъби в лицето му.

— Пей си сам! — изсъсках аз, вдигнах другата си ръка и забих джобното ножче в едно от налудничавите му черни очи.

Той изкрещя и се олюля назад, притиснал лицето си с ръце. Аз отскочих от стената и хукнах към вратата, но не бях направила и три крачки, когато писъкът му се превърна в смразяващ яростен рев, от който ми се изправи косата. Страхът ми даде сили и аз стигнах до изхода, промуших се през отвора, хвърлих меча и се завъртях, за да затворя вратата. Видях как лудият вампир се втурва към мен с разкривено от ярост лице, оголени зъби и кървясали очи и блъснах силно вратата. Тя се раздвижи със стон и аз бързо завъртях колелото наляво, за да я запечатам. В същия миг от другата страна отекна силен трясък.

Когато грабнах пак катаната и отстъпих от вратата, ръцете ми трепереха. Странна работа — имах чувството, че сърцето ми препуска лудо, че не мога да си поема дъх от страх, но, разбира се, нямаше нищо такова. Само лекото треперене на ръцете и краката ми показваше колко близо съм била до смъртта. Отново.

Още един трясък отекна зад стоманената врата и аз потреперих. Кога ли щеше да се измъкне онзи откачен вампир? Успееше ли, щеше да ме погне отново, в това нямаше съмнение. Затова трябваше да се отдалеча колкото е възможно повече.

Отстъпих и се обърнах да побягна, но в коридора налетях на някого.

— Канин! — Едва не припаднах от облекчение и се блъснах в него с разперени ръце. Той отстъпи крачка назад и се облегна тежко на стената. Изглеждаше дори по-блед от обикновено, а ризата му беше изцапана със засъхнала кръв. Неговата кръв. — Ти си ранен!

— Добре съм — отсече той и ме избута от пътя си. — Стара е. Вече се нахраних, не се тревожи за мен. — Канин огледа коридора и присви очи. — Сарен тук ли е?

— Сарен? За откачения вампир ли говориш? Да, тук е. — Посочих към металната врата точно когато по коридора отекна поредния тътен, последван от отчаяно драскане. — Да не ти е приятел? Много държеше да ми смъкне кожата.

— Имаш късмет, че си оцеляла — прошепна Канин, поклати глава и ми се стори, че долових леко възхищение в гласа му. — Снощи ме изненада. Не мислех, че ще ме открие тук толкова скоро.

— Добре ли си?

Канин се отблъсна от стената.

— Трябва да се махаме. Бързо, нямаме много време.

— Мислиш, че Усмивко може да се измъкне оттам, така ли? — попитах аз и се озърнах към вратата. — Наистина ли? Ама това е половин метър солиден метал!

— Не, Алисън. — Канин ме погледна и лицето му притъмня. — Тази вечер твоят приятел е отишъл при властите. Съобщил е, че двама неупълномощени вампири се мотаят край старата болница и хората на Принца идват насам. Трябва да тръгваме веднага.

Втренчих се ужасена в него, не можех да повярвам.

— Не — настоях, когато той се обърна и тръгна по коридора. — Грешиш. Лепката не би ми го причинил. Това е единственото правило, което всички спазват — ние не предаваме събратята си на кръвопийците.

— Сега ти си кръвопиец — отекна гласът на Канин, мрачен и тревожен. — Все едно, някой им е казал и идват насам. Ако ни хванат, ще ни убият. Трябва да се махнем от града.

— Да се махнем ли? — Забързах след него, стомахът ми се сви. — Къде ще отидем?

— Не зная. — Внезапно той заби юмрук в стената и ме накара да подскоча. — По дяволите! — изръмжа Канин и сведе глава. — По дяволите, на косъм бях! Само да имах още малко време…

Той отново удари с юмрук в стената и в нея зейна дупка. Размърдах се тревожно, осъзнала, че онова, което търсеше от толкова време, вече е загубено. Или не го беше открил, или изобщо не е било тук. След седмици дирене и четене на безкрайни документи накрая всичко се бе оказало напразно.

Внезапно всичко — проучването му, болничните стаи, откаченият вампир, който толкова го мразеше — някак се подреди в главата ми. Почувствах се като пълен идиот, задето не се бях сетила досега.

— Ти си бил! — Вгледах се в прегърбената до стената фигура. Не бях сигурна, но ми се стори, че при тези думи раменете й трепнаха. — Ти си вампирът, Господарят, който е предал другите, за да бъде открит лек за Червените дробове. Ти си работил с учените! А това място… — Озърнах се към металната врата. — Тук е станало всичко, за това говореше оня лудият! За експериментите, за писъците… Ти си виновен за появата на Бесните!

Канин се изправи, но не ме погледна.

— Онзи вампир вече го няма — каза той с най-студения глас, който бях чувала някога. — Той беше глупак и идеалист, а вярата му в човешката раса бе ужасяващо наивна. По-добре щеше да бъде, ако бе оставил вирусът да следва естествения си ход — част от хората щяха да оцелеят, те винаги оцеляват. Дори ако нашият вид измреше от глад, дори ако вампирите изчезнеха, пак щеше да е за предпочитане пред това.

Мълчах, не знаех какво да кажа. Сигурно би трябвало да го мразя. Та Канин бе вампирът, чиито действия бяха причинили нещо ужасно, именно той бе отговорен за разпространението на Беса и поробването на целия човешки род. Дори в най-мрачните си, най-гневни моменти обаче не успях да достигна дълбочината на ненавистта, която чух в неговия глас, на абсолютната му омраза към вампира, прокълнат и от двете раси, който отчаяно искаше да поправи стореното.

— Да вървим — рече накрая той и тръгна напред. — Не бива да спираме. Вземи само най-необходимото, няма да носим багаж. Разполагаме само с няколко часа да минем под Стената и да навлезем в руините.

— Готова съм — обявих аз и вдигнах меча. — Не ми трябва друго, освен това.

Само че ми стана малко тъжно. Бях живяла седемнайсет години на този свят, а разполагах единствено с меча и дрехите на гърба си. Които дори не бяха мои. За миг ми се прииска да бях запазила нещо от мама, нещо, което да ми напомня за нея, но вампирите ми бяха отнели дори това.

Тогава го осъзнах напълно — аз си тръгвах. Напусках единственото място, което познавах, където бях прекарала целия си живот. Какво лежеше отвъд Стената, освен руините — нямах представа. От Канин знаех, че съществуват и други вампирски градове, пръснати из пустошта, но не и къде се намират. Той не обичаше да говори нито за пътуванията си, нито за външния свят, затова не го разпитвах. Дали хората някъде там бяха отхвърлили защитата на вампирите и живееха свободни? Или светът отвъд бе само пустош от мъртви сгради и гори, бъкащи от Бесни и други ужасии?

Предположих, че ще разбера лично — Канин не ми даде време да помисля.

— Бързо! — сопна се той, докато тичахме към асансьорната шахта. Щях да я използвам за последен път. — Качвай се, сигурно скоро ще се появят.

Задрапах в мрака, излязох сред руините на болницата и отстъпих встрани, за да може Канин да ме последва. Почернелите останки около нас бях тихи, но извън двора дочувах стъпки, като повей на вятъра през тревата. Много стъпки. И наближаваха.

Надзърнах над тревата и плевелите и ги видях — вампири, много вампири. Движеха се вкупом през двора, а луната озаряваше бледата им кожа. Край тях имаше и човеци пазачи, понесли огромни автомати. Стори ми се, че вампирите не са въоръжени, но бяха много, плъзгаха се безшумно през бурените като армия от трупове. Гледката ме накара да прехапя устни и аз усетих вкуса на кръв.

Канин ме стисна за рамото и аз се озърнах към него, като се опитвах да скрия страха си. Той притисна пръст до устните си, посочи към града и двамата поехме натам в мрака, докато гласовете и тропотът на стъпки наближаваха.

* * *

Никога не съм бягала толкова бързо през живота си. Или в смъртта, ако става дума. Канин беше непреклонен и ме превеждаше по странични улични и тъмни алеи, както и пред и под стари сгради на ръба на срутването. Добре, че не усещах умора, докато тичах след него, за да избягаме от армията, която ни преследваше. Те обаче не се изморяваха и явно извикаха подкрепления, щом разбраха, че им се измъкваме. Доскоро пустите улици се изпълниха с коли и бронирани камиони, ярки прожектори пронизваха мрака, а въоръжени стражи бяха готови да открият огън по всичко, което се движи. Хората предвидливо се бяха прибрали, дори бандитите не бродеха из уличките. Лов, в който са се включили дори вампири, много вампири, бе достатъчна причина и най-смелият сред тях да потърси укритие.

Улиците бързо станаха твърде опасни за нас, но Канин не смяташе да останем дълго на повърхността, така че се спуснахме под земята възможно най-скоро. Той вдигна капака на една шахта, посочи към отвора и аз се спуснах в недрата на града без капка колебание.

— Не бива да се бавим долу — предупреди ме той, след като скочи тихо до мен. — Ще претърсят и тунелите, вероятно дори по-щателно от улиците, но тук поне сме скрити от камионите.

Кимнах.

— Накъде?

— Към руините. Щом излезем от града, вероятно няма да ни последват.

Усетих как стомахът ми се свива при мисълта да ида пак в руините, където чакаха Бесните. Там бях умряла, но потиснах страха си. Трябваше или да се изправим срещу Бесните, които може би щяха да ни убият, или да останем тук и да чакаме вампирите на Принца, които със сигурност щяха да ни убият. Предпочитах да имам шанс да се защитя.

— Нощта скоро ще свърши, Канин — казах аз. Усещах как се нижат часовете.

Той кимна рязко.

— Тогава да побързаме.

Така и направихме. Хукнахме през тунелите, а над нас все така ечаха гласове.

* * *

Чакаха ни в края на стария град.

Сред руините имаше повече войници и пазачи, отколкото някога бях виждала. Дали заради печалната слава на Канин, дали заради омразата на принц Салазар, още щом се подадохме от тунелите, от мрака се надигна вик и отекна картечен огън. Куршумите валяха наоколо ни и с блясък рикошираха в паважа и стените.

Хукнахме приведени по обраслата с бурени земя и се шмугнахме между сградите, но алармата се включи и всички разбраха къде се намираме. Отвсякъде ехтяха изстрели и викове. Три ръмжащи кучета се спуснаха към нас и се наложи Канин да ги посече, за да можем да продължим.

— Насам — изсъска той и се прикри зад една стара тухлена сграда, почти погълната от лози. — Границите на града не са далеч, виждаш ли онези дървета? — попита той и посочи нещо над покривите, зад пелената от листа на хоризонта. — Ако стигнем до гората, ще успеем да…

От редицата коли пред нас изригна рев на автомат, по гърдите на Канин избухнаха малки кървави експлозии и той отскочи назад, като изсъска от болка. Изкрещях от ужас, а той залитна, обърна се, хвърли се през прозореца в старата сграда и изчезна сред дъжд от стъкла. Аз се приведох, за да избегна куршумите и се проврях след него.

— Канин!

Вътре миришеше на бензин, мръсотия и плесен. Щом се изправих, видях няколко коли и се озърнах диво. Менторът ми лежеше до прозореца, обграден от парчета стъкло. Спуснах се към него, а той се надигна на колене, изкриви лице и стисна здраво челюстите си. Острите му зъби бяха окървавени, кръв имаше и по дрехите му, пресни петна избиваха върху старите. Тя извираше от раните в гърдите и стомаха му, оставени от поетите челно куршуми.

Пред смаяния ми ужасѐн поглед той започна да бърка с два пръста в раните, стиснал зъби. Извади три оловни куршума един след друг и ги хвърли на земята. Раните се затваряха, но кръвта по ризата, гърдите и ръцете му оставаше.

Канин потрепери и се свлече до стената. Гласове кънтяха наоколо ни, мъже крещяха и викаха подкрепления. През прозореца виждах как тъмносиньото небе на хоризонта вече се обагря с оранжево сияние — слънцето изгряваше.

— Алисън — тихо каза Канин. Едва го чувах заради виковете и стрелбата. — Времето ни заедно свърши, тук ще се разделим.

— Какво? Ти полудя ли? — ококорих се аз. — Майната им! Няма да те оставя.

— Отгледах те, доколкото можах — изрече той. Очите му бяха станали като стъклени. Осъзнах, че вероятно го мъчи глад след загубата на кръв, но въпреки това се стараеше да говори спокойно. — Вече знаеш почти всичко, за да оцелееш. Остана да ти кажа само едно. — В една от колите се заби куршум, в сенките проблеснаха искри, а аз потреперих. Канин сякаш не забеляза. — Едно последно умение, което всеки вампир трябва да владее — продължи той почти шепнешком. — Ако се окажеш навън по светло, може да се заровиш в земята, за да се скриеш от слънцето. Ние го правим инстинктивно. Бесните така спят през деня, затова внимавай, защото могат да изникнат направо под краката ти. Трябва да намериш място с пръст, а не скалисто, за да се заровиш напълно. Разбра ли? Може да ти се наложи много, много скоро.

Поклатих глава. Почти не го слушах, виковете и лаят на кучетата приближаваха.

— Канин — започнах аз, очите ми пареха. — Не мога! Не мога да те оставя да умреш.

— Не ме подценявай, момиче — отвърна той с лека усмивка. — Живял съм много, много дълго. Да не мислиш, че не съм изпадал и в по-тежки ситуации? — Усмивката му стана по-широка и по-зла, а после изчезна. — Ти обаче няма да оцелееш. Не и сега, не и такава, каквато си. Затова се махай оттук и живей, стани по-силна. Някой ден може да се срещнем отново.

Тържествуваш рев оповести, че са ни открили, картечен откос надупчи стената и аз се сниших още повече. Канин изръмжа и зъбите му пораснаха, а стъклените му очи засияха още по-ярко. Той ме погледна и изкриви устни.

— Върви, бягай към гората! Аз ще привлека вниманието им. — Един куршум се заби в стената и ни поръси с парченца мазилка, а Канин изрева: — Върви!

— Канин…

Той изръмжа. Лицето му бе станало демонично, за пръв път успявах да зърна онова, в което можеше да се превърне и се свих от ужас.

— Върви! Иначе ще ти изтръгна сърцето!

Преглътнах един стон, обърнах се и запълзях по пода. Проврях се през един счупен прозорец в дъното, като всеки миг очаквах в гърба ми да се забие куршум, но не поглеждах назад. Канин изрева — смразяващ вой, изпълнен с непокорство и гняв, следван от бърз картечен откос и отчаян писък.

Стигнах до края на двора и хукнах през руините. Горещи кървави сълзи се стичаха по лицето ми и ме ослепяваха. Не спрях, докато шумовете от битката не останаха зад мен, докато не напуснах руините и не навлязох в гората, докато изсветляващото небе не ме принуди да забавя ход.

Накрая се свлякох, ръмжаща и разплакана, в корените на няколко стари дървета. Слънцето щеше да изгрее всеки миг и да ме превърне в клада. Полусляпа от алените сълзи, аз зарових пръсти в хладната влажна земя и започнах да изхвърлям пръст и листа. Не знаех дали ще успея да се заровя достатъчно бързо, за да се спася, беше горещо, много горещо. Ровех трескаво, като луда и се чудех дали от кожата ми вече се вдига дим.

Земята като че ли се надипляше и се топеше под мен, поглъщаше ме. Спуснах се в черната дупка, студената пръст ме обгърна като пашкул и жегата моментално изчезна. Заляха ме хлад и прелестен мрак, а после — нищо.

* * *

Когато се събудих, светът тънеше в мълчание, а аз бях сама.

Изтърсих пръстта от косата и дрехите си и се озърнах. Ослушах се за стрелба, за някакъв признак на живот в мрака. Нищо не помръдваше, освен листата, които шумяха в короните на дърветата. През клоните им виждах озареното от звезди небе.

Канин го нямаше. Унило тръгнах обратно и стигнах чак до края на руините, но знаех, че е невъзможно да го открия. Ако беше мъртъв, от него щеше да е останала само пепел. Натъкнах се на няколко човешки трупа, разкъсани и разчленени сякаш от освирепял звяр. Единият все още стискаше автомат в окървавената си ръка. Огледах оръжието, но то беше празно, така че нямаше смисъл да го мъкна със себе си.

Едва щом се уверих, че наистина съм сама, се зачудих какво да правя.

Проклет да си, Канин.

Опитах да потисна страха си, несигурността ме задушаваше. Къде да ида сега? Какво да правя? Не смеех да се върна в града, Принцът със сигурност щеше да ме убие заради родството ми с Най-търсения вампир на света, но онова, което се простираше отвъд руините, бе пълна мистерия. Какво ли имаше там? Друг вампирски град най-вероятно. Или пък не. Може би щях да заваря само пустош, докъдето поглед стига, може би там имаше единствено Бесни, които нападат и убиват всичко живо, всеки човек. Но аз вече не бях човек и не се страхувах от тях като преди. Вече бях част от техния свят, част от мрака.

Още бях изплашена. Ненавиждах мисълта да напусна дома и относително безопасния град, но част от мен бе малко въодушевена. Може би всичко в краткия ми мизерен живот бе водило към това. Вече бях от другата страна на стената, далеч от влиянието на вампирите. Да, бях мъртва, но смъртта носеше странна свобода. Всичко от предишния ми живот си беше отишло, нямах при кого да се върна.

Върви и живей, стани по-силна.

— Е, добре, Канин — прошепнах. — Предполагам, че ще трябва сама да проверя какво има там.

Обърнах се и се взрях през дърветата, към руините и града, за да видя за последно светлините на стария си дом. После, само с меча и дрехите на гърба си, аз напуснах Ню Ковингтън и поех към пустошта. Спрях едва когато бях сигурна, че погледна ли назад, ще видя само дървета.

ЧАСТ III

ЧУДОВИЩЕ

ГЛАВА 10

През първата нощ вървях сред дървета, храсти и оплетени треви, клатех невярващо глава пред необятността на всичко това и се чудех дали някога ще има край.

Път нямаше, не и там, откъдето бях тръгнала. След цял живот зад градските стени този чужд зелено-кафяв свят ми се струваше враждебен и опасен. Сякаш се опитваше да ме повлече надолу и да ме погълне. Тук-таме се натъквах на останки от човешко присъствие — стари къщи, които едва се крепяха под килими от плевели и мъх, няколко ръждиви скелети на коли, погълнати от лози — но колкото повече се отдалечавах от града, толкова по-необятна ми се струваше гората. Нямах представа дали наистина не е безкрайна. Мислех за Ню Ковингтън и се чудех колко ли години ще минат, преди природата да допълзи до стените му и да го погълне съвсем.

За разлика от пустия град с неговите тихи студени улици и мъртви сгради, гората беше жива, тук всичко се движеше. Клоните въздишаха на вятъра, във въздуха жужаха насекоми, из храстите се щураха невидими създания. Отначало това ме изнервяше — бях израсла на улицата, където всеки шум и всяко внезапно движение те карат да подскочиш, готов за бягство — но след няколко нощи в гората, където шумяха същества, които бягаха от мен, стигнах до заключението, че извън града всъщност не ме дебне никаква опасност. Аз бях вампир, най-страховитото нещо тук.

Сериозно грешах, разбира се.

Една вечер, точно след залез, се натъкнах на лениво поточе и известно време вървях по него, за да видя къде ще ме изведе. Зърнах няколко сърни и еноти по бреговете му и предположих, че и други животни ще дойдат на водопой, но вече толкова бях свикнала да ги виждам, че не се замислих особено за това.

Внезапно от сенките пред мен се разнесе нисък рев и аз замръзнах. Нещо огромно и тъмно излезе с клатушкане измежду дърветата и спря на няколко метра от водата. Това беше най-едрото животно, което бях виждала, с рошава кафява козина, огромни рамене и гигантски жълти нокти. То се обърна към мен, подуши въздуха и оголи големите си зъби, някои дълги колкото пръстите ми.

Стомахът ми се сви. Старците в града разказваха истории за дивите създания, които живеели извън стените и се размножавали безпрепятствено, но думата мечка не описваше правдиво това същество. То можеше да разкъса Бесен на две, без да му мигне окото и вероятно би накарало дори вампир да си плюе на петите. Което означаваше, че може би съм загазила.

Мечката се втренчи в мен с черните си очички, изсумтя тихо и поклати някак объркано огромната си глава. Аз стоях напълно неподвижно и опитвах да си спомня какво се прави, ако срещнеш мечка в гората. Хвърляш се на земята? Преструваш се на мъртъв? Това последното не ми се стори много разумно. Бавно протегнах ръка към гърба си и стиснах дръжката на меча, за да го изтегля, ако мечката се втурне към мен. Ако успеех да й нанеса един хубав удар по врата, точно зад главата, сигурно щях да я убия… или поне да я забавя. Ако това не свършеше работа, винаги можех да се покатеря на някое дърво…

Мечката изсумтя към мен, ноздрите й потрепваха. Залюля се напред-назад, изръмжа и разрови пръстта с нокти. По всичко личеше, че е объркана. Може би не й миришех на плячка, може би изобщо не миришех на живо същество. Накрая тя се обърна и с едно последно изсумтяване по мой адрес се заклатушка обратно към дърветата. Изчаках, докато вече не я чувах как тъпче храстите и забързах в противоположната посока.

Добре, значи тук имаше по-големи и по-страшни създания от Бесните. Хубаво беше да съм наясно. Зачудих се защо мечката не ме нападна. Дали беше подушила друг хищник, като нея самата и бе решила да потърси по-лесна плячка? Не знаех, но предположих, че ме е взела за нещо неестествено, което няма място в безкрайния й свят, изпълнен с дървета и зеленина. Дивите животни тук вероятно не бяха срещали много вампири. Зачудих се как ли ще реагират хубостниците в Ню Ковингтън, ако някоя мечка се заклатушка по улиците. Подсмихнах се при тази мисъл. Сигурно щяха да напълнят гащите. Ако Лепката видеше мечка, щеше направо да се гътне.

Усмивката ми изчезна. Къде ли беше той сега? Дали още живееше в склада с другите Нерегистрирани? Или ме беше продал, за да се премести в кулите на вампирите, където ще го хранят и ще се грижат за него, за да започне нов живот като питомец?

Изръмжах, сграбчих един клон и го отчупих от дървото. Не би ми причинил такова нещо, казах си гневно. Не може да е бил Лепката. Ние се грижехме един за друг, пазехме си гърбовете. Бях го спасявала безброй пъти и той не би захвърлил всичко това, сякаш тези години не означаваха нищо, сякаш бях мъртва за него. Сякаш бях враг. Вампир.

Спри да се заблуждаваш, Али. Кой друг може да е бил? Въздъхнах и изритах един камък изпод храстите. Онази нощ в склада Лепката ме беше погледнал с истински ужас. Видях го в очите му — Алисън Секемото, момичето, което се грижеше за него толкова години, беше мъртво. Все още хранех упорита надежда, че хората са способни на лоялност, но знаех, че не е така. Нерегистриран или не, ако му се удадеше възможност да избяга от глада и студа, Лепката би го направил, без да се замисли. Такава беше човешката природа.

Пущинакът сякаш нямаше край. Няколко нощи бродих, без да знам накъде отивам, а и не ми пукаше. Когато зората обагреше небето в розово, се заравях под земята, за да се събудя на следващата нощ, без да знам къде се намирам и къде отивам. Не срещнах никого по пътя си — нито човек, нито вампир, макар че гората гъмжеше от животни. Повечето от тях виждах за първи път, само бях чувала имената им. Лисица и скункс, заек и катерица, змии, еноти и безкрайни стада от сърни. Видях и по-големи хищници. Една вечер вълча глутница премина тихо през гората, друг път зърнах светлокафявия силует на огромна котка, чиито очи светеха в тъмното. Никога не ме нападаха и аз също не ги закачах — с хищниците е така.

На шестата нощ изпълзях от плиткия си гроб с нова решимост, а зъбите опираха в долната ми устна. Бях гладна. Трябваше да ловувам.

На една полянка пасяха няколко сърни. Видяха ме, но аз бях по-бърза. Скочих върху един елен, а той заблея и зарита с крака, докато го повалях. Кръвта потече в устата ми, гореща и солена, но макар че усещах как се разлива в стомаха ми, разяждащата болка не секваше. Повалих друг и пих от кръвта му, но със същия резултат. Още бях гладна.

Другите животни също не заситиха Глада. Лягах си гладна и всяка нощ, щом се надигнех от земята, тръгвах на лов. Повалях и изцеждах всичко живо, на което се натъкнех, но нищо не помагаше. Стомахът ми беше пълен, понякога препълнен и го усещах как се притиска в ребрата ми, но Гладът само се засилваше.

Една нощ, измъчена и отчаяна, аз подгоних една сърна и скочих да я сграбча, но се приземих върху пътна настилка. Примигнах и се изправих, като оставих плячката да се изгуби с подскоци сред дърветата. Намирах се на някакво шосе… или поне навремето е било шосе. Сега бе погълнато от плевели и храсти, а през цепнатините по асфалта бе избуяла трева. Гората го обграждаше плътно и заплашваше да го погълне, но то бе още тук — тясна ивица между дърветата, която се губеше в мрака и в двете посоки.

Потиснах искрица въодушевление. Нямаше гаранция, че този път ще ме изведе някъде, но беше по-добре да тръгна по него, отколкото да бродя безцелно из пущинака.

Избрах посока и тръгнах.

* * *

Проспах още един ден, заровена в земята до пътя и се събудих през нощта, умираща от глад. Зъбите ми сами порастваха и установих, че подскачам и при най-малкия шум, при всяко движение в мрака наоколо. Желанието да ловувам ме поглъщаше напълно, но само губех време и енергия — то нямаше да спре ужасния Глад, който гризеше вътрешностите ми, така че продължих по пътя. Устата ми беше съвсем пресъхнала, а стомахът ми сякаш бе на път да смели собствената си лигавица.

Оставаха няколко часа до зазоряване, когато гората най-сетне започна да оредява. Скоро след това отстъпи пред тревисти равнини, в които тук-там стърчеше по някое дърво. Обзе ме облекчение — вече наистина бях започнала да си мисля, че е безкрайна.

Щом навлезе в равнината, пътят се разшири. Тук беше тихо, не както сред дърветата, където из храстите постоянно щъкаха всякакви твари, а вятърът шумеше в листака. Сега светът бе притихнал и неподвижен, чуваха се само моите стъпки, а звездното небе се ширеше до безкрайност.

Внезапно чух глух рев на двигатели — много, много далеч, вероятно на няколко километра от мен. Отначало си помислих, че ми се причува. Спрях насред пътя и пред смаяния ми поглед изникнаха фарове, а буботенето се усили.

По хълма се спускаха две къси елегантни машини. Не бяха нито коли, нито камиони и не приличаха на нищо познато. Имаха по две колела и се движеха по-бързо от автомобил, но не можех да ги разгледам добре заради ярката светлина на фаровете им. Докато наближаваха, в мен се надигна въодушевление. Щом по пътя се движеха такива странни машини, може би все пак зад Стената живееха хора.

Светлината на фаровете наближаваше и почти ме заслепи. Някъде от дъното на съзнанието ми старата Алисън, напрегнатото, предпазливо улично хлапе, ми каза да се махам от пътя, да се скрия и да ги оставя да минат, без да ме забележат. Не й обърнах внимание. Усещах, че в тези машини има хора. Бях любопитна, исках да ги разгледам, да видя човеци, които живеят извън града, далеч от влиянието на вампирите.

А и… бях гладна.

Те спряха на няколко метра от мен и ревът на двигателите затихна, макар че светлините не угаснаха и продължиха да ме заслепяват. Вдигнах ръка да заслоня очите си и чух изхрущяване, когато някой стъпи на земята и застана до машината си.

— Я да видим — чу се дълбок подигравателен глас и един огромен грубоват мъж пристъпи напред, а силуетът му се очерта на фона на светлината. Беше висок и широкоплещест, с плътно татуирани ръце. Татуировка покриваше и половината му лице — изображение на озъбено куче, вълк или койот.

— Какво има тук? Изгубено момиченце, а? Не е хубаво да скиташ тук сама, и то нощем.

Приближи се и друг мъж — по-дребен и кльощав, но също толкова страховит. За разлика от първия ми се стори по-нетърпелив и не толкова предпазлив. Имаше същото куче на рамото и ярък, жаден блясък в очите.

— Тук кучки рядко се срещат — съгласи се той и облиза долната си устна. — Защо не ни направиш малко компания?

Аз настръхнах и отстъпих крачка назад, като се борех с порива да изръмжа. Това би било грешка. Те бяха хора, мъже на всичкото отгоре. Знаех какво искат, бях го виждала безброй пъти по улиците и стомахът ми се сви. Трябваше да се скрия, трябваше да ги оставя да отминат, но вече беше твърде късно. Вкусвах насилието във въздуха, надушвах похотта, потта и кръвта, която пулсираше под кожата им. Някъде дълбоко в мен нещо откликна и се надигна нетърпеливо, а пламъкът на Глада затанцува в стомаха ми.

Чу се металическо изщракване, едрият мъж извади пистолет и насочи дулото към лицето ми.

— Дори не си помисляй да бягаш — пропя той, като оголи жълтите си неравни зъби в широка усмивка. — Просто ела насам, така ще бъде по-добре за теб.

Не помръднах, а той кимна на другаря си, който пристъпи напред и ме сграбчи за ръката. В мига, в който ме докосна, нещо в мен прищрака.

Плячка! Храна!

Изкрещях диво и се обърнах към него с оголени зъби, а той отскочи назад и високо изруга. Сграбчих го и усетих топлата кръв, която се движеше с ритъма на сърцето му. Надушвах я, чувах бесния му пулс. Пред очите ми се спусна червената пелена на Глада.

Чух вой и рев зад себе си и усетих силната миризма на прясна кръв, а човекът се загърчи в ръцете ми и задиша тежко. Завъртях се, вече побесняла и затърсих другата жертва. Мъжът стоеше като закован на светлината на фаровете и миришеше на кръв и страх, а пистолетът му сочеше към гърдите ми. Изревах, пуснах безчувственото тяло и скочих. Пистолетът излая два пъти и не улучи, а аз се блъснах в гърдите на плячката си и я повалих на земята. Непознатият замахна към лицето ми и ме удари с лакът в бузата, а аз го дръпнах към себе си и забих зъби в шията му.

Той се скова и аз го захапах още по-дълбоко, разкъсах вената и кръвта потече свободно. Топлина изпълваше устата и гърлото ми, стичаше се към стомаха ми и уталожваше агонията, която ме мъчеше от толкова време. Изръмжах от удоволствие и разкъсах нетърпеливо плътта около раната, за да шурне още по-силно. Смучех тази сила, а тя изличаваше болката в стомаха и рамото ми и аз усещах как раните ми се затварят, а Гладът избледнява. Светът изчезна, притихна и се сви до един съвършен опияняващ миг, в който нищо друго нямаше значение.

Под мен човекът издаде задавен треперлив стон и аз внезапно осъзнах какво правя. Пуснах го разтреперана и се вгледах в него — в мъжа, който за няколко безумни секунди бе просто плячка за мен. Вратът му беше целият в кръв, в нетърпението си не просто бях захапала гърлото му — бях го разкъсала. Потреперих. Яката му също беше алена, но раната не кървеше. Сграбчих го за рамото и го разтърсих. Главата му се люшна настрани, очите бяха втренчени, невиждащи, стъклени. Беше мъртъв.

Не.

Запуших устата си с длани. Тресях се толкова силно, че се уплаших да не повърна. Беше се случило точно както каза Канин. Бях убила човешко същество. Щом вкусих кръвта му, демонът ме превзе, бях като обезумяла. Изгубих контрол над Глада. И в онези лудешки мигове, докато кръвта се изливаше гореща в устата и вените ми, аз тънех в наслада.

— О, Господи! — прошепнах, докато се взирах в тялото. В трупа, който само преди минути беше жив човек. Аз го бях убила. Бях го убила. Какво щях да правя сега?

Сепна ме болезнен стон. Със страх погледнах към другия мъж, който още лежеше на пътя и се взираше в небето. Дишаше накъсано и паникьосано, а щом станах и тръгнах към него, очите му се разшириха.

— Ти! — изпъшка той. Краката му потрепнаха, когато понечи да се надигне. От гърдите му течеше кръв — явно предназначеният за мен куршум бе улучил него. Не му оставаше много, но той като че ли не забелязваше това и се взираше в мен с изцъклени очи. — Не знаех… че си вампир.

Задави се и от устата му рукна кръв, която покапа по асфалта. Празният му поглед се забиваше в мен като милион остриета.

— Съжалявам — прошепнах аз, не знаех какво друго да кажа. Това обаче сякаш го накара да обезумее напълно — той започна да се смее.

— Съжаляваш? — повтори мъжът и главата му се люшна настрани. — Вампир убива приятеля ми и казва, че съжалявал! — Той се закиска и се задави със собствената си кръв. — Това е… голям майтап! — прошепна бандитът и забели очи. — Вампирски… майтап. На Чакала… щеше… да му хареса…

След това той не помръдна повече.

Сигурно щях да остана там, коленичила в студената трева, с ноздри, пълни с миризма на кръв, но небето над хълмовете изсветляваше и вътрешният ми часовник ме предупреди, че зората наближава. За миг се зачудих какво ли ще стане, ако просто… остана на повърхността. Ако посрещна слънцето, както веднъж бе казал Канин. Дали щеше да ме изпепели? Дали щеше да се проточи дълго? Колко ли щеше да боли? Запитах се какво следва после — никога не съм била особено религиозна, но винаги съм вярвала, че вампирите нямат души и никой не знае какво става с тях, когато най-сетне напуснат този свят. Струваше ми се невъзможно чудовище като мен, един демон, да има някакъв шанс да опознае рая, вечността и изобщо всичко онова, което става с хората, когато умрат. Ако изобщо ставаше нещо.

Само че ако раят съществуваше, тогава го имаше и… другото място.

Потреперих, запълзях през тревата и се зарових дълбоко в земята, която ме обгърна като гроб. Може да бях демон и страхливка, може да заслужавах да изгоря, но все пак не исках да умра. Дори това да ме обричаше на ад, винаги бих избрала да живея… макар че за пръв път от нападението през онази ужасна нощ в руините ми се прииска Канин все пак да не ме беше спасявал.

ГЛАВА 11

Когато се надигнах вечерта, труповете още лежаха на пътя, неподвижни, сковани и восъчнобледи и вече бяха привлекли ято гарвани и други мършояди. Разпъдих птиците и издърпах телата във високата трева. Поне това можех да направя за тях — оставих ги на природата. На машините, които бяха карали, явно им беше свършило горивото, електричеството или каквото там ги задвижваше, защото фаровете им бяха изгаснали. Зачудих се дали ще успея да подкарам някоя от тях, но никога не бях шофирала, а и дори още да работеха, те ми се струваха твърде сложни за управление. Затова ги оставих до шосето и продължих по пътя си, накъдето и да водеше той.

Още една-две нощи минаха, без да се случи нищо необичайно. Вървях през градове и села — мъртви, изоставени и обрасли с бурени. Минах през няколко кръстовища, където други пътища се разклоняваха в различни посоки и изчезваха в мрака, но не напуснах шосето, по което вървях.

Свикнах с тишината, пустотата и необятността на небето над мен. Звездите бяха единствените ми неизменни спътници, макар че видях и един елен, няколко дребни животни и стадо рунтави рогати създания да бродят из равнините. Когато слънцето заплашваше да се издигне над хоризонта, се заравях в земята и спях, за да се надигна отново и да повторя същото през следващата нощ. Всичко се беше превърнало в навик: ставах, изтръсквах пръстта от себе си и потеглях по пътя, все в една и съща посока. Не мислех за града, за Канин или за онова, което оставях зад себе си. Вместо това се залисвах с догадки какво ме очаква зад следващия хълм. Понякога ми се привиждаше далечен град с проблясващи светлини, друг път — сиянието на наближаващи фарове или дори силуетът на друг пътник, който върви към мен в мрака. Нямаше нищо подобно, разбира се нито светлини, нито коли, нито хора, само пусти равнини и скелети на някогашни къщи и ферми. Срещата с двамата мъже вече ми изглеждаше като неясен, почти забравен сън, нещо, което не се е случило наистина, и скоро започна да ми се струва, че съм сама в целия свят.

Не се натъкнах на никакви Бесни, което отначало ме изненада. Очаквах досега да ми се е наложило да се бия поне с неколцина, но те може би дебнеха единствено край градовете, където се криеха жертвите им. Или пък, подобно на мечката, не нападаха вампири. Може би плячката трябваше да е жива, за да привлече вниманието им. Може би смятаха, че вампирите са като тях.

Накрая пътят ме поведе през още един мъртъв град, който много приличаше на предишните — пуст и обрасъл, с рушащи се сгради и гниещи по улиците изоставени коли. Докато минавах край останките на една стара бензиностанция, се зачудих дали вече е била претършувана за храна и стоки. После осъзнах, че няма нужда да проверявам, което ми се стори голяма ирония, а и малко тъжно. За предишната Али тя би била потенциална съкровищница. Стари сгради, изоставени магазини, празни бензиностанции — там може би имаше безброй провизии, които само чакаха някой да ги отнесе, но на мен вече не ми трябваше нито храна, нито вода. Единственото, от което се нуждаех, го нямаше тук.

Въздъхнах без особена причина и продължих през града. Докато минавах край едно дърво, прораснало през покрива на някаква кола, долових в тревата шумолене и тихо скимтене. Не беше животинско, звучеше като човек.

Поспрях. Вяха минали четири дни от… инцидента с мъжете на пътя. Дали все още бях опасна за хората? Можех ли да се контролирам в присъствието на плячка? Гладът ми като че ли беше задоволен засега, но аз все пак трябваше да бъда много внимателна.

Чух го отново. Притеснена, че може да е Бесен, аз извадих меча си и тръгнах да заобиколя колата, готова да посека всичко, което изскочи от бурените, но когато видях какво се крие зад дървото, внезапно ми олекна.

Едно малко изплашено лице ахна насреща ми и очите му се разшириха. По бузите на момченцето се стичаха сълзи, тъмната му коса беше сплъстена, кожата — мръсна. Вероятно беше на не повече от шест години.

Дете? Какво прави тук едно дете, при това само?

Все още нащрек, аз свалих меча. Малкият подсмръкна и се втренчи в мен с влажни очи, но мълчеше. Огледах телцето му — търсех рани, следи от ухапвания или драскотини, но не открих никакви. Не се виждаше кръв, макар че хлапето беше плашещо слабо — нещо много характерно за хората там, откъдето идвах.

— Коя си ти? — изсумтя то и се притисна към дънера. — Не те познавам. Ти си непозната.

— Точно така. И няма да те нараня. — Прибрах меча в ножницата, клекнах до детето и му подадох ръка. — Къде живееш? — попитах го внимателно, смаяна, че някой го е оставил да броди само нощем по улиците. Да не би да искаха да го изядат Бесните? — Къде са мама и татко?

— Аз не живея тук — прошепна то и хлъцна от усилието да не се разплаче. — Нямам мама и татко. Живея с всички, но не мога да ги намеря!

Нищо не разбирах, а последното му изречение преля в изплашен рев, от който настръхнах. Така доникъде нямаше да стигнем, а и този вой можеше да привлече бесни животни, ако не друго. Сигурно нямаше да нападнат мен, но ако усетеха малкия, щяхме да загазим.

— Добре — отвърнах бързо, когато то набута малкото си юмруче в устата си. — Всичко е наред, ще ги намерим. Тук има и други хора, нали? В града?

Момченцето кимна.

— Търсят храна и други неща. — То неопределено посочи с мърлявото си пръстче. — Май че ей там. Трябваше да акам, обаче като се върнах, ги нямаше.

Е, надявах се да са някъде наблизо, които и да бяха. Вероятно леля, чичо или друг роднина, щом детето нямаше родители. Долната му устна потрепери и то разтърка очи.

— Да идем да ги потърсим — рекох аз и се изправих. — Ела. Сигурна съм, че и те те търсят.

Какво? Бездомницата от Покрайнините се сви ужасена в мен. Какво правиш, Алисън? Не познаваш това дете. Защо се забъркваш?

Не обърнах внимание на този глас. Какво друго можех да направя? Как да оставя едно дете тук само? Не бях чак толкова коравосърдечна. Щях да го заведа при близките му или при когото трябва, а после…

Потиснах една тръпка. Кога ли щях да се натъкна отново на хора? Ако върнех това дете на близките му, те сигурно щяха да изпитат огромно облекчение, да ме поканят да вляза, да ми предложат да нощувам у тях. И тогава, докато спяха, щеше да ми бъде съвсем лесно да се промъкна и…

Ужасих се и прогоних тези мисли, но какво можех да сторя? Бях вампир и ако не овладеех Глада, отново щях да се превърна в ръмжащо обезумяло създание. Добре, трябваше да се храня, но това щеше да става по моите правила.

— Е? — Обърнах се към момченцето и протегнах пак ръка. — Идваш ли, или не?

То засия. Изправи се, посегна към ръката ми, стисна здраво пръстите ми и аз го поведох. Нито плачеше, нито подсмърчаше, докато вървяхме между прогнилите сгради по тъмните улици и заобикаляхме смазаните ръждиви коли. Или беше твърде изплашено да продума, или беше свикнало да върви през такива страховити непознати места посред нощ.

— Как се казваш? — попита малкият, когато се качихме на друг тротоар, като прескачахме стъклата и падналите улични лампи. Вече изглеждаше спокоен, облекчен от присъствието на възрастен, макар и непознат.

— Алисън — отвърнах аз и се вгледах в мрака и сенките, търсейки някакво движение. Една сива лисица вдигна глава и се стрелна към бурените до една стена, но иначе нощта беше съвсем тиха.

— Аз съм Кейлъб.

Кимнах, завих по друга улица и се озовахме до голям площад. Останките от пейките по напуканите алеи бяха покрити с мъх, а каменният фонтан в центъра бе пресъхнал и напълно порутен. Листа хрущяха под краката ни, докато вървяхме към другия край на площада по една от алеите, край беседка с продънен покрив.

Внезапно спрях и дръпнах Кейлъб за ръката. Зад нас, сред останките на беседката, чух тихото пулсиране на сърце.

— Защо спираме? — прошепна Кейлъб.

— Обърни се нареди един глас. Зад гърба ми, колкото и да е невероятно. — Бавно.

Без да пускам ръката на Кейлъб, аз се обърнах.

Зад нас, само на метри от беседката, стоеше човек. Беше слаб, с около педя по-висок от мен, с руса коса и ярки пронизващо сини очи, които не се откъсваха от лицето ми.

Към главата ми беше насочено дулото на пистолет.

— Зи! — извика Кейлъб и хукна напред. Пуснах го и той се хвърли към непознатия, който се наведе, вдигна го с една ръка и се изправи, без да откъсва поглед или да отмества пистолета си от мен.

— Здравей, плъхче такова — прошепна непознатият на Кейлъб. — Много си загазил, ситнеж. Със сестра ти те търсихме къде ли не. — Той присви очи. — Приятелката ти коя е?

— Кейлъб!

Към нас се втурна стройно тъмнокосо момиче на около шестнайсет години и протегна ръце.

— Кейлъб! О, слава богу, открил си го! — Тя взе детето от „Зи“, прегърна го, а после го пусна на земята и се втренчи строго в него. — Къде беше? Изплаши ни до смърт! Никога, никога повече не прави така, разбра ли?

— Рут — рече тихо русото момче, което още ме гледаше. — Имаме си компания.

Момичето вдигна рязко глава и щом ме видя, отвори широко очи.

— Ама коя е…?

— Това е Алисън — изчурулика Кейлъб и ми се усмихна. Отвърнах на усмивката му, но и аз не свалях очи от момчето с пистолета. — Тя ми помогна да ви намеря.

— Така ли? — Момчето се намръщи и пристъпи напред, за да защити поверениците си. — И защо скита сама из града посред нощ?

— И аз това се питам — рече момичето, Рут, и ме погледна кръвнишки над рамото му. — И каквото точно смяташе да правиш с брат ми? — добави тя, доста смело за човек, който се крие зад оръжие. — Коя си ти?

Не й обърнах внимание, защото беше ясно, че трябва да убедя момчето. Той ме гледаше спокойно, сините му очи следяха всяко мое движение. Вече го виждах ясно и осъзнах, че вероятно не е по-голям от мен. Носеше прашни джинси и съдрано яке, а русата коса падаше над очите му. Отвърна на усмивката ми с явното поведение на човек, който владее положението, но това може би се дължеше на оръжията му. Освен пистолета, който бе насочил към мен, той носеше брадвичка от едната страна на колана си и кама от другата. Ремък минаваше през гърдите му, а над рамото му стърчеше дръжката на мачете. Не се съмнявах, че има и други, например нож, скрит в ботуша или в ръкава. Освен това подозирах, че знае как да използва всяко едно от тях. На верижка на шията му висеше сребърно кръстче, което проблясваше върху дрипавата риза.

Очите му отскочиха към дръжката, която стърчеше зад моето рамо, после към кръста ми — търсеше оръжия. Стоях напълно неподвижно и се чудех дали ще успея да го достигна и да издърпам пистолета, без да ме простреля в лицето. Ако се стигнеше дотам. Странното момче изглеждаше предпазливо, но не и враждебно. Подозирах, че не иска схватка, аз също. Не и след…

Прогоних спомена и се съсредоточих върху хората, които още ме гледаха с боязън.

— Е, ще ме застреляш ли? — попитах, след като се позяпахме известно време. — Или ще стоим така и ще се гледаме цяла нощ?

— Зависи — отвърна момчето с усмивка, но не свали пистолета. — Коя си ти? Не са много хората, които бродят нощем с Бесните. А и не си тукашна, доколкото виждам. Откъде идваш?

— От Ню Ковингтън.

Момчето се намръщи, името не му говореше нищо.

— Един от вампирските градове — уточних аз, преди да се усетя.

Рут ахна.

— Вампирски град! Зийк, хайде! — подкани го тя и го дръпна за ръкава. — Трябва да се върнем да предупредим останалите! — Тъмните й очи се втренчиха в мен над рамото му. — Тя сигурно е от онези питомци, за които ни каза Джеб! Може би търси нови кръвни роби.

— Не съм питомец — сопнах й се аз. — А и те не си правят труда да ловят кръвни роби, за това си имат ловни хайки. Да виждаш хайка тук?

Зийк се поколеба и отдръпна ръката си от Рут.

— Щом си от вампирски град, какво правиш тук? — разумно попита той.

— Ами, напуснах го. — Вирнах брадичка и се втренчих предизвикателно в него. — Изморих се да ме преследват и да правя каквото наредят вампирите. За тях ние сме просто животни. Реших, че е по-добре да рискувам, да мина под Стената и да бъда свободна, отколкото да стоя в града и да робувам на някой кръвопиец. Затова си тръгнах. И няма да се върна. Ако искаш да ме застреляш, давай. За предпочитане е пред онова, от което избягах.

Момчето примигна и като че ли щеше да каже нещо, но Кейлъб извика, втурна се към него и го удари по крака.

— Не стреляй, Зи! — нареди Кейлъб и момчето потрепна, по-скоро от изненада, отколкото от болка. — Тя е добра! Помогна ми да ви намеря. — Детето отново го удари по крака с малките си юмручета. — Ако я застреляш, ще съм ти сърдит завинаги. Остави я!

— Ох! Добре, добре, няма да я застрелям. — Зийк трепна и свали пистолета, а Рут хвана Кейлъб за ръката и го дръпна назад. — И без това нямаше да го направя — въздъхна Зийк и прибра оръжието в кобура на кръста си. После се обърна към мен и сви примирено рамене. — Извинявай. Всички откачихме, когато плъхчето се изгуби, а тук рядко се натъкваме на хора. Не съм искал да те изплаша.

— Няма нищо — отвърнах аз и напрежението понамаля. Рут още ме гледаше кръвнишки. Сега беше вдигнала Кейлъб на ръце, а той се въртеше като шило в торба и искаше да го пусне. Тя обаче ми се струваше жалка и незначителна в сравнение с момчето.

Той се усмихна. Така изглеждаше още по-млад и не толкова страшен.

— Е, нека се запознаем още веднъж — предложи той с извинителен поглед. — Благодаря ти, че доведе Кейлъб. Аз съм Зийк Крос. Това е Рут… — Той кимна към момичето, което присви очи още повече, — … а това, както вече знаеш, е Кейлъб.

— Алисън. Или Али. — Кимнах в отговор и се огледах дали наблизо няма и други хора. Нямаше. — Какво правите тук? Само тримата ли сте?

Той поклати глава и отметна косата от очите си.

— Просто минаваме, както и ти. Спряхме да потърсим провизии, преди да продължим.

— А колко сте?

— Към десетина души. — Зийк примигна и ме огледа внимателно. Аз отвърнах на погледа му, като повдигнах вежда. — Наистина ли идваш от вампирски град? — попита смаяно той. — И пътуваш съвсем сама? Знаеш ли колко опасно е тук?

— Знам. — Посегнах зад гърба си и докоснах дръжката на катаната. — Не се безпокой, умея да се грижа за себе си.

Зийк подсвирна тихо.

— Не се и съмнявам. — Стори ми се, че зърнах уважение под спокойното му изражение. Той издиша и се усмихна. — Виж, трябва да ги заведа при другите, преди Джеб да е откачил. Имаш ли нужда от нещо? Нямаме много, но съм сигурен, че ще можем да отделим малко картофи или консерва боб. Струва ми се, че напоследък не си се хранила често.

Примигнах от изненада. Предложението му изглеждаше искрено и това ме свари неподготвена. Отново станах предпазлива — хората никога не деляха храната си с непознати — но преди да кажа каквото и да било, Рут остави Кейлъб и тръгна напред с пламтящи очи.

— Зийк! — изсъска тя и пак го дръпна за ръкава. Той въздъхна, а Рут се наведе към него. — Не знаем нищо за нея — прошепна му тя, но аз чувах всяка дума. — Може да е крадла или питомец, или да отвлича хора. Какво ще каже Джеб, ако се върнем с напълно непознат човек? И то такъв, който е живял с вампири?

— Тя просто ни помогна да намерим Кейлъб — смръщено отвърна Зийк. — Не мисля, че е възнамерявала да го отвлече в Ню Ковингтън или откъдето идва всъщност. Освен това ти не възрази, когато позволихме на Дарън да се присъедини към нас, а той идваше от бандитски лагер. От какво се боиш сега?

— Искам и тя да дойде — обяви Кейлъб и се вкопчи в крачола на Зийк. — Не я оставяйте да си тръгне. Трябва да дойде с нас!

Е, всичко това беше много забавно, но беше време да си ходя. Нямаше как да пътувам с групата им през деня. Макар че, ако ги последвах и изчаках да заспят…

— Наистина нямам нужда от нищо — казах аз. — Все пак благодаря. Тръгвам си.

Кейлъб се нацупи, Зийк се втренчи гневно в Рут, а тя се изчерви и отстъпи.

— Твоя работа, Алисън — рече Зийк, — но наистина не е проблем. Свикнали сме да взимаме непознати, нали така, плъхче? — Той разроши косата на Кейлъб и го разсмя, а после пак ме погледна сериозно. — Добре дошла си при нас, поне за тази нощ, Джеб никога не отпраща човек в нужда. Всъщност… ако искаш — продължи той и наклони замислено глава, — може дори да пътуваш с нас известно време. Май се движим в една и съща посока. Само трябва да свикнеш със странния ни режим — денем спим, а нощем пътуваме.

Примигнах. Не вярвах на ушите си.

— Пътувате нощем? — попитах аз и Зийк кимна. — Защо?

Сянка прекоси лицето му, а Рут пребледня и се озърна към Кейлъб. И двамата притихнаха за миг.

— Това е… дълга история — прошепна Зийк някак смутено или може би тъжно. — Друг път ще ти кажа.

Той наклони глава към детето, вкопчено в крака му, сякаш казваше: „Попитай ме, когато Кейлъб не е наблизо.“

Тук със сигурност има нещо.

Мрачното му лице говореше по-красноречиво от всякакви думи и аз бях заинтригувана.

Какво ли се е случило с тях? Нещо толкова ужасно, че Кейлъб не бива да го чува…

— Е — продължи Зийк, а Рут се намръщи, — предложението важи, Алисън. Идваш ли, или не?

Не биваше. Трябваше просто да се обърна и да си тръгна, без да поглеждам назад. Според Зийк с тях пътуваха поне десетина души, които миришеха на плячка и кръв и бяха в блажено неведение, че в малката им група се е промъкнал вампир. Ако приемех предложението на Зийк, колко време щеше да мине, преди да разберат, че не съм човек, особено докато Рут кръжеше наоколо като подозрителен лешояд с надеждата да ме разобличи? И колко време щях да издържа, без да поискам да се нахраня с тях?

Само че ако останех далеч от хората, сама и гладна, накрая пак щях да изгубя контрол, а тогава със сигурност щях да убия някого. Може би някое дете, като онова до Зийк. Ами ако бях открила първо него, а не двамата мъже? Призля ми от тази мисъл. Не можех да го сторя пак. Не можех.

Ами ако… Ако пийвах само по малко, може би щях да удържа демона. Трябваше да има някакъв начин. Никой нямаше да разбере, естествено, а аз трябваше да бъда много, много внимателна, но това май беше по-добър план, отколкото да бродя в мрака и да чакам Гладът да ме превземе отново.

— Моля те, Али — погледна ме умолително Кейлъб. Още се колебаех. — Моля те, ела с нас. Моля те-е-е!

— Нали го чу — усмихна се Зийк, красив и чаровен на лунната светлина. — Трябва да дойдеш, иначе ще се разплаче.

Рут стисна здраво устни и се втренчи ненавистно в мен, но тя нямаше значение. Въздъхнах, защото ми се прииска, а и за да създам впечатлението, че дишам.

— Е, добре — отвърнах накрая и свих рамене. — Печелите, водете ме.

Кейлъб се ухили, върна се при мен и ме хвана за ръката. Рут изсумтя презрително и се отдалечи в сенките, като си мърмореше нещо под нос, а Зийк поклати глава, погледна ме извинително и ни поведе напред.

Детето стискаше здраво ръката ми и аз малко се притесних. Идеята беше ужасна, но вече не можех да спра. Картите бяха раздадени и аз трябваше да блъфирам до края на играта. Освен това, макар че не ми се искаше да го призная, разговорите с други хора ми липсваха. Дългите тихи нощи в пустошта ме бяха накарали да осъзная какво социално създание съм всъщност. Със Зийк се разговаряше лесно, а аз не бях готова отново да остана сама.

Въпреки това само няколко минути по-късно той започна да ми задава трудни въпроси.

— Е, Алисън — рече тихо Зийк, докато вървяхме през участък, осеян с пирони, дъски и стъкла, които блещукаха на лунната светлина. Сега Кейлъб беше в ръцете му, отпуснал глава до врата му, а Рут се влачеше на няколко крачки след нас. Усещах как погледът й прогаря дупки в гърба ми. — Колко време живя във вампирския град?

— Цял живот — отвърнах аз. — Там съм родена.

— И как беше?

— Какво имаш предвид?

— Ами, никога не съм виждал такъв град — отвърна Зийк и премести Кейлъб на другото си рамо. — Само съм чувал разкази и слухове. Които, разбира се, са все едни и същи, нали знаеш?

— Всъщност не знам. — Извърнах поглед, чудех се как да сменя темата. — Какви са тези слухове?

Той криво се ухили.

— Мога да ти кажа, но се опасявам, че ще бъде твърде страшно за нечии ушенца — отвърна Зийк и посочи със свободната си ръка към Кейлъб, който изглеждаше в блажено неведение. — Да кажем само, че в някои от тях присъстват огромни фризери и висящи от тавана куки.

Сбърчих нос.

— Няма такова нещо. Ню Ковингтън е голям град, пълен със стари сгради, вампири и бедни хора. Има голяма Стена, която спира Бесните, както и втора около Вътрешния град, където живеят вампирите. Между двете стени живеят хората или поне онези, които не са били Взети във Вътрешния град, за да работят за вампирите. — Спрях да ритна една счупена бутилка, която издрънча по паважа и се изтъркаля в бурените. — Не е нищо особено.

— А ти виждала ли си вампир?

Потрепнах. Още един въпрос, на който не исках да отговарям.

— Те не излизат често от Вътрешния град — неопределено отвърнах аз. — Защо, ти виждал ли си?

— Никога — призна Зийк. — Бесни съм виждал с хиляди, но никога истински вампир. Джеб обаче е виждал. Казва, че били зли бездушни демони, които могат да те разкъсат на две и да пробият дори метална стена. Ако някога срещнеш истински вампир, можеш само да се молиш и да се надяваш да не те забележи.

Тревогата ми нарасна.

— Все говориш за този Джеб — отбелязах аз. Онова, което чувах, не ми харесваше. — Той водач ли ви е?

— Той ми е баща — отвърна Зийк.

— О, извинявай.

— Не ми е истински баща — усмихна се той, развеселен от смущението ми. — Баща ми умря, когато бях на три, мама също. Убиха ги Бесните. — Зийк сви рамене, сякаш за да каже, че е било много отдавна и не е нужно да показвам съчувствие. — Джеб ме осинови. Но, да, предполагам, че ни е водач. Беше свещеник в нашата църква, преди да решим да тръгнем да търсим Едем[1].

— Какво да търсите?

Едва не се препънах в една счупена щайга. Отначало реших, че не съм го чула добре. Наистина ли това каза? Не бях религиозна, но дори аз знаех какво е Едем. Какво би трябвало да бъде.

Вгледах се в момчето, което крачеше спокойно до мен и се зачудих как такъв млад и хубав човек може да страда от подобни самозаблуди. Зийк извъртя очи.

— Да, знам. — Той ми хвърли кос поглед и вдигна вежда. — Звучи откачено — луди фанатици, тръгнали да търсят Обетованата земя. Вече съм го чувал, няма защо да задълбаваме.

— И без това не ти влиза в работата — добави остро Рут. — Няма нужда да ни казваш колко било глупаво.

— Нищо нямаше да кажа — отвърнах аз, макар че точно това си мислех.

— Ние обаче не търсим библейското място — продължи Зийк, сякаш не бях казала и дума. — Едем е град, огромен град. В него има технологии от миналото, отпреди заразата. И се управлява изцяло от хора. В Едем няма вампири.

Спрях и го погледнах.

— Шегуваш се.

Той поклати глава.

— Не, според мълвата Едем се намира на огромен остров, обграден от огромно езеро. Толкова е голямо, че Бесните не могат да го прекосят, а вампирите не знаят за него.

— Вълшебен остров без Бесни и вампири — презрително се усмихнах аз. — Звучи ми като приказка.

Долових горчивина в гласа си, макар че не бях сигурна откъде се е взела. Може би се дължеше на това, че новината за изцяло човешки град, който не е под контрола на вампирите и не е заплашен от Бесните, идваше малко късно за мен. Ако бях чула този слух по-рано, когато още бях жива, можеше да ида да го потърся… или пък не. Може би щях само да се изсмея на тази безумна фантазия и да продължа да живея както си знам, но поне щях да съм чувала за него. Щеше ми се да бях имала този шанс — шанса да направя избор. Сега Едем вече нямаше да ми бъде от полза.

Зад нас Рут изсумтя с отвращение.

— Ако не му вярваш, махай се — предизвика ме тя и се приближи до Зийк. — Никой не те спира.

Устоях на изкушението да я шамаросам и се съсредоточих върху Зийк.

— Наистина ли съществува? — попитах аз, решила, че такава утопия заслужава поне да допусна мисълта, че я има. — Наистина ли смяташ, че ще го откриете?

Зийк сви рамене, сякаш беше чувал всичко това и преди.

— Кой знае? Може би все пак не съществува. Или е някъде там, но ние никога няма да го открием. Във всеки случай, търсим го.

— Ще го открием — обади се Кейлъб и кимна сериозно. — Ще го открием скоро, така казва Джеб.

Не исках да убивам надеждите им, затова замълчах. След няколко минути минахме покрай ръждива желязна ограда и влязохме в двора на малък жилищен комплекс. Друго момче, с няколко години по-голямо от мен, чернокосо и жилесто като вълк, стоеше на пост до входа. Усмихна се на Зийк, а мен погледна с изненада.

— Зийк! Намерил си го. Обаче… коя е тази?

— Още една скитница, която обикаля из пустошта — отвърна Зийк и ми се усмихна накриво. — Алисън, това е Дарън, и той беше скитник. Сигурно ще намерите за какво да си поговорите.

— Йезекил!

Всички изправиха рамене. Обърнахме се и видяхме, че към нас върви мъж, облечен изцяло в черно. Осанката му излъчваше решителност и сякаш целият беше някак остър и ръбест, като се започне от изпитото ъгловато лице и кокалестите рамене и се стигне до белия белег, който пресичаше слепоочието му, чак до брадичката. Дългата му коса сигурно е била катраненочерна някога, но сега беше сива като стомана и вързана на опашка на тила. Очите му бяха с цвета на косата и бързо ни огледаха, преди да се обърнат към Зийк.

— Намери го, значи — отсечено заяви той. Това не беше въпрос.

— Да, сър. Всъщност… — Зийк посочи към мен — Тя го намери. Дали… е възможно да остане известно време при нас?

Острите сиви очи се впиха в мен, без да пропускат нищо.

— Още една странница? — попита той. — Сигурно вече си говорил с нея, Йезекил?

— Да, сър.

— И тя е наясно с положението ни, така ли? Знае ли какво търсим?

— Казах й, да.

Очаквах Рут да се обади и да огласи подозренията си пред очевидния лидер на групата, но тя мълчеше. Просто стоеше неподвижно до Дарън и се взираше в земята. Кейлъб също беше тих и стискаше ръката й. Само Зийк изглеждаше спокоен, макар че се беше изпънал с ръце зад гърба като войник, който очаква заповеди.

В какво се забъркваш, Алисън?

Възрастният мъж продължи да ме оглежда, без да покаже никаква емоция.

— Име? — попита той. Сякаш питомец лаеше заповеди на подчинените си. Опитах да не изръмжа и посрещнах проницателния му поглед.

— Алисън — отвърнах аз и се ухилих. — Ти сигурно си Джеб.

— Аз съм Джебедая Крос — рече мъжът, леко засегнат. — А Йезекил знае, че не връщам никой нуждаещ се, затова си добре дошла тук. Ако обаче решиш да останеш, има правила, които всеки трябва да спазва. Пътуваме нощем и вървим бързо. Ако някой изостане, не го чакаме. Всички помагат — тук няма безплатен обяд, затова от теб ще се очаква да работиш. Да ловуваш, да търсиш храна, да готвиш, ако има нужда. Кражби от всякакъв род не се толерират. Ако мислиш, че можеш да спазваш тези правила, тогава си добре дошла да останеш.

— Ами? — отвърнах аз възможно най-саркастично. — Много благодаря.

Не се сдържах. Не се спогаждам с хора, които ми налагат правила и очакват да ги спазвам само защото така са решили. Рут и Дарън примигнаха смаяни, но Джебедая само изви леко вежда.

— Йезекил е мой помощник, ако имаш някакви проблеми, обръщай се към него — продължи той и кимна рязко на Зийк. — Браво, че си намерил момчето, синко.

— Благодаря ви, сър.

На устните на Джебедая изплува едва забележима горда усмивка. После той се обърна рязко към Рут, която се смали под тежестта на погледа му.

— Очаквам занапред да се грижиш по-добре за малкия Кейлъб. Подобна небрежност е непростима. Ако Йезекил не го беше намерил тази нощ, той щеше да остане сам. Разбираш ли?

Долната й устна затрепери и тя кимна.

— Добре. — Джеб отстъпи и ми кимна, стоманените му очи бяха неразгадаеми. — Добре дошла в семейството, Алисън! — обяви той и се отдалечи, стиснал длани зад гърба си. Изкуших се да направя физиономия, но Зийк ме гледаше, затова устоях.

Дарън го плесна по рамото и се върна на поста си. Кейлъб се засмя, а Рут го хвана за ръката и го поведе нанякъде.

Стрелнах Зийк и вдигнах вежда.

— Йезекил?

Той трепна.

— Да. Това е името на един архангел, но вече само Джеб ме нарича така. — Зийк прокара ръка през косата си и се обърна. — Ела, ще те запозная с другите.

Не след дълго бях представена на почти всички в малката им общност, макар че забравих имената на повечето още щом ги чух. Бяха към десетина души, до един кльощави. Половината бяха възрастни, а останалите — хлапета, на моите години или по-млади. При толкова деца без родители предположих, че групата преди е била по-голяма. Зачудих се откога ли странстват, водени от онзи фанатичен старец, който търсеше някакъв митичен, вероятно несъществуващ град. Запитах се и колко от тях не са оцелели.

Отначало възрастните се държаха хладно с мен. Бях непозната, поредното гърло за хранене — и в Покрайнините беше същото. След като Зийк им разказа историята ми, влагайки много повече омраза и гняв към вампирите, отколкото в моята версия, те вече ме гледаха със съчувствие, възхита и уважение. Това беше облекчение за мен — отведнъж бях спечелила група непознати, без да се налага да казвам или доказвам каквото и да било. Е, всъщност Зийк го направи вместо мен, но не възнамерявах да се оплаквам. Щеше да ми бъде достатъчно трудно да остана с тези хора и без да съм обект на постоянни подозрения и недоверие.

— Добре, слушайте всички! — извика Зийк накрая. — След два часа ще съмне, няма време да продължим пътя си тази нощ. Затова ще установим лагер тук. Искам първа и втора смяна от часовите до зазоряване да се удвоят. Дарън, не видях Бесни в околността, но не искам да поемаме рискове. Алисън… — Той се обърна към мен и ме изненада. — Видя ли Бесни по пътя насам?

— Не — отвърнах аз, възхитена от него. Включваше ме, правеше ме част от групата. — Пътят беше чист.

— Добре — Зийк пак се обърна към останалите. — Повечето апартаменти са относително чисти и с бетонен под, така че сме в безопасност там. Починете си колкото можете, Джеб иска да потеглим рано утре вечер.

Групата се пръсна из жилищния комплекс, а аз останах до Зийк. Докато гледах след тях, долових няколко любопитни погледа, особено от страна на децата и младежите. Рут направо ме прогаряше с очи, докато водеше Кейлъб към руините и аз й се ухилих злобно.

— Йезекил!

Джеб беше изникнал отново точно пред нас, сякаш от нищото.

— Сър.

Джеб сложи ръка на рамото му.

— Искам да поемеш първата смята заедно с останалите, поне до зазоряване. Не че не вярвам на Джейк и Дарън, но в град като този е нужен някой по-опитен. Погрижи се демоните да не ни нападнат в съня ни.

— Да, сър.

Джеб погледна към мен, а после пак към Зийк.

— Вземи и Алисън, покажи й как действаме. Може да започне да помага още днес.

О, страхотно. Надявам се, че не очакват да дежуря през деня. Как ще се измъкна от това?

Джеб внезапно погледна право към мен и нещо в приличните му на кремък очи ме изкуши да отстъпя с ръмжене.

— Нали нямаш нищо против, момиче?

— Нямам — казах аз, като отвърнах на погледа му, — стига да ме помолиш любезно.

Едната му вежда потрепна.

— Йезекил, ще ни извиниш ли за малко? — попита Джеб с нетърпящ възражения тон. Зийк ми хвърли безпомощен поглед, но веднага кимна и се отдалечи към портата.

Аз вирнах брадичка пред Джебедая Крос и се ухилих дръзко. Ако този откачен старец смяташе да ме поучава, очакваше го голяма изненада. Не се страхувах от него, не бях част от стадото му и спокойно можех да му обясня какво да направи с лекцията си.

Джеб ме гледаше безизразно.

— Вярваш ли в Бог, Алисън?

— Не — отвърнах веднага аз. — Сега ли ще ми кажеш, че ще ида в ада?

— Това е адът — отвърна Джебедая и посочи града около нас. — Това е нашето наказание, нашето Изпитание. Господ изостави този свят. Верните вече си отидоха и това бе наградата им, а нас Той остави тук, на милостта на демони и дяволи. Греховете на бащите се стовариха върху децата им и върху техните деца, и така ще продължи, докато този свят не бъде напълно разрушен. Затова няма значение дали вярваш в Бог. Него го няма тук.

Примигнах, бях изгубила дар слово.

— Ама…

— Не това очакваше, нали? — попита Джеб с горчива усмивка. — Няма смисъл от обнадеждаващи думи, когато надежда няма. Виждал съм какво ли не и съм убеден, че Господ вече не бди над нас. Не съм тук, за да проповядвам посланието Му или да покръстя целия свят, за това е твърде късно. Само че — продължи той и се вгледа сурово в мен, — тези хора очакват да ги отведа до целта ни. Йезекил сигурно ти е разказал за Едем. Знай едно — няма да позволя нищо, нищо, да ни попречи. Ще направя всичко необходимо, за да стигнем, дори ако това означава да оставим някого по пътя. Онези, които не помагат и създават проблеми, ще бъдат прогонени. Предупреждавам те, а ти прави каквото желаеш.

— Надяваш се да стигнеш до Обетованата земя, въпреки че не вярваш в нея?

— Едем е истински — уверено каза Джеб. — Това е град и нищо повече. Не храня илюзии, че е Обетована земя или Раят, но е човешки град без вампири и за нас това е достатъчно. Не мога да им предложа Божията утеха — продължи той и погледна към жилищните сгради. — Ще ми се да можех, но Той вече е недостижим. Мога обаче да им дам надежда за нещо по-добро. По-добро от това. — Изражението му стана още по-сурово. — Когато стигнем в Едем, вероятно ще им предложа и друго.

Погледът му отново стана остър и студен.

— Този свят е изпълнен със зло — рече Джеб, докато се взираше в мен, сякаш се опитваше да надникне в главата ми. — Господ ни изостави, но това не означава, че трябва да се предадем на дяволите, които ни управляват сега. Не знам какво ни очаква след този ад, това сигурно е изпитание. Един ден сигурно ще прокудим демоните, но първо ще трябва да стигнем до Едем. Дотогава нищо друго няма значение.

Може и да не беше истински религиозен фанатик, но решителният налудничав блясък в очите му определено ме плашеше.

— Не се тревожи — отвърнах аз. — Щом искаш да стигнеш до този Едем на всяка цена, давай. Няма да ви преча.

— Не, няма да ни попречиш. — Джебедая отстъпи назад, сякаш беше приключил разговора. — Върви при Йезекил — добави той и махна с ръка, за да ме освободи. — Кажи му да ти намери палатка и раница, от загиналите останаха няколко. И се приготви, защото ще тръгнем по залез. Много път ни чака.

Когато си тръгна, аз сериозно се замислих дали да не се махна, да се разкарам от тези откачени маниаци и фанатичния им водач, от когото вече ми беше дошло до гуша. Как щях да се храня под бдителния взор на господин Налудничави очи? Нещо ми подсказваше, че Джеб няма да прояви разбиране. Ако откриеше какво представлявам, вече виждах факлите, гневните тълпи и кладите в бъдещето си.

За миг се зачудих дали просто да не изчезна през нощта. Беше глупаво и рисковано да идвам при тези хора. Може би трябваше да обикалям като хищник около малката им групичка и да отмъквам по някой в мрака. Само че когато Зийк изникна иззад един ъгъл със зелена раница на рамо, усетих как решителността ми отслабва.

— Дръж — рече той и ми хвърли раницата. — Палатка и малко провизии — обясни Зийк, когато я хванах и се изненадах, че е толкова лека. — Не е голяма, но ще те предпази от дъжда, когато лагеруваме на открито. Знаеш как да я разпънеш, нали?

— Не съвсем.

— Ще ти покажа — ухили се той. — Утре, обещавам, но сега трябва да поема първата стража до зазоряване. Ела да поседиш малко с мен, а после ще идеш да поспиш. Сигурно имаш нужда след такава нощ.

Усмихнах се и го последвах до поста му, като си мислех, че заради това момче — това добро, дружелюбно, искрено и мило човешко същество — вероятно ще си изпрося смъртната присъда.

[1] Рай. — Б.ред. ↑

ГЛАВА 12

На следващата вечер се събудих замаяна и леко дезориентирана. Не лежах в хладната успокояваща пръст; бях си избрала стая на висок етаж в стария жилищен комплекс, по-далече от групата. Наложи се да изкача изпочупените стъпала и да прекарам деня в стая без прозорци, легнала на бетонния под, но нямаше друг начин. Не исках някой да се натъкне на мен и да види, че спя непробудно.

Върнах се на приземния етаж и открих, че повечето хора от групата също сега стават. В средата на стаята Рут и една по-възрастна жена с прошарена коса бяха започнали да раздават храната — отваряха консерви с плодове и ги изсипваха в метални купи и чаши. Работеха много бързо — отваряха консервата, изливаха половината от съдържанието й в купа и я подаваха на някое чакащо дете. След като получи своята порция, Кейлъб се отдалечи с чаша в ръка. Вадеше жълтите парченца с пръсти, но ме видя и спря.

— Здравей, Али — усмихна се той и вдигна купата. — Виж какво откриха Зийк и Дарън вчера! Сладко е. Искаш ли?

— Ами… — Озърнах се към жените и видях, че Рут мак ме гледа кръвнишки. Какъв му беше проблемът на това момиче? — Не сега. Не съм много гладна.

Той се ококори, сякаш не можеше да повярва на ушите си.

— Наистина ли? Но ние много рядко намираме такава храна! Трябва да я опиташ, поне мъничко.

Усмихнах се с тъга, защото си спомних как се бях насладила на консерва с плодове. Искаше ми се да хапна малко, но Канин ме беше предупредил, че от обикновената храна ще ми прилошее и тялото ми ще я изхвърли почти веднага. Иначе казано, щях да я повърна, а не исках да правя подобно нещо пред група непознати.

— Ето — Кейлъб ми подаде едно жълто резенче, от което капеше сок и от сладката миризма леко ми се догади. — Вземи от моите.

— Може би по-късно. — Размърдах се неспокойно и отстъпих крачка назад. Още усещах неотклонния поглед на Рут на тила си. — Виждал ли си Зийк?

— Той винаги е при Джеб, когато се събудим. — Кейлъб пъхна още едно парченце в устата си и ме дари с жълто-оранжева усмивка. — Обикновено го виждаме чак след закуска.

— Ето, скъпа. — Една по-възрастна жена се приближи до мен с купа, наполовина пълна с гъста каша от разноцветни парченца и стомахът ми се обърна. — Така и не ти благодарихме, че си намерила Кейлъб снощи. Знам, че сигурно си гладна — ето, хапни. Няма да кажем на останалите, че не си изчакала реда си.

Потиснах една въздишка, взех купата и отвърнах с усмивка:

— Благодаря.

— Вече си една от нас — каза жената и се върна при останалите, но забелязах, че щади левия си крак. Опитах да си спомня името й и не успях.

Излязох навън с купата, за да намеря Зийк.

Открих го да говори с Дарън близо до строшената порта — обсъждаха плана за нощта. Телосложенията им бяха сходни — слаби и мускулести, жилави и силни, само че Дарън беше тъмен, а Зийк — светъл и русокос. Вероятно те вършеха по-тежката физическа работа, защото групата се състоеше предимно от жени, деца и старци. Имаше и един чернокож мъж на средна възраст — май че се казваше Джейк — който също помагаше, но имаше проблеми с рамото, затова по-тежките задачи се падаха на двете момчета.

— Мисля, че трябва да отделим още малко време и да потърсим храна — казваше Зийк, когато се приближих, — но Джеб иска да тръгнем още щом приключим с яденето. Смята, че вече сме се забавили прекалено много, а с него на глава не се излиза. О, здравей, Алисън! — кимна ми той, а Дарън ме изгледа и се отдалечи. Аз вирнах показалец към гърба му.

— Какво му става?

— На Дарън ли? — Зийк сви рамене. — Той си е такъв, не му обръщай внимание. Смята, че трябва да изчакаме още една нощ, преди да продължим, за да претърсим и останалата част на града. Вчера извадихме късмет, открихме един минимаркет, който не беше напълно разграбен и Дарън смята, че може да има още. — Зийк въздъхна и поклати глава. — Прав е, но за нещастие каже ли Джеб, че е време да тръгваме, значи тръгваме.

— Това е откачено. Ето — казах аз и му подадох порцията си. Той примигна от изненада, но я взе и благодари. — Нима не иска да спирате дори за храна? Защо бърза толкова?

— Винаги е бил такъв — отвърна Зийк и сви безгрижно рамене, после извади парченце бял плод и го пусна обратно в купата. — Не ме гледай така, не аз измислям правилата. Просто ги налагам. Джеб обаче винаги ни мисли доброто, затова не се тревожи. Като стана дума, ти хапна ли нещо? Няма да спрем няколко часа и трябва да се нахраниш, преди да потеглим.

— Добре съм — отвърнах аз, като избягвах погледа му. — Вече ядох.

— Йезекил! — извика познат глас. Джеб излезе от жилищната сграда и му помаха. — Готови ли сме вече?

— Да, сър! — отвърна Зийк и тръгна към него, но спря, за да даде купата на един възрастен човек, който седеше до порутения фонтан. — Всички си събират нещата. Готови са да тръгнат, след като се нахранят.

Двамата се отдалечиха, потънали в разговор, а аз се обърнах и се озовах лице в лице с Рут, която се взираше в мен. Бяхме почти еднакви на ръст, затова можех да я гледам право в тъмните кафяви очи. О, боже, ама тя не просто не ме харесваше, тя ме ненавиждаше. Което беше доста неблагодарно от нейна страна, особено след като спасих братчето й. Особено след като нямах никаква представа защо ме мрази толкова.

— Какво ще обичаш? — попитах аз и извих вежда.

Тя се изчерви.

— Знам каква си — изсъска тя и стомахът ми се сви. — Знам защо си тук и защо се въртиш наоколо.

Присвих очи и се вгледах внимателно в нея. Чудех се дали осъзнава в какво опасно положение се намира.

— Така ли?

— Да. Затова дойдох да ти кажа, че няма да стане. Зийк не се интересува.

О, сега вече ми се изясни. Едва не се изсмях в лицето й.

— Виж, не се тревожи за това — отвърнах аз, като се опитвах да звуча разумно. — И аз не се интересувам от него по този начин.

— Хубаво — рече тя, но още ме гледаше напрегнато. — Защото нещо в теб не е… както трябва.

Веселието ми се изпари, сетивата ми се изостриха като при заплаха, вампирът в мен напираше да я нападне и да я накара да замълчи, преди да се е превърнала в проблем, но аз го обуздах.

— Не мислиш ли, че малко преиграваш с правилото „Не говори с непознати“? — попитах аз, а Рут стисна устни.

— Ти криеш нещо — рече тя и отстъпи крачка назад. — Не знам какво е и не ми пука, но Зийк е твърде добър, за да го съсипе такава като теб. Той има злощастния навик да вижда добро във всеки и е прекалено свестен, за да се усети, когато го използват. Затова те предупреждавам да държиш мръсните си лапи далеч от него. В противен случай ще те накарам да съжаляваш, че изобщо си дошла при нас. — Преди да успея да отговоря, Рут се завъртя рязко и тъмните й къдрици подскочиха. — И стой далече от Кейлъб! — извика тя през рамо.

— Очарователно — измърморих под нос и усетих как зъбите ми напират във венците. — Е, поне знаем кой ще бъде ухапан пръв, нали така?

Скоро след това, нахранени, със събран багаж и готови за тръгване, единайсет души се събраха край фонтана, потънали в тих разговор и започнаха да ми хвърлят любопитни погледи, докато се спотайвах в сенките. Тогава, сякаш по невидим знак, групата потегли и трима младежи, петима възрастни, три деца и един вампир поеха тихо през града към шосето. Вървяхме бързо — дори децата и двамата старци крачеха решително и целеустремено — и скоро градът се стопи зад нас.

* * *

— Е, Алисън, как е там? Ти идваш от вампирски град. Виждала ли си много бездушни демони?

Потиснах въздишката си. Явно това беше въпросът на вечерта. Вече ми бе зададен от Тереза, възрастната жена с болния крак; от Матю, луничаво десетгодишно хлапе, и от Рут, която се поинтересува (със съвършено сериозна физиономия) дали съм била вампирска курва. Разбира се, после Кейлъб попита какво значи „курва“ и тя му даде доста смътно и неясно обяснение, като не спираше да ми се хили над главата му. Ако Зийк и Джеб не бяха наблизо, щях да забия един юмрук в носа на самодоволната кучка.

Този път въпросът дойде от Дороти, руса жена на средна възраст с отсъстващи зелени очи и безизразна усмивка. Тя често изоставаше малко от групата, взираше се надолу по пътя и се хилеше. Понякога махаше на някого в далечината, само дето там нямаше нищо. Друг път внезапно започваше да пее с цяло гърло, например „Удивителна благодат“ или „На хълм далеч оттук“, докато някой не й кажеше да замълчи, винаги много мило.

Подозирах, че й хлопа дъската, може би дори няколко, но на моменти изглеждаше напълно нормална. Както сега, за нещастие — беше достатъчно с всичкия си, за да задава въпроси, на които не исках да отговарям.

— Не — измърморих аз, забила поглед в пътя. Не поглеждай тази откачена жена; не я поглеждай и може би всичко ще отмине. — Не съм виждала много вампири. Не съм, и толкоз.

— Откъде знаеш? — попита Дороти и аз я изгледах с подозрение, забравила, че не бива да осъществявам зрителен контакт. Тя се усмихна отнесено. — Демоните-вампири са майстори в маскировката — продължи тя за мое огромно неудоволствие. — Хората си мислят, че са чудовища-робовладелци с червени очи и големи зъби, но те точно това искат да си мислим. Всъщност може да изглеждат като всички останали. — Тя сниши глас до шепот: — Ето затова са толкова опасни. Може да изглеждат съвсем като хора. Като Тереза, например. Или като мен. Или като теб.

Усетих лека паника и я потиснах.

— Не знам тогава — отвърнах и свих рамене. — Виждала съм много хора в града. Може всички да са били вампири — нямам представа.

— О, има начин да разбереш дали някой е демон — продължи Дороти, кимайки сериозно. — Демоните мразят слънцето, защото на светло избухват в пламъци. Не могат да устоят на гледката на кръв и освен това не дишат като нас. Най-важното обаче е… — Тя се приведе към мен и аз усетих как зъбите ми напират във венците. Исках да я ухапя, за да замълчи. — Най-важното е, че демоните са обградени от червено сияние — аурата на злото, която малцина могат да видят. Трябва да знаеш как да гледаш и е трудно да се забележи от разстояние, но по нея можеш да различиш вампира от човека. Точно като бялото сияние около ангелите, които понякога минават по пътя. — Тя замълча и се ухили замечтано към хоризонта, където шосето се срещаше с небето. — О, и сега минава един! Виждаш ли го? Отдалечава се от нас.

На пътя нямаше никого. Пред нас не се виждаше абсолютно нищо, освен някаква огромна кафява птица, кацнала на една ограда. Изгледах Дороти предпазливо и се дръпнах встрани. Тя размаха ръце, а птицата се изплаши и излетя с шумно пърхане.

— Това Гавраил ли беше? Или Ариел? — трескаво посочи Дороти, а после се нацупи. — О, изчезна! Толкова са срамежливи. Но май че беше Гавраил.

— Дороти! — Зийк се появи отнякъде и се усмихна, когато го погледнах отчаяно над рамото на откачената жена. — Алисън още не ни познава добре и може малко да се притесни от твоите ангели. Все пак, не всички ги виждат като теб.

— О, вярно! Извинявай, скъпи. — Дороти го стисна за рамото и се ухили налудничаво, но той само й се усмихна. — Понякога забравям. Ти самият си ангел, знаеш ли? Йезекил, ангелът на смъртта.

Зийк леко се смути и ме погледна извинително, а Дороти го потупа по ръката и се обърна към мен.

— Мисли си, че може да ме заблуди — прошепна тя така силно, че всички можеха да я чуят, — но аз знам, че е маскиран ангел. То е ясно. Когато си виждал толкова много ангели, винаги познаваш.

Опита се да потупа и моята ръка, но не улучи, защото аз се плъзнах плавно встрани. Това не я смути и като си мърмореше под нос, Дороти тръгна към едната страна на пътя и се втренчи в далечината. Вероятно търсеше своите свенливи ангели. Зийк въздъхна и поклати глава.

— Съжалявам — каза той с печална усмивка. — Забравих да те предупредя за Дороти. Малко й хлопа дъската, ако не си го усетила още. Вижда ангели през ден.

Тялото ми олекна от облекчение. За секунда се бях притеснила, че съм закъсала.

— А някой от вас виждал ли е истински вампир? — попитах аз, защото се чудех заради кого всъщност трябва да се тревожа. — Ако оставим настрана зъбите, ноктите и червените очи, някой тук знае ли как всъщност изглеждат?

— Е, Дороти твърди, че е виждала един, но не може да си спомни точно къде или кога, така че не се знае. Освен нея… — Той сви рамене. — Джеб. Цялото му семейство е било избито от вампир, когато е бил дете. Той казва, че винаги щял да го помни, за да може да го убие, ако някога го срещне отново.

Погледнах към Джебедая, който предвождаше групата и вървеше бързо по шосето, без да се обръща, и се запитах в какво ли го е превърнал този изпълнен с гняв, негодувание и омраза живот.

След известно време, тъкмо когато вътрешният ми часовник ме предупреди, че до зори остават два часа, Джеб вдигна ръка и ни извика да спрем. Зийк дотича до него, той тихо му каза нещо и Зийк се обърна към нас.

— Ще устроим лагер! — извика той и махна с ръка, а групата веднага тръгна към сухата трева край пътя.

— Джейк, Сайлъс, вие поемате първата смяна. Тереза — кимна той към възрастната жена, — Дарън ще помогне на Рут с вечерята. Ти почивай заради болния крак, поне няколко часа. — Дарън измърмори нещо и Зийк завъртя очи. — Да, горкичкият Дарън, принуден е да готви и да чисти, което никак не е мъжествено. Сигурно после ще го накарат да си върже престилка и да бави бебета. — Изсмя се, когато Дарън се обърна и направи някакъв знак с ръка. — Може да сме приятели, но не сме чак толкова близки, Дарън.

Изостанах и се загледах в Зийк, който разчисти един участък, а после натрупа съчки над сноп суха трева и запали огън бързо и ефикасно, сякаш го беше правил много пъти. Тъкмо се питах откога ли пътуват, когато Рут внезапно изхвърча от палатката си и ме изгледа с вдигнати вежди.

— Какво става, гражданке? — извика тя и ми се усмихна мило. — Не знаеш как се опъва палатка ли? И тригодишно дете може да го направи. Искаш ли Кейлъб да те научи?

Аз потиснах порива да я удуша, най-вече защото Зийк беше наблизо.

— Не, ще се справя, благодаря.

Свалих торбата от рамото си, минах покрай нея и се дръпнах на стотина метра от кръга палатки около огъня. Хвърлих моята на земята и се втренчих яростно в нея.

Е, добре, ще го направя. Надали е чак толкова трудно, нали?

Клекнах, извадих един дълъг метален кол и се смръщих.

Това пък за какво е? Да не би да трябва да пронижеш някого с него? Нима палатките вървят с комплект за убиване на вампири?

Всъщност беше доста просто, веднъж като го схванеш. Металните колчета придържаха ъглите на палатката към земята, а два пластмасови пръта я държаха изправена от вътрешната страна. Бях много горда със себе си, защото успях да я опъна от първия опит, но тъкмо се занимавах с колчетата, когато тя се срути отгоре ми.

Зийк се засмя и се пъхна при мен, докато аз ругаех и се опитвах да я вдигна отново. Той взе пластмасовата рамка, сложи я на мястото й с лекота, придобита с опит и оправи всичко.

— Ето — рече Зийк, като още се хилеше. — Паднала ти се е една от по-паянтовите, за нещастие, но не е зле като за първи път. Трябваше да видиш как се справяше Рут в началото. Никога не съм чувал толкова ругатни от нашето нежно цвете.

Подсмихнах се — чувствах се възмездена.

— Не изглежда много стабилна — признах аз и леко разклатих пластмасовата тръба, която поддържаше стената. Зийк пак се изкикоти. Имаше хубав смях, нищо, че ми се подиграваше.

— Само гледай да не блъснеш рамката и ще издържи. Освен ако излезе силен вятър или някой налети върху нея, без да иска, или я полази някоя мравка. — Той се ухили. — Всъщност ние сме свикнали палатките да ни падат на главите. Повечето хора дори не ги оправят, когато стане така.

Изсумтях.

— А ако се разрази голяма буря…

— Поне ще останеш суха, докато се търкаляш из полето.

Засмях се. Чувствах се странно, не се бях смяла от доста време. После осъзнах колко близо сме един до друг, сгушени под мъничкия купол от брезент. Виждах съвсем ясно лицето му дори в мрака: бръчиците около устата и очите му, бледия белег на челото, почти скрит от русата му коса. Чувах ударите на сърцето му и усещах как кръвта пулсира във вените му. За миг се зачудих каква ли е на вкус, какво би било, ако го привлека към себе си и потъна в онази наслада.

Това ме изплаши и аз се отдръпнах. Ако бях дори мъничко гладна…

Зийк се изчерви, прокара пръсти през косата си и аз осъзнах, че съм се втренчила в него.

— Ще тръгвам — прошепна той и се обърна към изхода. — Другите… май трябва да им помогна. — Приведе се, готов да излезе. — Ако имаш нужда от нещо, само кажи. Сигурно скоро ще вечеряме. А, да, това е за теб.

Той посегна някъде встрани, взе нещо и го хвърли в палатката, а то се стовари на земята сред облак прах: дебела синьо-бяла завивка с една-единствена дупчица в ъгълчето.

Погледнах го, смаяна — в Покрайнините завивка като тази можеше да се изтъргува за купони за храна за цял месец, а той просто ми я даваше! Не беше възможно.

— Аз… не мога да я приема — прошепнах аз и му я върнах. — Нямам какво да ти предложа в замяна.

— Не ставай глупава — усмихна се Зийк, леко объркан. — Не е нужно да ми даваш нищо, твоя е. — Някой му извика от другия край на лагера и той вдигна ръка. — Идвам! — После ми кимна. — Трябва да вървя. Ще се видим на вечеря.

— Зийк! — извиках тихо аз, а той спря и се обърна към палатката. — Благодаря.

Устните му се извиха в крива усмивка.

— Не се притеснявай, всички се грижим един за друг. — Той удари леко по брезента. — А и както казах, ако палатката падне върху теб, не се паникьосвай. Ще свикнеш. Никой тук не си прави труда постоянно да вдига разни неща… О, това прозвуча кофти. — Той пак се изчерви, дори по-силно от преди и прокара ръка през косата си. — Ами… аз… ще тръгвам.

Изчаках да се отдалечи достатъчно, преди да се изкикотя в юргана.

След като дръпнах циповете, огледах новото си леговище. Не ми харесваше, че е толкова паянтово и всеки може да се промъкне в него. Освен това се чудех дали тънкият брезент ще спира напълно слънцето, когато се издигне в небето. Не знаех дали ще се събудя, ако внезапно се възпламеня, или просто ще си отида тихо и кротко от този свят, докато тялото ми става на пепел, но никак не държах да узная.

Извадих ножа си и направих дълъг прорез в платнището на пода, за да разкрия обраслата с трева земя. Сега поне имах къде да избягам, ако слънцето проникнеше през брезента или възникнеше нещо непредвидено и трябваше скоростно да се спасявам. Винаги си оставяй изход — първото правило в Покрайнините. Тези хора бяха дружелюбни и непретенциозни, но трябваше да бъда предпазлива. Особено в присъствието на Джебедая Крос и Рут.

Легнах и дръпнах юргана над главата си с надеждата, че никой няма да ме безпокои. Когато мракът се спусна над мен, а мислите ми забавиха ход и станаха по-лениви, аз осъзнах две неща. Едното беше, че не мога да продължавам така вечно, а другото, че Йезекил Крос е твърде съвършен, за да оцелее дълго в този свят.

* * *

Тази първа седмица си беше курс по разминаване на косъм.

Слава богу, не лумнах в пламъци, докато спях в кекавата палатка, но се събудих от неприятна жега и ми се прииска да можех просто да се заровя в хладната земя, по-далеч от слънцето. Колкото до проблема с дежурствата, на втората нощ поговорих със Зийк и го убедих да ми дава винаги първата смяна, което означаваше, че ще стоя навън само два часа след зазоряване. Отначало това беше страшно мъчение. Дългото палто ме пазеше донякъде от утринните лъчи и аз оцелявах, като се спотайвах в сенчестите участъци и никога не се извръщах към изгряващото слънце. По-трудно ми беше да стоя будна, когато вампирските ми инстинкти настояваха да избягам от светлината и да се отдам на съня. Накрая започнах да приемам всичко това като упражнение по издръжливост, каквото би ми възложил Канин — учех се да устоявам на желанието да спя възможно най-дълго.

Човешките ми спътници също ми създаваха неприятности. Като изключим Рут, която продължаваше да ми бъде трън в задника и ми хвърляше отровни погледи дори само да се озърнех към Зийк, и Джеб, който се отнасяше с мен със същата рязка студенина, с която третираше всички останали, хората в групата бяха доста дружелюбни. Което би било добре, стига да не бяха толкова любопитни. Постоянно ме разпитваха за града — какво било да живееш там, как съм избягала. Отговарях възможно най-уклончиво и накрая успях да убедя възрастните, че за мен е твърде болезнено да си спомням за този живот. За мое огромно облекчение въпросите най-сетне секнаха, всички проявиха разбиране и започнаха едва ли не да ме съжаляват. Това не ме притесняваше. Нека си мислят, че съм ужасно изплашена от живота си в Ню Ковингтън; така щях по-лесно да скрия истинската причина за смущението си всеки път щом някой споменеше думата „вампир“.

За нещастие това не беше единственият ми проблем.

Храненето или по-скоро това, че не ядях, също се оказа трудност. Групата спираше два пъти на нощ, за да се храни; веднъж, когато всички се събудеха и веднъж преди зазоряване, докато устройвахме лагера. Порциите бяха малки — по половин консерва фасул или няколко ивички сушено месо, или каквото бяха успели да намерят, уловят и съберат младите. Всички очакваха яденето с нетърпение и след цяла нощ усилен ход без почивка бяха изгладнели.

Всички, освен мен, така че трябваше да измислям какви ли не начини да се отърва незабелязано от храната. С месото и сухата храна беше лесно — скривах ги в ръкавите или в джобовете си, докато не ми се удадеше случай да ги изхвърля. С консервирания фасул, плодовете и яхниите обаче беше по-сложно. Когато можех, давах порцията си на някого или я изсипвах в нечия купичка, макар че ако го правех твърде често, щяха да се усъмнят. Понякога казвах, че вече съм изяла своя дял, веднъж дори хапнах няколко лъжици доматена супа пред Зийк и Джеб и успях да ги задържа в стомаха си, докато се добера с бавна крачка до едно дърво, зад което повърнах.

Чувствах лека вина, че прахосвам оскъдната скъпоценна храна, а момичето от Покрайнините направо се свиваше от ужас в мен, когато изхвърлех хубаво месо в храстите или половин консерва царевица в някоя дупка, но какво можех да сторя? Ако не се преструвах на човек, те щяха да станат подозрителни. Като Рут, която не спираше да ме тормози. Веднъж я чух да говори за мен с останалите, да им внушава подозрения и страх. Повечето възрастни — Тереза, Сайлъс и Дороти — не й обръщаха особено внимание; те си имаха по-големи грижи от ревнивите обвинения на една тийнейджърка. Някои от другите обаче — Матю, Бетани и дори Джейк — започнаха да ме гледат с недоверие. Колкото и да се вбесявах, нищо не можех да направя.

Най-много обаче ме притесняваше Джеб, мълчаливият съдник, чиито пронизващи сини очи не пропускаха нищо. Макар че беше водач, той като че ли странеше от останалите, рядко разговаряше с тях и всички се страхуваха да го доближат. Донякъде беше добре дошло, че се държи така. Сякаш не се интересуваше какво правят или говорят хората, стига да следват водачеството му. Ако не беше Зийк, който предаваше заповедите му на останалите, нямаше да има никаква връзка с тях.

Всъщност можех да се обзаложа, че ги познавам по-добре от него. Знаех, че Кейлъб обича сладко, а Рут се ужасява от змии. Изпитах огромно удоволствие, когато една нощ намерих една по-големичка край пътя и я пъхнах в палатката й. При спомена за писъците й се подсмихвах доволно чак до сутринта. Знаех, че Тереза (възрастната жена с болния крак) и Сайлъс, съпругът й, са женени от трийсет и девет години и следващата есен ще празнуват кръгла годишнина. Знаех, че Джейк е изгубил жена си, когато ги нападнал Бесен преди три години и оттогава не е казал и дума. Тези факти и спомени, тези късчета от живота им се промъкваха в мен и оставаха там, макар че правех всичко възможно да страня от всички. Не исках да знам нищо нито за миналото им, нито за тях, защото с всеки изминал ден все повече осъзнавах, че скоро ще се наложи да се нахраня, а как щях да го направя, ако знаех, че Дороти припада при вида на кръв, а осемгодишната Бетани едва не умряла от ухапване на лисица предната зима?

Но именно Зийк продължаваше да ме обърква и да събужда възхищението ми. Ясно виждах, че всички го обожават. Въпреки че беше помощник на Джебедая, той винаги бе готов да помогне и се грижеше за хората, но така и не поиска отплата, никога не очакваше нищо в замяна. Държеше се уважително с възрастните и беше търпелив с децата, което ме караше да се чудя как е възможно да са така различни с Джеб. Или може би Джеб си позволяваше да се държи така заради Зийк. Не ми се виждаше честно да стоварва толкова отговорности на неговите плещи, защото на него не му се занимава, но коя бях аз, че да го правя на въпрос?

Една нощ, когато устроихме лагера малко по-рано от обичайното, аз тръгнах към огъня и с изненада установих, че Зийк седи край пламъците и чете на Бетани и Кейлъб. Приближих се смаяна. Не можех да повярвам, но в скута му наистина лежеше голяма черна книга, той четеше с ниския си приятен глас, а двете деца се бяха настанили до него.

— „И Мойсей простря ръката си над морето, и призори водата се върна на мястото си; а египтяни бягаха насрещу водата. Тъй потопи Господ египтяни всред морето. И водата се върна и покри колесниците и конниците на всичката фараонова войска, които бяха влезли подире им в морето; не остана ни един от тях. А Израилевите синове минаха по сухо презсед морето; водите бяха тям като стена отдясно и стена отляво. Него ден Господ избави израилтяните от ръцете на египтяни; и Израилевите синове видяха египтяните мъртви на морския бряг. Израилтяните видяха великата ръка, която Господ показа над египтяни; народът се уплаши от Господа и повярва на Господа и на Неговия служител Моисея.“[1]

В гърлото ми се появи горчива буца. За миг се видях как седя с Лепката, как се гушим в студената ми стая над отворена книга. Зийк не вдигна очи и не ме забеляза, но аз слушах как чете тихо и спокойно, виждах как Кейлъб и Бетани гълтат всяка дума и усетих странен копнеж.

— Йезекил!

Гласът на Джебедая отекна над лагера и Зийк вдигна глава. Видя, че старецът го чака на няколко метра встрани, затвори книгата и я подаде на Кейлъб.

— Подръж я за малко — чух го да казва, преди да разроши косата на детето и да се изправи. — Веднага се връщам.

Исках да разгледам тази книга, да я подържа в ръце и да прочета заглавието. Бетани ме видя и се ококори, стана и хукна след Зийк, като остави Кейлъб да стои сам до огъня, на метри от един вампир.

Объркан, Кейлъб проточи врат, вгледа се в мен и се усмихна.

— Здравей, Али! — рече той, когато се приближих. — Ако търсиш Зийк, той си тръгна преди малко. Но ще се върне.

— Може ли да я видя?

Посочих към подвързания том в ръцете му, но Кейлъб се поколеба.

— Тя е на Зийк — отвърна той и я стисна още по-здраво. — Каза да му я пазя.

— Няма да й направя нищо — обещах аз и коленичих в студената трева. — Моля те.

Детето постоя така още малко, после се усмихна.

— Добре, но ако ми почетеш.

— Аз… — Част от мен се сви при спомена за уроците с Лепката и как ми заби нож в гърба за благодарност. Въпреки това бях любопитна и ако това бе единственият начин да видя книгата, без да я изтръгна от ръцете на Кейлъб… — Ами, добре — отвърнах и той засия.

Подаде ми я и се примъкна по-близо до крака ми, готов да слуша, а аз се настаних до огъня. Взирах се в подвързаната с кожа книга, първата, която виждах, откакто бях напуснала Ню Ковингтън. Нямаше заглавие, в центъра на корицата грееше само един златен кръст, като онзи на шията на Зийк. Завъртях я и видях, че ръбчетата на страниците са позлатени.

— Почети ми, Али — настоя Кейлъб и се примъкна още по-близо до мен. Аз извъртях очи и разлистих книгата. Страниците зашумяха и аз стигнах до лентичката, която бележете средата й. Мястото ми се стори не по-малко подходящо от всяко друго.

Зачетох бавно, защото буквите бяха миниатюрни и странни, в непознат за мен стил.

— „Обърнах се и видях всякакви угнетения, които стават под слънцето; и ето, сълзите на угнетените, а утешител нямат; силата е в ръцете на потисниците им, а те утешител нямат.“[2]

Усетих хлад в стомаха си. Кога беше писано това? Сълзите на угнетените, а утешител нямат; силата е в ръцете на потисниците им, а утешител нямат. Като че ли говореше за целия свят, за сегашния свят. Преглътнах с мъка и продължих.

— „И аз казах: блазе на мъртвите, умрели отдавна, повече, отколкото на живите, които живеят досега; а по-блажен от едните и другите е онзи, който не е още съществувал, който не е видял лошите работи, що се вършат под слънцето.“[3]

Потреперих и затворих книгата. Кейлъб ме гледаше, свъсил объркано чело.

— Какво означава това?

— Точно този пасаж — отговори един глас над нас — не е за малки ушенца.

Смутена, аз бързо се изправих и застанах пред Зийк, който ме гледаше развеселено и угрижено едновременно.

— Ела да вечеряме, плъхче — каза той на Кейлъб, а малкият се ухили и хукна към Рут и хората, които се събираха наоколо й. Зийк ме гледаше, сбърчил чело, макар че ми се струваше по-скоро заинтригуван, отколкото обезпокоен.

— Не знаех, че можеш да четеш — рече тихо той.

Свих рамене и му подадох книгата.

— Доста потискаща история — отвърнах аз. Не исках да покажа колко ме е впечатлила. Зийк се усмихна и я взе.

— На места е така, но има и други, в които можеш да намериш утеха, ако знаеш къде да търсиш.

— Например?

Той отвори книгата и прелисти на определено място, сякаш я знаеше наизуст.

— Ето тук — Зийк ми я подаде отново и посочи едно изречение. — Любимият ми цитат!

— Зийк! — извика Рут и гласът й отекна зловещо над лагера. — Казвал ли си на Дарън, че може да вземе твоята порция?

— Какво? Не!

Дарън побягна със смях и Зийк хукна след него, а той му извика да побърза, ако иска да му остави нещо. Наведох се над пасажа.

— „Да тръгна и по долината на смъртната сянка, няма да се уплаша от злото, защото Ти си с мене.“[4]

Колко хубаво, казах си аз, докато гледах как момчетата се гонят из лагера, но знаех, че не е точно така. Джеб беше прав — вече никой не бдеше над нас. И колкото по-скоро Зийк осъзнаеше това, толкова по-дълго щеше да оцелее в този ад.

* * *

На следващата вечер изпълзях от палатката и установих, че Зийк и Дарън са клекнали на края на лагера и разговарят тихо. Изглежда се опитваха да не привличат вниманието, което, разбира се, разбуди любопитството ми. Изтърсих пръстта от ръкавите си и се промъкнах към тях.

— Знаех си, че така ще стане — мърмореше Дарън, когато приближих. — Трябваше да се запасим добре, когато имахме възможност. Кой знае кога ще стигнем до друг град.

— Какво става? — попитах аз и клекнах до тях. Зийк ме погледна, въздъхна и призна:

— Провизиите са малко. С това темпо храната ще свърши до ден-два, дори да намалим дажбите. — Той прокара ръка през косата си. — С Дарън мислим да идем на лов, но Джеб не иска групата да се дели, не и когато има опасност да се натъкнем на Бесни. А и използваме това — той вдигна лък и колчан стрели, — което още повече усложнява положението. Почти невъзможно е да издебнем елен на открито, но по залез имаме най-голям шанс.

Дарън ме дари с мимолетна усмивка. Аз примигнах от изненада и отвърнах със същото. Явно поне те не бяха повярвали на клеветите на някои хора, макар че не бях чувала Рут да говори за мен пред Зийк или Джебедая.

— Защо не използвате пушки? — попитах аз, като си спомних за пистолета на Зийк и пушката с рязана цев, която Джеб разнасяше. Зийк поклати глава.

— Нямаме патрони. Използваме огнестрелно оръжие само за защита или при спешен случай, а тъй като положението още не е чак толкова критично, ще ловуваме с лък и стрели.

На земята лежеше мушама, от която се подаваше още един лък. Зийк проследи погледа ми и въздъхна.

— Обикновено Джейк идва с нас — обясни той, — но напоследък рамото много го боли и няма сила да опъне тетивата.

— Аз ще дойда.

Момчетата се спогледаха.

— Бързо схващам — добавих аз, без да обърна внимание на извитата вежда на Дарън. — Движа се тихо и съм по-силна, отколкото си мислите. Сигурна съм, че ще му хвана цаката.

— Не е заради това — каза колебливо Зийк. — Просто… не искам да ти навличам неприятности с Джеб и да рискувам да промени решението си да останеш с нас. — Той посочи към другото момче. — Дарън ме следва като изгубено кученце, това му е работата, но… — Той хвърли буца пръст към лицето му. — Но ти си нова и Джеб няма да е доволен, ако се отдалечиш от групата. Най-добре ще е този път да не идваш. Съжалявам.

Навъсих се раздразнено — вампирската ми гордост беше наранена. Само да знаехте! Мога да поваля елен, преди дори да сте го забелязали. Въпреки това премълчах и свих рамене.

— Както искаш.

— Може би следващия път, нали? — рече Дарън и ми смигна. — Ще ти покажа как става.

Аз настръхнах, но Зийк грабна лъка си и се изправи.

— Да тръгваме — рече той и се протегна. — Джеб няма да тръгне без мен, надявам се, затова ако реши да накаже някого, ще пострадам само аз. Хората трябва да ядат, без значение дали това му харесва. Алисън — добави той, когато и аз се изправих, — ще му кажеш ли къде сме отишли? — Зийк ми се ухили. — След като се отдалечим достатъчно, разбира се. Готов ли си, Дарън?

— Разбира се — въздъхна Дарън и нарами лъка и колчана със стрелите. — Нека безплодното усилие започне.

Зийк извъртя очи и го блъсна игриво. Дарън му отвърна със същото и го последва, когато хукна ухилен заднишком. Гледах как мракът поглъща стройните им силуети, които се смаляваха все повече, докато накрая изчезнаха сред хълмовете. След това се наведох, взех третия лък и колчана и се отдалечих в противоположната посока.

— Къде си мислиш, че отиваш?

Въздъхнах и погледнах към Рут, която държеше две димящи купи с храна и се мръщеше неодобрително.

— Измъкваш се, а? — попита тя и присви очи. — На Джеб няма да му хареса. Къде отиваш?

— Защо просто не си измислиш нещо? — попитах я аз, пристъпих към нея и останах доволна, когато отскочи назад. — Нали все това правиш. — Тя се изчерви и усмивката ми стана още по-широка. — Забелязах, че гледаш Зийк и Джеб да ги няма, когато разпространяваш клеветите си. Страх те е, че ще усетят, че лъжеш, а?

Рут изглеждаше така, сякаш е готова да ме зашлеви и част от мен се надяваше да го направи. Бях сигурна, че няма да е толкова самодоволна с някой липсващ зъб. Тя опита да се овладее и стисна купите толкова силно, че кокалчетата на тънките й пръсти побеляха.

— Не знам за какво говориш — рече най-сетне тя, а аз изсумтях. Рут видя лъка в ръката ми, ухили се и вирна брадичка. — Да не си въобразяваш, че ще хванеш нещо? Какво разбираш ти от лов? Ако си мислиш, че Зийк ще забележи жалките ти опити да се изявиш, много си се объркала.

— Да. Като убия елен, за да не умрете от глад заради параноята на един луд, аз ще се изявя. — Извъртях очи. — Какво гениално прозрение! Защо не идеш да кажеш на Джеб?

— Не се прави на много умна — изсъска тя. — Мислиш се за специална само защото си от вампирски град. Да не мислиш, че не виждам как спиш далече от останалите, как се правиш на тайнствена и не казваш нищо за мястото, от което идваш?! — Рут изви отвратено устни. — Просто търсиш внимание, нашето и на Зийк. Личи си по поведението ти.

Този път наистина й се изсмях.

— Еха, ама доста си параноична, а? Зийк знае ли каква невероятна кучка можеш да бъдеш? — изхилих се аз и лицето й стана алено. — Но сега нямам време за това. Забавлявай се с хипотезите си, пръскай отрова колкото си искаш. Аз смятам да свърша нещо полезно. Може би и ти трябва да опиташ.

— Ти си ненормална, разбра ли? — извика тя, когато й обърнах гръб. — Криеш нещо и аз ще разбера какво!

Отдалечих се от лагера и започнах да оглеждам хоризонта, търсейки плячка. Опитах се да не мисля за възможността да се върна, да я спипам в края на лагера, да я повлека ритаща и скимтяща в мрака и да й разкъсам гърлото. Не защото ме дразнеше, при това ужасно много, а защото беше заплаха и вампирските ми инстинкти ми повеляваха да я убия, за да я накарам да замълчи, преди да ме е разобличила.

Опитах да насоча мислите за смърт и насилие към настоящата си задача. Нямах търпение да ловувам отново. Открих група рунтави рогати животни, скупчени до плитък вир, но реших, че са твърде едри, за да се занимавам с тях. Не че не можех да ги убия; ако изгубеха достатъчно кръв, щяха да умрат като всяка друга твар, но ако се върнех в лагера, нарамила такова огромно създание, щях да събудя силни подозрения. Затова обикалях тихо из хълмовете, докато не открих стадо по-дребни сърни и елени, които пасяха по един тревист склон. Оставих лъка и се запромъквах през тревата срещу вятъра, докато накрая толкова се приближих, че виждах как потрепват хълбоците им и долавях миризмата на кръвта във вените им.

Свърши се доста бързо. Малкото еленче, което бях набелязала, разбра какво го е постигнало точно преди да го хвана. Останалите се пръснаха, но аз успях да хвана младока за рогата и да го поваля настрани. Завъртях рязко главата му, счупих му врата и той умря на мига.

Когато падна потрепващ на земята, устоях на порива да забия зъби в шията му — знаех, че неговата кръв няма да ме засити. Вдигнах го на раменете си и тръгнах към мястото, където бях оставила лъка и колчана. Хвърлих трупа, взех една стрела и я забих между ребрата му. Може да бях параноичка, но щеше да ми е трудно да обясня защо нося елен със счупен врат, а не със стрела в тялото.

Хванах го за рогата и бях готова да го повлека, когато долових познат шум откъм пътя. Замръзнах и се зачудих къде съм го чувала, когато на хълма изникнаха два фара и се спуснаха към мен. Стомахът ми се сви, кръвта ми се смрази. Хвърлих се в тревата и се загледах в странните машини, които забавиха ход и спряха от едната страна на пътя. Един едър брадат мъж изключи едната и се изплю в тревата. Другарят му, който беше по-дребен, също спря своята. За миг главата ми опустя, борех се с порива да хукна в мрака и да не поглеждам назад.

Не. Не е възможно. Та аз ги убих.

— Почакай малко — рече по-едрият и тръгна със залитане към тревата. Другият въздъхна.

— Какво правиш, Ед?

— Ами, пикая. Проблем ли има?

Брадатият се извърна и след секунда се чу шуртенето на струя в прахта.

Взрях се в тях и чак ми прималя от облекчение. Това не бяха същите мъже. И този имаше рошава брада, но кафява, а не русолява и беше малко по-широк в раменете. После обаче видях нещо друго: татуировка на лявото му рамо, ухилено куче с остри зъби. Същата като на онези двамата.

Другият измърмори нещо, слезе от машината и бръкна в джоба на якето си. Извади малка бяла кутия, издърпа една цигара с устни, запали я и лениво запуши. Ед приключи, закопча се, обърна се и хвана кутията, която другият му подхвърли.

— Остана ли бира? — попита той, докато изтръскваше цигара от пакета.

— Една кутия.

— Е, дай я насам.

— Майната ти.

Гледах ги и мислех трескаво. От опит знаех, че появата на тези мъже е лоша новина: те бяха жестоки, въоръжени и безмилостни. Ако видеха другите от групата… потреперих. Трябваше да ги спра или поне да се върна да предупредя останалите. Но докато клечах там и ги гледах как си подават сребристата кутия, разбрах, че дори да тичам с всички сили, пак няма да стигна навреме. Знаех колко бързи са чудовищата им. Щяха да се доберат до групата, преди да успея дори да наближа. Трябваше да измисля друг начин.

Друг начин. Разбира се, това беше най-очевидният избор. Нямаше как да не се сетя за него, нищо, че все се опитвах да го игнорирам.

Дали да ги… убия? Тази мисъл беше много изкусителна и усетих, че зъбите ми порастват в отговор. Можех да ги убия, да се нахраня, да скрия телата и машините и никой нямаше да разбере. На кого щяха да липсват тук, в мрака?

Прокраднах се към тях, но тогава си спомних другите двама. И тях бях срещнала на такъв пуст път. Спомних си крясъците им, ужаса и паниката, изписана на лицата им. Спомних си стъклените очи и отпуснатите им крайници и стиснах юмруци. Не можех да го направя. Нали се опитвах да не ставам чудовище. Всяка смърт, всеки отнет живот заради Глада все повече ме сближаваше с моя демон. Ако започнех да убивам наляво-надясно, той щеше да ме превземе напълно и тогава какво щеше да ми попречи да нападна Кейлъб или Зийк в мрака и да им разкъсам гърлата?

А дали да не се промъкна и да повредя някак машините им; да им нарежа гумите или да източа резервоарите? В такъв случай обаче щеше да се наложи да се приближа съвсем и въпреки вампирските ми умения имаше опасност да ме забележат. Дори да успеех да се измъкна, те щяха да разберат, че е идвал някой и да претърсят района. Което нямаше да е добре за групата.

Изръмжах от безсилие. По дяволите, трябваше да сторя нещо. Да ги забавя някак, за да се върна и да предупредя останалите. Огледах пътя и в двете посоки с надеждата да ми хрумне някаква идея и забелязах в далечината голямо дърво, близо до асфалта.

Отдалечих се от хората и забързах към дървото. Стволът му беше дебел и извит, сигурно неведнъж го бе удряла мълния. Клоните му бяха изкривени и приведени, без никакви листа. Като цяло изглеждаше по-скоро мъртво, отколкото живо.

Рев на двигатели разкъса тишината. Мъжете отново бяха запалили машините си и приближаваха, а светлината на фаровете обливаше шосето. Опрях рамо в дънера, натиснах с все сила и набих крака в пръстта и хлъзгавата трева. Отначало упоритото дърво ми се опъна, после стволът се разцепи с рязко изпукване, наклони се бавно към земята и се сгромоляса с тътен, като препречи половината път.

Ревът на машините наближаваше. Ако успееха да избегнат преградата, щяха да стигнат до групата първи и аз нямаше да мога да предупредя никого. Изругах, сграбчих клоните и ги затеглих, като очаквах онези всеки миг да изникнат на билото. Ярки светлини разкъсаха мрака и осветиха дънера, а аз се шмугнах в тревата.

— О, мамка му!

Машините спряха. Мъжете слязоха, единият тръгна към дървото, изрита го и клоните му проскърцаха. Другият се почеса по брадата и го огледа с отвращение.

— По дяволите! — измърмори той, като се взираше в мрака. — Мислиш ли, че ще можем да го заобиколим?

— Няма да прекарам мотора оттам! — изрева другият и вирна пръст към гъстите бурени и храсти край пътя, съвсем близо до скривалището ми. — Последния път спуках гума и беше голям зор, докато я оправя. Освен това другите скоро ще дойдат.

— Е, тогава млъквай и ми помогни да го преместим.

Другият избълва порой от ругатни, но се приближи и сграбчи дънера. Оставих ги да се борят със старото дърво и се отдалечих тихо през тревата.

Хукнах към лагера, който вече беше събран и всички се готвеха да потеглят. Видях Дарън и Зийк с Джебедая и Рут. Дарън държеше няколко кльощави зайци и изглеждаше смутен, а Зийк като че ли спореше с момичето. Бяха твърде далече, за да ме забележат, но долових части от разговора им благодарение на вятъра и напрегнах вампирските си сетива.

— Не ми пука, че палатката й е празна — каза Зийк и протегна ръце в умолителен жест. — Джеб, не можем да я оставим просто така. Кълна се, видях я точно преди с Дарън да идем на лов. Рут, сигурна ли си, че не си я виждала да тръгва след нас или да напуска лагера?

— Не — отвърна тя. Звучеше почти угрижена. — Както ти казах, никой не я е виждал тази нощ и когато разбрах, отидох да проверя в палатката й. Празна е и нещата й ги няма. Не мислиш, че си е тръгнала завинаги, нали?

— Така или иначе — прекъсна ги студеният глас на Джеб, — не можем да я чакаме. Обясних й това още в началото. Ако иска да ни напусне, нейна воля. Ако реши да погази правилата като вас двамата тази нощ — натърти той се втренчи в Зийк, — нейна воля. Последствията са за нейна сметка.

— Е, хубаво е да знам това — рекох аз и се приближих до тях. И четиримата се извъртяха към мен.

— Алисън! — възкликна Зийк с облекчение, а Рут ме гледаше така, сякаш току-що беше погълнала паяк. — Ти се върна. Къде беше? Тъкмо щяхме да…

— Да ме изоставите? Да, забелязах. — Погледнах към Джебедая, който се взираше безизразно в мен. Ако изпитваше вина или гняв, че съм подслушала разговора им, по нищо не му личеше. Сега обаче не можех да се занимавам с това. — Джеб, видях мъже на пътя, идват към нас. Карат странни моторизирани велосипеди и имат пистолети.

— Моторизирани велосипеди ли? — попита Рут и погледна смръщено към Зийк. Джеб обаче мислеше по-бързо.

— Бандити с мотори — рече той мрачно, а Рут ахна. Джеб бързо се обърна към мен и Зийк. — Отведете хората далеч от пътя — нареди старецът. — Трябва да се скрием. Веднага!

След миг се чу слаб рев на двигатели и в далечината засияха фарове. Сред групата настана смут и едно от децата запищя.

С Рут и Зийк бързо подкарахме всички по-далеч от шосето, към хълмистата равнина. Събрах забравените кутии, опаковки и купи от земята и ги хвърлих във високата трева, като правех всичко по силите си да залича следите от присъствието ни.

Бандитите наближаваха, ревът на моторите им огласяше нощта. Скрих се зад един пън, а когато фаровете им осветиха лагера, се прилепих към земята. След миг Зийк дойде при мен и легна по корем точно когато един от бандитите се появи на хълма.

Надникнахме над пъна и видяхме бандитите, яхнали странните си машини. Отново ме порази приликата с двамата, които бях срещнала по-рано. Които бях убила. Единият продължи, но спътникът му внезапно спря в края на пътя и изгаси мотора си. Другият зави, върна се и изгаси двигателя на своя.

— К’во гледаш? — изрева той. Дори от такова разстояние вампирският ми слух различаваше идеално думите. Другият поклати глава.

— Не знам. Стори ми се, че чух нещо. Някакъв писък ей там.

— Сигурно е бил заек. Или койот. — Другият се изплю на пътя и извади огромен автомат. — Да гръмна ли няколко пъти за по-сигурно?

Зийк се напрегна и ръката му посегна към пистолета, но аз я притиснах с длан. Стреснат, той се обърна рязко към мен и аз поклатих глава.

— Недей, не хаби куршумите. Вероятно няма да има нужда. — Бандитът пак запали мотора си и аз долових последните му думи над рева на двигателя: — Чакала ще се вбеси, ако не ги намерим. Сигурен беше, че са някъде тук.

Чакала. Къде бях чувала това име? Беше ми познато, знаех, че съм го чувала някъде. И тогава се сетих — един от бандитите, които бях срещнала на пътя, го бе прошепнал точно преди да умре.

Вампирски майтап… На Чакала… щеше да му хареса.

По гръбнака ми плъзна студ. Това не можеше да е съвпадение — татуировките, моторите, бандитите, които бях срещнала преди. Тук имаше нещо, някой нещо премълчаваше.

— Ние какво сме виновни — сви рамене другият. — Тук няма нищо, а на мен ми омръзна да преследвам призраци.

— Дерек и Ройс със сигурност са се натъкнали на нещо. Освен ако смяташ, че просто са продължили без моторите си.

Другият отвърна нещо, но не чух какво заради рева на двигателите, когато мъжете дадоха газ по пътя. Гледах ги как се отдалечават, докато тътенът на машините заглъхна в далечината, а светлините изчезнаха и всичко отново притихна.

Нашите хора бавно излязоха от скривалището си, сякаш се страхуваха да не вдигат шум.

— Добре! — извиси се гласът на Джеб. — Чуйте ме! Вече не е безопасно да вървим по шосетата. От сега нататък ще избягваме главните пътища. И искам да удвоим стражата на всяка смяна! Зийк, заеми се.

— Да, сър.

— Тази нощ искам да изминем много път, така че да тръгваме!

Джеб пое през полюшващата се трева и останалите го последваха, а аз избързах напред и се изравних с него. Той крачеше, без да ме поглежда.

— Какво беше това? — попитах. Той продължи да ме пренебрегва, но не смятах да го оставя на мира. — Ти познаваш тези мъже — добавих по-тихо. — Кои са те? Теб ли търсят?

— Бъркаш се в неща, за които не знаеш нищо.

— Ами, да, нали затова питам. Ако ще ви помагам, искам да знам пред какво съм изправена.

— Нямаме нужда от помощта ти — рече той с леден глас. — Не сме те молили за нея. Тези хора минаха през ада, върнаха се и оцеляват от толкова отдавна, защото не се съмняват в онези, които са отговорни за сигурността им.

— А може би трябва — рекох аз и Джеб втренчи в мен невъзмутимия си взор.

— Не клати лодката, Алисън — предупреди ме той и вирна дългия си кокалест пръст. Зачудих се какво ли ще стане, ако го скърша като вейка. — Ти си с нас само защото аз го позволих и защото не връщам човек в нужда, но не си част от това семейство. Стигнахме прекалено далеч и минахме през твърде много изпитания, за да позволя на някой като теб да ни изложи на опасност. Ти вече ясно показа пълното си пренебрежение към начина ни на живот и затова няма да оспорваш авторитета ми. Нито ще задаваш въпроси за неща, които не разбираш. — Той отново се обърна напред и ускори крачка, за да се отърве от мен. — Ако не ти се нрави как живеем, свободна си да си вървиш — добави Джеб, без да поглежда назад. — Но ако искаш да останеш с тази група, ще приемеш правилата и ще им се подчиняваш като всички останали.

Взирах се след него, изостанала сред стадото. Правилата. Това вече го бях чувала. Не задавай въпроси. Не привличай вниманието. Дръж главата си наведена, а устата — затворена. Само че аз не бях от типа безмозъчни последователи, особено когато правилата бяха толкова безумни. Щом Праведният Джебедая не искаше да ми даде необходимите отговори, щях да ги получа другаде.

Съвсем случайно изостанах и изчаках останалите да ме подминат, докато се изравних със Зийк. Той ме погледна с тревога, сякаш знаеше, че ще задавам неудобни въпроси.

— Здрасти — рекох аз и той кимна, но не каза нищо. Явно чакаше неизбежния разпит. Сигурно ме беше видял да говоря с Джеб и знаеше, че не съм получила отговори. Макар и дружелюбен и непринуден, Зийк не беше глупав.

— Слушай — продължих аз и извърнах поглед. — Аз… исках да поговорим. Нямах възможност преди да се появят онези, така че, благодаря ти.

Той се смръщи объркан.

— За какво?

— Че не ме изостави. — Все така се взирах в хоризонта, където стадо огромни космати животни тромаво крачеха по хълма. — Чух какво каза на Джеб и Рут. Благодаря, че… се застъпи за мен. Никой не го е правил досега.

Замълчах смутено, а Зийк въздъхна.

— Джеб не е… трудно е да го разбере човек — призна той и аз устоях на желанието да изсумтя. — Иска да защити всички, но знае, че ни води през опасни територии и не всеки ще оцелее. Вече видя как неколцина… умряха, докато се опитваха да стигнат до Едем. Групата ни беше много по-голяма.

Той замълча и бързо си пое дъх. Зачудих се какво ли е видял и колко от приятелите му са умрели пред очите му.

— Единствената грижа на Джеб е да ни заведе до там. — Зийк ме погледна, но не извинително. — Ако това означава, че трябва да остави някого по пътя, той е готов на тази жертва. Решителността му е по-силна от моята и понякога забравям това.

— Защитаваш го, защото е готов да зареже някого и да го остави да умре?

— Понякога за да спасиш мнозина, трябва да жертваш малцина. — Той извърна поглед и на лицето му се появи горчива усмивка. — Джеб казва, че съм твърде мек и инатът ми пречи да бъда истински лидер. Не, аз не искам никой да умира, нито да бъде изоставен, но заради подобна слабост може всички да измрат.

— Зийк…

Исках да му кажа, че това е глупаво и че Джебедая Крос е студено, безразсъдно, бездушно копеле, но не можах, защото по някакъв жалък извратен начин бях съгласна с него. Отраснеш ли в Покрайнините, се научаваш да приемаш неприятните истини. Нищо не беше честно. Светът беше жесток, лишен от милост и хората умираха. Просто така стояха нещата. Не ми харесваше, но старецът имаше известно право.

Въпреки това смятах, че е копеле.

— Все пак… — Зийк сви рамене и ми се усмихна смутено. — Радвам се, че се върна и че ни предупреди навреме да се отдалечим от пътя. Затова и аз ти благодаря.

— Няма нищо. — Замълчах и прехапах устни. Моментът сигурно не беше подходящ, както и всички останали, но се чудех как да повдигна въпроса. Заложих на обичайния си подход и попитах направо: — Зийк… кой е Чакала?

Той се препъна, изгледа ме остро и присви сините си очи. Разбрах, че съм напипала нещо, затова продължих:

— Онези казаха, че Чакала търсел някого. Вас търси, нали? Групата. — Кимнах към хората, които вървяха пред нас. — Кой е той и какво иска от вас?

Зийк си пое дълбоко дъх и бавно го изпусна. Изостана още, озърна се с тревога и погледът му се задържа на Джебедая в челото на колоната.

— Никой от тях не бива да научи за това — прошепна той, когато се приближих до него. — Те не знаят кой е Чакала и е най-добре да си останат в неведение. Освен Джеб само аз знам нещо за него, затова не бива да споменаваш повече името му, разбра ли? — Зийк затвори очи. — И моля те, не казвай на Джеб, че съм ти казал.

Кимнах.

— И каква е голямата тайна? — попитах аз. — Кой е този Чакал, все пак?

— Той е вампир — отвърна Зийк и стомахът ми се сви. — Много могъщ вампир. Предвожда банда мотористи през цялата страна и ни търси. Другите си мислят, че случайно се натъкваме на банди, които искат да ни навредят, и са достатъчно изплашени и без да знаят какъв е той всъщност. Чакала е техен крал и е по следите ни от две години.

— Защо?

— Защото мрази Джеб — обясни Зийк и сви рамене. — Той едва не го е убил веднъж и Чакала няма да го забрави. Затова го търси, за отмъщение, но ще ни избие всичките, ако ни открие.

В това нямаше особен смисъл.

— Казваш, че един крал-вампир е изпратил моторизираната си армия да обикаля из страната, за да намери някакъв човек, който може да бъде навсякъде, и то само защото му е сърдит? — Зийк се извърна и присви очи. — Какво премълчаваш?

— Не мога да ти отговоря — погледна ме умолително той. — Обещах на Джеб да не казвам на никого и няма да наруша обещанието си, каквото и да кажеш. Съжалявам.

Вярвах му, което беше странно. Не бях срещала човек, който не може да бъде изкушен, поласкан или подкупен, но Зийк като че ли беше от хората, които щом са обещали нещо, пазят тайната до гроб. Въпреки това бях бясна, че оставам в мрака на неведението. Особено след като там се спотайваше могъщ крал-вампир.

Потърсих друга тема, друг начин да се добера до тайните, които пазеше толкова грижливо, но нещо друго привлече вниманието ми.

— Чакай малко — прошепнах аз и се смръщих. — Значи се скитате и търсите Едем от две години?

— Мисля че… — Зийк замълча, а после добави: — Мисля, че това лято ще станат три. Или четири? — Той повдигна рамене. — Вече и аз не знам колко са.

— И все още смятате, че Едем е някъде там?

— Трябва да е там — рече трескаво той. — Ако не е, всички, които изгубиха живота си, които ни се довериха… всичко ще е било напразно. — Лицето му помръкна от болка, но той се съвзе и присви решително очи. — С всяка година наближаваме все повече. Чакала и бандата му ни търсят, но няма да ни открият. Твърде далеч стигнахме, за да ни спрат сега. Трябва да поддържаме вярата на хората. Ако разберат, че ни гони вампир, ще изгубят надежда, а понякога тя е единственото, което ни помага да преживеем още един ден.

Звучеше много изморен и аз внезапно осъзнах какво бреме влачи на плещите си, каква тежка отговорност носи въпреки годините си. Спомних си как потъмняха очите му, когато попитах защо групата пътува нощем и как изражението му се промени, сякаш си припомняше нещо ужасно. Смъртта го беше белязала, изгубените животи му тежаха — знаех, че помни всеки и всичко.

— Какво стана? — попитах аз. — Каза, че имало причина да пътувате нощем. Каква е тя?

Зийк затвори очи. Когато ги отвори, приличаше на друг човек — толкова блед, че се беше състарил с години.

— В началото — започна той, очите му потъмняха, а погледът му стана някак далечен — аз бях най-обикновено сираче от групата. Тогава бяхме много повече и твърдо вярвахме, че ще стигнем до Едем преди зимата. Джеб беше убеден, че градът се намира някъде на западния бряг. Когато потеглихме, никой не предполагаше, че ще се скитаме повече от година. — Той поклати глава, очите му пламтяха. — Първо пътувахме през деня, когато чудовищата спят. Изчаквахме няколко часа след залез, преди да устроим лагер, за да се уверим, че наблизо няма Бесни. Мислехме, че излизат веднага след мръкване и ако изчакаме час-два и те не се появят, значи сме в безопасност. — Гласът му изневери и той поклати глава. — Оказа се, че грешим. Бесните… Бесните се надигат, когато те решат.

Зийк замълча и пое тихо дъх.

— Една нощ — продължи тихо той — устроихме лагер както обикновено, около час след залез. На върха на един тревист хълм, без дървета и храсти, в които да са се скрили Бесни. Поставихме стражи по периметъра и си легнахме. Събудих се от писъци — прошепна той, взрян някъде в далечината. Гласът му беше мрачен. — Изникваха право от земята, изпод палатките ни, без предупреждение. Появиха се изневиделица. Нямахме никакъв шанс.

Потреперих от съчувствие. Сякаш виждах как Бесните изникват от пръстта насред лагер от безпомощни спящи хора.

— Съжалявам — казах аз, но знаех колко безлично звучи това.

— Загинаха много хора, повече от половината — продължи Зийк, сякаш не ме беше чул. — Всички щяхме да измрем, ако не беше Джеб. Бях се вкаменил, не можех да помръдна, дори за да помогна на останалите. Въпреки суматохата, той някак си събра оцелелите и успяхме да избягаме, но мнозина останаха. Съпругът на Дороти, родителите на Кейлъб и Рут… — Той замълча и лицето му се изопна. — Заклех се, че повече няма да изгубим никого така. Никога.

— Бил си дете. — Някак се бяхме приближили един към друг и раменете ни почти се докосваха. — Джеб едва ли е очаквал да се изправиш срещу тях сам.

— Може и така да е. — Не звучеше убеден и продължи със сведена глава, забил поглед в краката си. — Но затова не можем да спрем. Дори един вампир да иска да ни избие, дори… да няма Едем. — Зийк потрепери. — Трябва да продължим, всички разчитат на нас да ги заведем там и аз няма да им отнема това. Само вярата ни е останала. — Той заговори още по-тихо и се вгледа в хоризонта. — Понякога се чудя дали е достатъчна.

— Зийк!

Рут подскачаше към нас и се усмихваше сияйно, стиснала тенекиена чаша.

— Заповядай — каза тя, намъкна се помежду ни и му подаде чашата. — Запазих ти малко кафе. Не е много, но поне е топло.

— Благодаря.

Той й се засмя изморено и пое чашата, а тя му се усмихваше и не ми обръщаше внимание. Вгледах се в гърба и бледата й шия и си представих как забивам зъби в гладката бяла кожа.

— Между другото — продължи Рут и ме погледна невинно, — защо на пода на палатката ти има голям процеп? Като че ли нарочно си го срязала с нож. Какво правиш там, животни ли колиш?

Зийк ме погледна и вдигна объркано вежди. Притесних се, но се опитах да запазя спокойствие.

— Може би винаги си е бил там — отвърнах аз, докато мислех трескаво. — Понякога сънувам кошмари, може да съм го разкъсала, докато съм се въртяла.

Зийк кимна и отпи от кафето, а Рут присви очи и стисна подозрително устни. Не ми вярваше. Реших да мина в настъпление.

— А ти защо ми ровиш из нещата? Нещо конкретно ли търсиш? Аз нямам нищо за крадене.

Тя зина от изненада и деликатните й черти се разкривиха от гняв.

— Да крада ли? Как смееш! Аз не крада!

— Това е добре — продължих аз и й се ухилих. — Защото може случайно да убия нещо в съня си. Особено ако тършува из палатката ми през деня. Навик ми е, от вампирския град — първо мушкаш с ножа, после задаваш въпроси.

Тя пребледня и се сви до Зийк, който ме погледна леко притеснено.

— Откачалка — измърмори Рут и ми обърна гръб, за да покаже пренебрежението си. — Както и да е, Зийк, исках да те питам за дажбите. Много сме зле — какво да направя тази нощ и утре?

Той ме погледна извинително, а аз извъртях очи, отдалечих се и ги оставих да си говорят — беше очевидно, че Рут няма да ме остави да разменя и една дума с него. Не че можеше да ми попречи, като нищо бих тръгнала до тях просто за да я дразня, но като я гледах със Зийк и чувах как сърцето й бие по-бързо заради близостта му, а пулсът й пърха диво на шията, за пръв път от онази самотна нощ на шосето усетих как Гладът се събужда в мен.

А и знаех, че много скоро ще трябва да избера някой от тях.

[1] Изход 14:27-31. Стар завет, Синодално издание от 1991 г. — Б.пр. ↑

[2] Еклесиаст 4:1. — Б.пр. ↑

[3] Еклесиаст 4:2-3. — Б.пр. ↑

[4] Псалом 22:4. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 13

— В нея има нещо странно — прошепна Рут.

Отворих очи, когато тихият й, изпълнен с яд глас достигна до мен през брезента. Според вътрешния ми часовник слънцето тъкмо беше залязло, макар че небето още светлееше. Чувах как хората се разхождат из лагера и се готвят за тръгване, но останах в палатката още малко. Дочувах части от разговор и се вслушвах в гласовете.

— Не ти ли се струва странно — продължи Рут настойчиво, — че се появи ей така посред нощ и съвсем случайно се натъкна на Зийк и Кейлъб? Какво изобщо знаем за нея? Защо е обикаляла сама онази нощ — Зийк така и не каза нищо за това. Как е оцеляла толкова време сама?

Обзе ме лека тревога. Това глупаво момиче продължаваше да рови. В гърлото ми се надигна ръмжене, но се наложи да възпра фантазиите си как я отвличам в гората.

— Мисля, че крие нещо — продължи Рут. — Още по-лошо, мисля, че е опасна. Ако идва от вампирски град, може да е всякаква. Може да е крадла или убийца. Няма да се изненадам, ако вече е убивала.

Станах и излязох от палатката. Рут замълча, но виждах, че се взира в мен над главата на Тереза. Възрастната жена изглеждаше невъзмутима, докато сипваше супа в купите, но Матю и Бетани се обърнаха да ме погледнат с широко отворени очи.

Потиснах гнева си и забелязах, че Зийк и Дарън стоят на няколко метра от тях и говорят със съпруга на Тереза, Сайлъс. Възрастният мъж сочеше към небето със съсухрената си ръка, а момчетата кимаха сериозно, сякаш го разбираха. Бях любопитна и тръгнах към тях, без да обръщам внимание на шепота зад гърба ми.

— Сигурен ли си, старче? — попита Дарън, когато приближих. Зийк ми се усмихна, кимна и нещо в корема ми потрепна. Сайлъс изсумтя в бялата си брада и се втренчи гневно в Дарън.

— Лакътят никога не ме лъже — обяви той и рошавите му вежди настръхнаха. — Боли така само когато наближава буря. Върти ме много силно, значи бурята ще е голяма.

Хоризонтът беше чист. Първите звезди блещукаха над дърветата и небето се обагряше в тъмносиньо. Разбирах защо Дарън е скептичен, но Зийк се взираше небето така, сякаш можеше да види приближаващата буря.

— Добре — рече той, когато внезапен порив на вятъра разроши косата му. — Минаха няколко дни, откакто прекосихме онзи поток. Водата ни свършва, така че дъждът идва навреме.

— Ще спрем ли? — попитах аз и Дарън изсумтя.

— Не — отвърна Зийк, без да му обръща внимание. — Освен ако стане твърде опасно, Джеб ще иска да продължим въпреки бурята. Бесните обичат да нападат в лошо време. Не можеш да ги чуеш, че приближават, докато не връхлетят отгоре ти. Не е безопасно да спираме по време на буря.

Спомних си една друга буря, видях как Бесните наближават към мен в дъжда и потреперих.

— Ако изобщо завали — вметна Дарън и Сайлъс пак се намръщи. — Но предполагам, че е по-добре да те убие мълния, отколкото Бесните. Поне ще стане бързо.

— Е, ако не друго, най-сетне ще се изкъпеш — сопна му се Зийк. — Не е чудно, че не успяхме да простреляме нищо, животните надушват вонята ти от километри.

Дарън небрежно му показа среден пръст и Зийк само се изсмя.

* * *

Както бе предсказал Сайлъс, скоро на хоризонта се събраха тъмни облаци и закриха луната и звездите, а вятърът се засили. Просветваха мълнии, зловещи бели нишки се гърчеха из облаците, а гръмотевиците тътнеха след тях.

Падна истински порой — дъждът шибаше лицата и телата ни, дрехите ни подгизнаха. Хората продължаваха да вървят със сведени глави, привели рамене срещу вятъра. Аз изостанах, за да следя за опасности. Освен това не исках някой да забележи, че дъждът не ми пречи, че кожата ми не настръхва от студ, а вятърът не ме кара да треперя. Земята бързо се превърна в мочурище и аз гледах как Зийк дърпа Кейлъб и Бетани през най-трудните разкаляни участъци и ги носи на гръб, когато стане твърде дълбоко. Децата трепереха и Бетани се разплака, защото падна в една локва, която почти я погълна, но Джеб дори не забави крачка.

Дъждът не спираше. Няколко часа преди зазоряване през постоянния съсък на шуртящата вода проникна нов звук — нисък рев. Отначало беше съвсем тих, но се засилваше все повече, докато склонът започна да се спуска и се озовахме на бреговете на тъмна бързотечна река.

Джебедая застана до водата със скръстени ръце и плътно стиснати устни и се втренчи гневно в нея. После се обърна, направи знак на Зийк и аз се приближих, за да чувам гласовете им над рева на водата.

— Дай въжето — нареди Джеб и посочи към раницата на Зийк.

— Сър?

Джеб се намръщи и се извърна, за да огледа отново водата.

— Всички да се приготвят, ще я прекосим.

Приближих се още малко. Зийк се колебаеше и се взираше с тревога в реката.

— Не мислиш ли, че трябва да спрем за тази нощ? — попита той. — Да изчакаме нивото на водата малко да спадне. Течението е твърде бързо за децата.

— Тогава някой да им помага — отвърна Джеб безмилостно. — Трябва да минем на другия бряг още тази нощ.

— Сър…

— Йезекил — прекъсна го Джеб и се втренчи в него. — Не ме карай да повтарям.

Зийк издържа на погледа му няколко секунди и се извърна.

— Накарай всички да се приготвят — каза Джебедая толкова делово, че ми се прииска да му забия един в челюстта. — Щом минем на другия бряг, ще си починем. Но искам първо да се окажем в безопасност.

Зийк кимна неохотно.

— Слушам, сър.

Той отстъпи назад и свали раницата си, а Джеб се обърна и отново се загледа в реката. Погледът му се задържа върху нещо близо до брега, което не можех да видя, и тънките му устни се изопнаха още повече.

Изчаках да се върне при групата, където Зийк и Дарън развиваха въжето, после тръгнах бързо към реката и погледнах надолу. Тя течеше с невероятна скорост, тъмна и гневна. Зачудих се какво си въобразява Джеб — нима наистина беше толкова упорит и бездушен, че да настоява за подобно нещо? Особено когато в групата имаше деца!

Светна мълния и блясъкът й внезапно се отрази в чифт мъртви бели очи. Сепнах се и се вгледах надолу по течението, в една канара близо до водата. Само че вече виждах, че не е канара, а едно от онези рогати създания, които бродеха из равнините на огромни стада. Това беше подуто и по всичко личеше, че е мъртво — лежеше на една страна, устата му бе озъбена, а огромните бели очи — изскочили от орбитите. Повя вятър и аз долових познатата воня на гнило и нещо гадно над водата.

Стомахът ми се сви и аз хукнах да помогна на Дарън и Зийк да развият въжето. Значи Джеб все пак не е гадно копеле. Добре е да го знам. Макар че се зачудих защо не каза поне на Зийк, че в района сигурно има Бесни. Сигурно щеше да е от полза помощникът му да е наясно с това. Може би не искаше да се разчува, за да не се паникьосат останалите или просто не смяташе, че трябва да обяснява заповедите си. Ако не друго, поне решението му да минем на другия бряг вече изглеждаше разумно.

* * *

Бесните се страхуват от дълбоки и бързи води, беше ми казал Канин в болницата. Никой не знае защо — не могат да се удавят, но може би не разбират защо земята под тях вече не ги удържа. Или се страхуват, защото усещат, че реката е по-могъща от тях. Така или иначе, откакто се появиха, не приближават дълбоките води. Запомни това, някой ден може да ти спаси живота.

Зийк взе въжето и нагази в калта към едно дебело дърво край брега, а аз забързах към него.

— Как ще я прекосим? — попитах, докато той увиваше въжето около дънера. Завърза го здраво, погледна ме и се усмихна мрачно, стиснал свободния край.

— Ще се държим за него.

— Как? — Озърнах се към дънера. — Въжето е от тази страна на реката. Няма да ни е от полза, докато не минем на другия бряг.

— Точно така. — Зийк въздъхна и омота другия му край около кръста си. Взирах се в него с тревога и той изкриви лице. — Поне този път вече съм мокър.

Погледнах към кипналата вода и поклатих глава.

— Не е ли малко… опасно?

— Опасно е. — Зийк срещна погледа ми. — Джейк не може да плува, а не искам да рискува друг. Трябва да го направя аз.

Преди да отвърна, той си свали ботушите и якето и ги остави на билото на склона. После, пред очите на останалите, се спусна по насипа, като се хлъзгаше в калта и стигна до водата. Поспря за миг, вгледа се в отсрещния бряг, после в реката и се хвърли в кипящите води.

Подводните течения веднага го уловиха, но той заплува към брега, като гребеше мощно в бурната вода. Гледах как тялото му изскача на повърхността и от време на време потъва надолу. Всеки път, щом изчезнеше, прехапвах буза и стисках юмруци, докато главата му отново изникнеше над водата. Беше отличен плувец, но все пак имаше няколко напрегнати моменти, преди да стигне задъхан до другия бряг. Останалите завикаха възторжено, когато се добра до едно дърво, върза въжето за дънера му и седна тежко в калта. Явно беше изтощен.

Въпреки това се надигна отново, когато останалите тръгнаха към реката и зачака на брега, за да им помогне да я пресекат. Аз изостанах. Рут слезе първа, вероятно нямаше търпение да се добере до Зийк. След нея Сайлъс и Тереза прекосиха ужасно бавно и мъчително, като напредваха едва-едва, стиснали силно въжето.

Дарън се обърна към мен и каза:

— Твой ред е, Алисън.

Подаде ми ръка, а аз погледнах към трите деца, Кейлъб, Бетани и Матю, които стояха сгушени едно до друго на брега.

— Ами те?

— Зийк ще се върне да им помогне — отвърна Дарън. — Ще преведе Бетани или Кейлъб, а аз ще взема другия. Джейк ще помогне на Матю. Не се тревожи, не ни е за първи път. Ще бъда точно зад теб. — Той се усмихна и ми направи знак да тръгвам. — Разбира се, ако имаш нужда от помощ, за мен ще бъде удоволствие да те отнеса на гръб до другия бряг.

— Не, благодаря. — Не приех подадената ръка и тръгнах по въжето. — Мисля, че ще се справя и сама.

Водата беше истински шок, но не заради студа, той не ме притесняваше, разбира се, а защото силата на подводното течение, което се опитваше да ме засмуче, беше впечатляваща. Ако бях човек, който не умее да плува много добре, вероятно щях да се притесня.

Не беше много дълбоко, водата стигаше едва до гърдите ми, но течението ми пречеше на всяка крачка. Някъде зад мен Дарън извика да продължавам и гласът му почти се изгуби в рева на реката. Обърнах се — малката срамежлива Бетани се беше вкопчила в шията му и висеше на гърба му, стиснала здраво очи.

Точно когато се обърнах, огромен дънер се понесе към нас, подскачайки по повърхността на реката. Извиках на Дарън, но дървото се движеше твърде бързо и предупреждението ми закъсня. То се блъсна в него, откъсна го от въжето и той изчезна сред вълните. Бетани успя да изпищи само веднъж, преди да потъне. Не се замислих, просто действах. Пуснах въжето и се гмурнах във водата, а течението ме повлече като парцалена кукла. Пречеше на опитите ми да се добера до повърхността, затъркаля ме по дъното и вече не знаех кое е горе и кое — долу. За няколко секунди се паникьосах… докато осъзнах, че водата не може да ме нарани. Аз не дишах, нямаше опасност да се удавя.

Щом спрях да се боря с течението, стана много по-лесно. Реката ме понесе и аз започнах да се оглеждам за Бетани и Дарън. Зърнах за миг синя дреха и се хвърлих натам. Изминаха няколко безкрайни секунди, докато успея да сграбча отпуснатото, подскачащо във водата момиченце и да го издърпам при себе си. Стараех се лицето му да остане над водата. Забих крака в дъното и усетих как течението се блъска в тях, а после поех към брега. Стигнах до сушата, положих Бетани по гръб и се отпуснах до нея, взирайки се с тревога в лицето й. Търсех признаци на живот, но тя изглеждаше мъртва — клепките й бяха спуснати, устата — леко притворена, а русата й коса — оплетена и полепнала по лицето. Като че ли не дишаше. Долепих ухо до гърдите й, като се опасявах, че няма да чуя нищо. Само че чух. Сърцето й биеше — слабо, но биеше. Тя беше жива.

Надигнах се, прехапах устни и се вгледах в неподвижното дете. Имах известна представа какво трябва да направя, в Покрайнините бях видяла как извлякоха едно момче от наводнена канавка. Спасителят му се опита да го съживи, като дишаше в устата му и натискаше гърдите му, докато останалите зяпаха. За нещастие момчето беше мъртво и майка му отнесе у дома безжизненото му тяло. Страхувах се, че и с Бетани ще стане така.

Е, определено ще стане, ако не сториш нещо, Алисън.

— По дяволите! — изпъшках аз, отворих внимателно устата й и стиснах носа й. — Нямам представа какво правя, да знаеш — предупредих я, преди да се наведа над нея. Трябваше да си напомня да поема дълбоко дъх, за да мога да го изпусна бавно в устата й.

Направих го пет-шест пъти и усещах как стомахът й се издува и свива, но тя си оставаше все така отпусната и безжизнена. Зачудих се дали да притисна гърдите й, както беше направил онзи мъж с момчето, но се отказах. Още не си знаех силата и не исках да й строша ребрата. Почти ми призля от тази мисъл.

На седмото издишане, тъкмо когато бях готова да призная поражението си, Бетани внезапно се задави, изгъргори и започна да кашля, а от устата и носа й рукна вода. Отдръпнах се облекчена, а тя опита да се надигне, преви се на две и повърна вода и кал в тревата. Погледна ме разтреперана и малкото й телце се стегна.

— Спокойно — казах аз, защото си спомних колко изплашено ме гледаше преди. Заради Рут най-вероятно. — Падна в реката, но вече си в безопасност. Когато си готова, ще идем при другите…

Бетани се хвърли към мен, прегърна ме през врата и зарови лице в рамото ми, а аз се сковах от изненада и не знаех какво да направя. Тя подсмръкна и измърмори нещо неразбираемо, а после пак се сгуши в мен. Малкото й вратле беше съвсем близо, на сантиметри от бузата ми. Бяхме съвсем сами; нито Зийк, нито Рут, нито Джебедая Крос можеха да ни намерят. Щеше да е много лесно просто да се наведа и…

Престани. Затворих уста и усетих как зъбите ми се прибират, а после внимателно откъснах детето от себе си.

— Хайде да идем при другите — казах аз и се изправих. — Сигурно ни търсят.

Поне така се надявах. Може би Джебедая вече ни бе обявил за мъртви и беше продължил. Вгледах се в кипящата река и се смръщих. Надявам се Дарън да е оцелял, помислих аз и тръгнах по брега с Бетани. Вече няма как да му помогна.

Вървяхме дълго по калния бряг на реката. Течението ни беше отнесло много по-далече, отколкото предполагах. Бетани хлипаше и подсмърчаше, особено когато се наложи да газим в дълбоката кал, но аз отказах да я нося на гръб. Накрая тя се укроти и се затътри мрачно след мен.

Дъждът най-сетне беше спрял, а зората бързо наближаваше, когато забелязах една фигура да върви по брега към нас. Крачеше решително и оглеждаше калта и водата. Видяхме се почти едновременно и когато наближих, примигнах изненадана. Не беше Зийк, както очаквах, нито Рут, нито дори Дарън.

Беше Джеб.

Бетани внезапно се откъсна от мен и се запрепъва към Джебедая, който — каква изненада! — се наведе и я взе на ръце. Гледах изумена как я утешава и я гали по главата и се зачудих дали това не е някой отдавна изгубен негов близнак, който не е безсърдечно копеле.

Бетани посочи към мен и аз се сковах от стоманения му поглед. Той остави детето и се приближи, а безизразното му лице не издаваше мислите му.

— Поздравявам те за смелостта, Алисън — каза Джебедая, когато стигна на няколко крачки от мен и аз примигнах смаяна за втори път тази нощ. — Не знам как и защо си го направила, но ти спаси един от нас и аз няма да го забравя. Благодаря ти. — Той замълча, после добави много сериозно: — Може би не съм те преценил правилно.

— Ами Дарън? — попитах аз. Не знаех дали да повярвам на тази неочаквана промяна в отношението му. — Търси ли го някой? Добре ли е?

— Дарън е добре — отвърна Джеб, отново без да промени изражението си. — Успя да се хване за дънера, щом изскочи на повърхността, после се заклещи между две скали надолу по течението и го издърпахме на брега. Вече почти бяхме изгубили надежда за теб и Бетани. — Той замълча и погледна детето нежно, почти бащински. — И двете сте големи късметлийки.

Внезапно Джеб се изпъна и пак стана рязък и делови.

— Хайде — нареди той. — Зората наближава и трябва да се върнем в лагера. Реката много ни забави, затова довечера ще тръгнем по-рано. Хайде, бързо.

Последвахме го до лагера, където посрещнаха Бетани с прегръдки и сълзи на облекчение, а мен — с усмивки и кимвания. Тереза дори ми хвана ръката и я стисна с костеливите си пръсти, като нареждаше как бог ме бил изпратил и те били много благодарни, че съм се присъединила към семейството им. Аз се смутих, извиних се и се оттеглих в края на лагера, където обикновено разпъвах палатката си. След като приключих с нея, станах, обърнах се и едва не налетях на Зийк.

— Оп-па!

Той вдигна ръце, за да ме задържи. За миг бяхме толкова близо един до друг, че видях сребърните пръстени около зениците му и долових пулса на шията му. Гладът се обади, но аз веднага го потиснах.

— Извинявай.

Отстъпих назад. Дрехите и косата му още бях влажни и той миришеше на река.

— Аз… просто исках да видя дали си добре — каза Зийк и прокара пръсти през косата си, за да я отметне назад. — Е, добре ли си? Нямаш счупени кости, нито скрити травми, нали? Из дробовете ти не плуват рибки?

Усмихнах се изморено.

— Е, може да има една-две лещанки, но съм сигурна, че ще ги изкашлям до утре — отвърнах аз и той се засмя. Стомахът ми винаги се свиваше, щом чуех смеха му и аз се обърнах към палатката. — Но мисля, че за тази вечер ми стига толкова. Винаги се изморявам след премеждия на косъм от смъртта. — Престорих се, че се прозявам и покрих устата си с ръка, в случай че зъбите ми са се издължили. — Ще се видим утре, Зийк.

Той посегна към мен, преди да успея да се отдръпна, хвана един кичур от мократа ми коса и прекара пръсти през него. Аз се сковах, а Гладът се размърда, озадачен от това неочаквано развитие.

— Алисън.

Усмивката му ме изпълни с топлина и едва устоях на порива да докосна кожата му и да усетя топлината й. Венците ми пулсираха, зъбите опитваха да пробият и аз с мъка се удържах да не пристъпя напред и да наведа глава към шията му.

— Радвам се, че си тук — прошепна той без никакво смущение. — Хубаво е да има на кого да разчиташ. Надявам се, че ще останеш, за да видим заедно Едем.

Той дръпна нежно косата ми и се обърна. Аз се загледах след него, а Гладът, копнежът и онова странно смущение пърхаха в мен. Пропълзях в палатката, завих се през глава с одеялото и се опитах да заспя и да забравя за Йезекил Крос. За допира му, за топлината му, за това колко силно бях пожелала да забия зъби в гърлото му и наистина да го направя мой.

ГЛАВА 14

Равнините не можеха да продължават вечно. На следващата нощ на хоризонта изникнаха няколко дървета. Постепенно ставаха все повече, докато накрая навлязохме в истинска гора. С мъка си проправяхме път през храсталаците и оплетения шубрак и напредвахме съвсем бавно. Хората започнаха да негодуват — в гората беше по-опасно, отколкото в равнините, тя беше трудно проходима, особено сега, когато не следвахме никакъв път. Сред дърветата се криеха хищници — вълци, мечки и разбира се, най-страшното за нас: Бесни.

Не се изненадах, че Джеб остава глух за страховете им и упорито продължава през гората, като спира само за да могат най-малките да си починат и всички да хапнат от почти привършилите провизии. Когато най-сетне опънахме палатките няколко часа преди зазоряване, Зийк и Дарън грабнаха лъковете и пак отидоха на лов. Този път тръгнах с тях.

— Значи умееш да стреляш с лък, така ли? — попита ме Дарън, когато ги последвах в гората. Стори ми се напълно възстановен след падането в реката, видях само една малка драскотина и лилаво-зелена синина на челото му. Зийк го подкачаше, че му била дебела главата, а Дарън отвръщаше, че жените харесвали мъже с белези.

Усмихнах му се, но си мислех, че вдига твърде много шум, за да се доближим незабелязано до някое животно. Пред нас Зийк се движеше доста по-тихо. Дарън шепнеше, но аз се мръщех всеки път щом настъпеше някоя вейка или листата хрущяха под краката му.

— Мисля, че имам някаква представа — отвърнах му аз. — Насочвам острия край към мишената и дърпам тетивата, нали така?

— Не е чак толкова просто — рече той със съмнение в гласа. — Иска се много сила, за да опънеш тетивата както трябва, а и трябва да знаеш как да се прицелиш. Сигурна ли си, че не искаш да ти покажа? За мен ще бъде удоволствие.

Тогава вече се вбесих.

— Знаеш ли какво? Хайде да се обзаложим. Ако застреляш нещо преди мен, ще се махна и ще си ловувате двамата, но ако аз убия първа, ще ме взимате винаги когато пожелая. Става ли?

Той повдигна вежди преценяващо.

— Добре. Давай.

Откъм Зийк долетя камъче. Аз отстъпих, но то се удари в гърдите на Дарън, той се извърна и изсъска. Зийк се смръщи, сложи пръст на устните си и посочи към храсталака пред нас.

Веднага застанах нащрек. Нещо се движеше на петдесетина метра от нас, в шубраците — голям черен силует, приведен ниско над земята. Зийк посегна плавно зад гърба си, издърпа една стрела от колчана, нагласи я и вдигна лъка. Когато дръпна тетивата, аз вдишах бавно, за да усетя миризмата на животното.

Миризмата на кръв, на гнило и на нещо гадно ме удари като чук. Ахнах и прошепнах:

— Зийк, не!

Протегнах ръка, но беше късно. Той пусна тетивата, стрелата излетя към храстите и се заби в целта с глух звук.

Гневен рев разкъса тишината и смрази кръвта ми. Храстите се разделиха и на полянката изскочи огромен глиган, който се пенеше и тръскаше глава. Очите му пламтяха в бяло, не се виждаха нито зеници, нито ириси и от тях по острата му четина капеше кръв. Жълти бивни стърчаха от челюстта му, остри като бръсначи. Той изрева още веднъж и се втурна към Зийк, а аз се хвърлих напред.

Зийк захвърли лъка, извади пистолета и мачетето и стреля няколко пъти в бясното прасе. Видях как от главата, муцуната и врата на глигана шурна кръв, но обезумялото животно не забави ход. Зийк отстъпи от пътя му в последния момент и заби мачетето в хълбоците му.

Глиганът се извъртя с ужасяваща скорост, но аз вече бях извадила меча си и го забих дълбоко в гърба му през плътта и костите. Прасето изквича, обърна се и насочи гнусните си бивни към мен, но гръбнакът му беше прекъснат и задните крака не го слушаха. Зийк се приближи и го прободе отново точно зад черепа, отвори рана на врата му и глиганът се препъна. Вдигнах катаната и я стоварих с все сила в раната от мачетето. Тя потъна в едрия врат на животното, премина през гръбнака, плътта и костите и отдели главата от тялото. То се свлече на земята, преобърна се и краката му заритаха бясно, а главата отваряше и затваряше челюсти в безсилен гняв. Накрая всичко застина.

Свлякох се до едно дърво, отпуснах меча и видях, че Зийк се смъква задъхан на земята. Виждах и мускулите му, които потрепваха от адреналина, и потта, която се стичаше по челото и бузите му, и чувах как сърцето му блъска силно в гърдите.

— О, Господи! — Дарън се приближи разтреперан. В лъка му беше нагласена стрела, но всичко се бе случило толкова бързо, че не беше имал време да я изстреля. — Добре ли сте? Съжалявам, не можах… появи се така внезапно.

Зийк махна с ръка и се изправи, като се хвана за един увиснал клон.

— Няма нищо — рече задъхано той и прибра пистолета си в кобура. — Свърши се. Свърши се и всички сме добре. Али? Добре си, нали? Не те е наранил, нали?

Поклатих глава.

— Добре съм.

— Повече от добре — рече Дарън с възхищение и лека завист. — По дяволите, момиче! Ти му отсече главата! Изгубих облога — можех да ловуваш с нас когато пожелаеш.

Ухилих му се, но усетих, че Зийк ме гледа някак замислено.

— Ти си невероятна — каза той тихо, но после като че ли се съвзе. — Искам да кажа… този меч май е адски остър, щом посече цял глиган. А ти дори не си задъхана.

Това ме изплаши. Нарочно си поех дъх, дълбоко и накъсано.

— Просто още съм в шок.

Постарах се да звуча изтощена и разтреперана. Зийк се приближи — изглеждаше разтревожен, но нещо друго привлече вниманието ми. Когато си поех въздух, усетих гадната гнила миризма на бесния глиган и леко ми се догади, но ме лъхна и миризма на кръв, чиста и незамърсена. Човешка кръв.

— Ехо? — извика немощен непознат глас иззад дърветата. — Има ли… има ли някой? Живи ли сте?

Всички се изправихме сепнато и насочихме оръжията си към мрака.

— Къде си? — попита Зийк и отстъпи към нас. — Покажи се!

— Не мога… — отвърна гласът. — Глиганът… кракът ми! Трябва ми помощ… моля ви!

Вгледах се в гората, опитвах се да определя откъде идва гласът.

— Там.

Посочих към клоните на един стар бор, където тъмен силует се беше свил сред игличките, прегърнал ствола. Миришеше на страх и болка. И на кръв. Много кръв.

Приближихме се предпазливо с насочени оръжия. Тъмният силует постепенно дойде на фокус — мъж на средна възраст с къса руса брада и мръсен син гащеризон. Гледаше ни с изцъклени очи, стиснал зъби от болка.

— Прасето…? — попита той шепнешком.

— Мъртво е — увери го Зийк. — Можеш да слезеш, няма да те нараним.

— Слава богу!

Непознатият почти се свлече от дървото и се приземи с пъшкане. Миризмата на кръв стана още по-силна. Стиснах устни, за да скрия зъбите си.

— Проклетото прасе ме изненада — изхриптя той, облегна се на дървото, протегна единия си крак и изкриви лице от болка. Десният му крачол беше разкъсан до коляното и бе потъмнял от кръв. — Успях да се кача на дървото, но пак ме докопа. Упорита твар, чакаше ме да сляза. Щях да умра, ако не бяхте дошли!

— Имаш ли къде да отидеш? — попита го Зийк и клекна до него. Мъжът кимна.

— Няколко души живеем в една ферма на две мили западно от тук — посочи той с окървавената си ръка и Зийк се изправи.

— Добре. Дарън, върни се при другите и кажи на Джеб какво стана. Предупреди ги, че може да има Бесни в района. Алисън — кимна той към ранения мъж, — помогни ми да го заведем у тях.

Смръщих се. Зийк забеляза колебанието ми, приближи се и ми прошепна:

— Не можем да го оставим тук. Раната изглежда дълбока и е изгубил много кръв.

— Точно така — изсъсках в отговор. — Вероятно вече е привлякъл всички Бесни в околността, а не ми се ще да се бия с тях заради случаен непознат.

— Няма да го оставя — рече твърдо Зийк. — Случаен непознат или не, няма да оставя човек да умре тук. — Погледът му стана по-суров и той сниши глас: — Няма да го оставя, за да го разкъсат демони без души. Няма да стане. Е, ще ми помогнеш ли, или ще се върнеш при другите с Дарън?

— По дяволите! — изревах аз и той се извърна. Глупавото момче не знаеше, че Бесните не са единственото, от което трябва да се бои. Този мъж кървеше и дълбоко в мен Гладът се надигаше. Зъбите напираха във венците и аз почти вкусвах топлината, която щеше да се разлее по езика ми. Зийк обаче вече се навеждаше да помогне на ранения да се изправи. Преметна ръката му през раменете си и го вдигна на крака, а човекът изпъшка и се облегна на него, като сви ранения си крак, а момчето залитна под тежестта му.

— По дяволите! — измърморих отново, минах от другата страна на непознатия и преметнах ръката му зад врата си. Може би ако не дишах, щях да спра да си представям как забивам зъби в гърлото му и всичко щеше да бъде наред.

— Благодаря ви — каза мъжът задъхано и тримата поехме мъчително бавно през тъмната гора. — Аз съм Арчър, Джо Арчър. Семейството ми притежава тези земи или поне ги притежаваше преди заразата.

— Как се озовахте толкова далече от дома, господин Арчър? — попита Зийк и стисна зъби, защото мъжът се препъна. Аз устоях и успях да ги задържа и двамата. — Особено през нощта, когато наоколо бродят Бесни?

Джо Арчър се изсмя смутено.

— Една от проклетите ни кози излезе от ограждението — призна той, клатейки глава. — През деня, когато Бесните спят, ги държим навън, но тя решила да се поразходи из гората, а ако изчезне дори една, губим месо и мляко. Затова тръгнах да я търся. Не мислех, че ще окъснея толкова, но се мръкна по-скоро от очакваното.

— Имате късмет, че сте жив — измърморих аз. Искаше ми се да вървят малко по-бързо. — Ако онзи глиган ви беше ухапал, вместо просто да разкъса крака ви, щяхте да имате много по-сериозни проблеми от една изгубена коза.

Усетих как се сковава, сърцето му ускори ритъма си.

— Да — прошепна той, без да ме погледне. — Извадих късмет.

* * *

Като по чудо, въпреки силната миризма на кръв и ясната следа, която оставяхме след себе си, не ни налетяха Бесни. Излязохме от гората и се озовахме в края на голяма поляна, опасана от ограда от бодлива тел. Зад нея се виждаха прогнилите останки на стар, обрасъл с плевели порутен обор, а до него — ръждив трактор в не по-малко окаяно състояние.

В центъра на полянката се издигаше стена от гофрирана ламарина, дърво и бетон, а зад нея се извисяваше хълмче. На няколко метра от стената, по периметъра й, горяха клади, които озаряваха мрака и го изпълваха с дим. Зад тях зърнах светлини и други постройки.

Преведохме Джо през оградата от бодлива тел и пресякохме поляната. Бяхме изминали половината път до стената, когато отпред се чу вик и някой светна с фенерче право в очите ми. Джо извика в отговор, размаха ръце и светлината угасна. След няколко минути отекна дрезгаво скърцане, портата се отвори и трима души, двама мъже и една жена, се втурнаха към нас.

Напрегнах се по навик, защото по-младият мъж държеше пушка, макар и без да я насочва към нас. Другият беше кльощав и кокалест, но вниманието ми привлече жената. Кестенявата й коса беше прибрана в конска опашка и въпреки че не изглеждаше много възрастна, над слепоочията й видях сиви кичури. Вероятно е била красавица навремето, но сега лицето й бе набраздено от бръчки, а устните — сурово стиснати. По очите й разбрах без капка съмнение, че тук командва тя.

— Джо! — извика жената и се хвърли към нас. — О, слава богу! Помислихме, че си загинал! — Въпреки това ми се стори, че щеше да го зашлеви, ако не беше ранен. — Защо изобщо отиде сам в гората, глупак такъв?! Както и да е! Не ми отговаряй, радвам се, че се прибра. И… — Проницателните й кафяви очи внезапно се приковаха в мен. — Виждам, че трябва да благодарим на двама непознати за благополучното ти завръщане.

— Бъди любезна с тях, Патриша — изпъшка Джо и направи вял опит да се усмихне. — Те ми спасиха живота. Убиха един бесен глиган, без да им мигне окото, не бях виждал такова чудо!

— Така ли? — попита хладно жената, а двамата мъже поеха Джо и той закуцука към къщата. — Да не повярва човек. Е, неведоми са пътищата Господни. — Острият й суров поглед не се отделяше от нас. — Аз съм Патриша Арчър — рече тя рязко — и не знам кои сте, но всеки, който помогне на някой от хората ми, е добре дошъл тук.

— Благодарим ти — отвърна сериозно Зийк. — Аз съм Зийк, а това е Алисън.

— Приятно ми е — изстреля Патриша, наведе се и присви очи. — Нека ви огледам по-добре, зрението ми е слабо. Господ е милостив, млади сте. На колко си, момче? На седемнайсет или на осемнайсет?

— На седемнайсет — отвърна Зийк. — Струва ми се.

— Е, големи късметлии сте да минете през гората сами, без да ви подгонят Бесните. Те са страшна напаст по тоя край.

Напаст ли, зачудих се аз. Като еноти или гризачи? Та бесният глиган едва не откъсна крака на мъжа й!

— Какво търсите чак тук, между другото? — продължи Патриша, но не ми се стори притеснена или подозрителна, а просто любопитна. — Можете да ми бъдете внуци. О, няма значение. — Тя махна с ръка пред лицето си. — Спри да любопитстваш, Патриша! Да влизаме вътре, преди да сме привлекли Бесните. Настоявам да хапнете и да поспите. Имаме свободни стаи, освен това можем да сгреем вода за две топли вани. Струва ми се, че имате нужда.

Топла вана — лукс, за който само си бях мечтала в Покрайнините. Хората казваха, че съществували машини, които подгрявали водата и тя течала направо топла, с желаната температура. Никога не бях виждала такава машина. Зийк обаче поклати глава.

— Благодарим, много сте мила — рече той любезно, — но трябва да тръгваме. Нашите хора ни чакат в гората.

— Ама още ли има? — примигна Патриша и се озърна към дърветата. — Господи, момче, не може да стоят там! Дейвид, Лари! — извика тя и кимна на двама мъже, които стояха до портата. — В гората има още хора — обяви строго тя, щом се приближиха, стиснали пушки. — На зазоряване идете да ги намерите и ги доведете. Всъщност събудете Адам и Върждил, за да ви помогнат.

— Не, няма нужда — започна Зийк, но тя веднага го прекъсна.

— Тихо, момче! Не ставай глупав. Вие помогнахте на един от нашите, сега ние ще направим същото за вас. Не виждаме често хора тъдява. Къде рекохте, че са другите?

Зийк още се колебаеше — или не искаше да издава местоположението на останалите, или се опасяваше да приеме помощ от непознати. Аз обаче погледнах над дърветата, видях, че небето изсветлява и нервите ми се опънаха. Звездите вече бледнееха, зората беше близо.

— На около три мили на югоизток — казах аз и Зийк се намръщи. Не му обърнах внимание и срещнах угрижения поглед на Патриша. — Десетина души са, половината — деца. Но може да се наложи дълго да убеждавате проповедника, много е опърничав.

— Свещеник? — Очите на Патриша светнаха. — О, това е чудесно, тъкмо ще се помоли за Джо. А и казвате, че имало деца? Господ е милостив. Е, какво чакате вие двамата?!

Тя се намръщи гневно на мъжете, а те побързаха да отвърнат „Извинете, мадам“ и тръгнаха към лагера.

— Е — усмихна ни се Патриша. Личеше, че не го е правила от доста време. — Сигурна съм, че сте изтощени. Ще ви покажа къде ще спите, а ако изчакате час-два, ще направим и закуска. — Тя примигна, явно й хрумна нещо. — О, боже, май трябва да помогна на Марта с храната тази сутрин! Все пак нали ще имаме много гости. Насам, ако обичате.

— Защо го направи? — прошепна Зийк, докато следвахме високата кокалеста жена. — Тези хора имат много гърла за хранене, сигурно им е достатъчно трудно.

— Изморена съм, Зийк — отвърнах, без да го поглеждам. — Почти съмна. Гладна съм и цялата съм покрита с кръвта на онзи човек. Не искам да трамбовам пак през гората и за разнообразие ми се ще поне веднъж да спя в легло, а не на студената твърда земя. — Е, за последното излъгах, но нямаше нужда той да го знае. — Успокой се, не мисля, че са канибали или тайни поклонници на вампирите. Освен ако подозираш, че старата дама е демон под прикритие.

Зийк ме погледна раздразнен, после въздъхна и прокара пръсти през косата си.

— На Джеб това няма да му хареса — прошепна той и поклати глава.

— Защо ли не съм изненадана?

ГЛАВА 15

Когато се събудих на следващата вечер, се чувствах… различно. Не зле, нищо не ме тормозеше или притесняваше, но определено имаше някаква промяна. После се сетих. Ами че аз бях чиста.

Отхвърлих завивката и седнах в леглото, после протегнах ръце над главата си и си спомних сутринта как киснех във вана с гореща чиста вода, а парата се издигаше около мен и замъгляваше прозорците. Това беше най-невероятното блаженство, което бях изпитвала от доста време. Да те навали или да паднеш в кална кипяща река не се броеше, а и тук имаше истински сапун, нещо, за което в Покрайнините само бях чувала. Семейство Арчър си правеха сапун от луга, пясък и козе мляко и аз търках пластовете мръсотия и засъхнала кръв със странната жълта буца, докато най-сетне зърнах бледия цвят на кожата си. За съжаление утрото настъпваше и банята ми се посъкрати, но останах във ваната толкова дълго, колкото посмях, докато изгряващото слънце не ме принуди да облека нощницата, оставена на възглавницата ми и да се пъхна под завивките.

Станах и огледах малката стая. Сигурно някога бе принадлежала на дете, ако се съдеше по шарения юрган и избелелите тапети на облачета. Зачудих се какво ли е станало с него, но бързо изоставих тези мисли.

Дочух скръцване в коридора — нещо се движеше по дъските и аз се сковах. Дали имаше някой пред вратата ми? Заслушах се и ми се стори, че чувам стъпки, които бързо се отдалечават и поемат по стълбите.

Леко притеснена, аз се озърнах и видях дрехите си — чисти и спретнато сгънати на една тоалетка. Смръщих се и отново се замислих за изминалия ден. Дали бях заключила вратата? Бях оставила мръсните си дрехи на кървава купчина на пода и явно някой беше влизал, дори само за да ги изпере и да ги върне сгънати, но тази мисъл леко ме изнерви. Какво щеше да стане, ако решаха да ме събудят и не успееха? Ами ако бяха забелязали, че не дишам? Мечът ми лежеше върху дрехите, а не до леглото, където го бях оставила и това ме притесни още повече.

Облякох се и пристегнах катаната на гърба си, като се заклех да не се разделям повече с нея. Не можех да си позволя небрежност, особено сред толкова непознати. Тъкмо наметнах палтото си и се обърнах да изляза, и на вратата се почука.

— Али? — чу се глас. — Стана ли вече? Зийк е.

— Отворено е! — извиках аз. Само че след тази нощ това ще се промени.

Вратата изскърца, отвори се и ми разкри един много чист и усмихнат Зийк, който държеше свещ. Беше облечен с бяла риза и леко торбести джинси, а русата му коса бе бухнала над очите и яката и изглеждаше толкова мека, че сякаш приканваше да я докоснеш. Пистолетът, мачетето, брадвичката и останалите му оръжия си бяха по местата, но той изглеждаше по-спокоен от всякога.

Въпреки че се опитах да го избегна, чувах ударите на сърцето му, тихи и бавни. Усещах как пулсът на шията му отеква в същия ритъм и как кръвта тече из тялото му, гореща и изпълнена със сила.

Веднага прогоних тези мисли. Може би това бе реакция след предишната нощ, когато бях принудена да видя раната на Джо и да усетя миризмата на кръв, която бе пропила всичко. Това да бъда тъй близо до него, без да мога забия зъби в гърлото му, бе засилило копнежа ми още повече. Настъпваше моментът, в който трябваше да се нахраня, иначе щях да обезумея.

А може би се чувствах така заради самия Зийк… което би било проблем.

— Еха! — обади се той тихо, а сините му очи играеха дяволито над пламъка на свещта. — Виж се само. Излиза, че под всичката тази кръв и мръсотия имало момиче! Макар че си по-бледичка, отколкото предполагах.

Изсумтях и се опитах да скрия притеснението си.

— А ти видя ли се?

Той се засмя добродушно.

— Стига де. Тъкмо ставам, но мисля, че Джеб и останалите са в обора. Пристигнали са няколко часа, след като сме си легнали. Поне Марта каза така, след като обясни, че била изпрала долните ми „одежди“ и съм щял да си ги получа утре. — Той сбърчи нос. — Мисля, че старата жена ме сваляше.

— О, моля те, не искам даже да си го представям. — Изгледах го с престорен ужас, когато тръгнахме по коридора. — За протокола ще кажа, че думите стара жена и долни одежди не бива да се използват в едно и също изречение.

Той ми се ухили и тръгнахме по стълбите, а после по тъмните коридори на старата фермерска къща. Тя беше огромна, на два етажа, с високи прозорци, дървени подове и покрив, изкърпван неведнъж. През годините къщата бе разширявана и достроявана и сега задната й част не пасваше особено на предната, но вероятно изпълняваше добре предназначението си — дом за членовете на клана Арчър.

— Къде са всички? — попитах аз, когато слязохме на приземния етаж, без да налетим на нито един от многобройните си домакини. Предната нощ Патриша гордо бе обявила, че три поколения от фамилията Арчър живеят под един покрив: братя, сестри, лели, чичовци, братовчеди, зетьове и снахи, баби, дядовци, изобщо цялото родословно дърво. Бях видяла как поне петима души се засуетиха около Джо, когато последвахме Патриша вътре и предположих, че вероятно поне още толкова спят в стаите си. Къде бяха всички сега? Чувах гласове от кухнята, но останалата част на къщата беше тиха.

Зийк сви рамене.

— Мисля, че почти всички са навън, грижат се за животните, приключват с полската работа и проверяват дали стената е достатъчно сигурна. Марта каза, че денем извеждали козите и овцете на пасището, но нощем ги прибирали. Иначе Бесните щели да ги избият.

— Зийк? — чу се крехък писклив глас от кухнята. — Ти ли си?

Зийк направи физиономия и се скри зад една стена, като дори духна свещта, когато от кухнята излезе дребна белокоса жена, стиснала тиган в кокалестата си ръка. Видя ме и примигна. С дебелите очила и беззъбата си уста ми заприлича малко на гущер.

— О — рече старицата, неспособна да скрие разочарованието си. — Това си ти. Момичето.

— Алисън — поясних аз.

— Да, вярно. — Марта не ме погледна повече, а сълзящите й очи обиколиха осветеното от свещта помещение. — Стори ми се, че чух момчето. Зийк с теб ли е?

— Не — отвърнах категорично, без да поглеждам към ъгълчето, където Зийк яростно клатеше глава. — Не съм го виждала.

— О, жалко — въздъхна Марта. — Сигурно е в обора с останалите. Такова хубаво момче. — Тя подсмръкна, втренчи се в мен и присви очи зад очилата. — А, хубаво, намерила си дрехите си. Мислех да ти кажа, че съм ги изпрала, но ти спеше така дълбоко, че не можах да те събудя. Спиш като мъртвец!

— Така е — размърдах се смутено. Определено ще заключа вратата довечера. Или просто ще я закова. — Сигурно защото бях изморена. Ние… нашата група… спим през деня и пътуваме нощем.

— Спането си е спане. — Марта закима енергично. — А ти, моето момиче, спеше като талпа. — Понечих да отвърна, но тя сякаш изгуби интерес, защото Зийк го нямаше. — Е, ако видиш момчето, да му кажеш, че съм опекла пай специално за него. Момчетата обичат пай. Вечерята ще бъде готова след час. Кажи на твоите хора.

— Ще им кажа — измърморих аз и тя изчезна пак в кухнята. Озърнах се към Зийк с надеждата, че не е усетил смущението ми. Той само сви рамене и аз повдигнах вежда.

— Могъщият ловец — отбелязах саркастично, когато той се измъкна през задната врата към двора. — Може да трепе Бесни и вилнеещи глигани, но бяга като подгонен от една старица.

— Зловеща старица — поправи ме той. Изглежда му беше олекнало, че се е измъкнал от къщата. — Не я чу какви ми ги наприказва, когато станах — толкова си сладък, че ми иде да те сложа в пая. Чувала ли си по-зловещи приказки? — Гласът му се извиси с няколко октави и стана треперлив и накъсан: — Днес за десерт има пай с ябълки, пай с боровинки и пай с Йезекил.

Засмяхме се и гласовете ни отекнаха между стените на къщата. В сумрака навън бе хладно и мъгливо, а когато си поех дъх, усетих миризмата на дим, пръст, животни и тор. Чисти миризми, много по-чисти от тези в Покрайнините и улиците на пустите градове. Пилета щъкаха из двора пред нас, а едно рунтаво черно-бяло куче седеше до ръждясалия трактор и ни зяпаше. Всъщност се взираше в мен и оголи зъби, щом срещнах погледа му, но Зийк не забеляза това.

— Сега е мой ред — рече той, като се взираше в краката си, докато вървяхме по разкаляната пътека към обора. Погледнах го и се намръщих, а той ритна едно камъче в тревата и го проследи с поглед. — Благодаря ти, че ми помогна с Джо и че уби онова прасе… с две думи, че ни спаси живота. Мисля, че ако не… ако не беше ти…

Свих рамене.

— Няма проблеми — смутено отвърнах аз. — Ти щеше да направиш същото за мен, както и Дарън, а и ми се струва, че извадихме голям късмет снощи. Никой не пострада.

— Разминах се на косъм — прошепна Зийк почти на себе си. — Усетих как бивните му одраха крака ми. Слава богу, че не разкъса кожата. Ако Джеб разбере…

— Какво?

— Нищо. Няма значение. Просто ще… ще ми чете конско, това е. — Гледах го настойчиво, но той не срещна погледа ми. — Както и да е, само исках да ти благодаря. — Зийк сви рамене. — Можеш да движиш с мен и Дарън винаги когато пожелаеш.

— Да движа?

— Знаеш какво искам да кажа.

Бяхме стигнали до обора — избеляла сива сграда, която миришеше на слама и кози. Вътре сияеше жълта светлинка, чуваха се гласове на хора и блеене на добитък. Влязохме през големите двойни врати и видяхме, че Джеб стои до тях и говори с Патриша, а останалите се бяха настанили върху бали сено или се облягаха на перилата над яслите. Матю седеше в ъгъла с шише мляко и едно малко козле в скута, а Кейлъб и Бетани го гледаха възхитено.

— Благодарим ви за гостоприемството — тъкмо казваше Джеб. — Благодарим, че ни предлагате подслон, но не искаме да ви притесняваме.

— О, Джебедая, престанете — рече Патриша. — За нас не е проблем. Всички сте добре дошли, останете колкото пожелаете. Имаме достатъчно храна, има и място, ако не възразявате да спите в обора. Е, малко е странно, че спите през деня, но не съм дошла да ви съдя, о, не. — Тя хвърли поглед към останалите от групата и се усмихна на Матю, Кейлъб и малкото козле. — Знам, че е рано за такова решение — продължи тя почти с копнеж, — но ако решите да останете за постоянно, винаги можем да разширим къщата. Вече сме го правили, ще го направим отново.

— Не можем да останем дълго — рече Джеб категорично. — И ви моля да не се намесвате в режима ни, но вероятно ще успеем да се отплатим някак за гостоприемството ви.

— Та вие спасихте един от нашите, това е достатъчно, проповеднико — отвърна Патриша и лицето й стана мрачно и сериозно. — Но ако наистина искате да помогнете, може да изпратите двама мъже да пазят стената нощем, да поддържат огньовете и да наглеждат животните. Нали сте нощни птици.

— Да — кимна Джебедая и ни видя как стоим пред вратата. — Да, това можем да направим — продължи той, кимна на Зийк и го потупа по рамото, щом се приближи. — Вече познавате сина ми — рече Джебедая с гордост. — Йезекил ще се заеме с разпределянето на нощната стража и с всичко останало, което трябва да се направи.

— Хубаво ще бъде да има повече хора на пост — каза Патриша и се усмихна напрегнато на Джеб. — Благодаря, проповеднико, приемаме предложението ви. Ще кажа на Дейвид и Лари да покажат на момчетата ви какъв е редът тук през нощта.

Кимнаха си, и двамата сковани, делови лидери, които явно изпитваха взаимно уважение. За секунда ми хрумна абсурдната мисъл, че биха били доста хубава, макар и ужасяваща двойка и се изсмях с глас.

Три чифта очи се извърнаха към мен.

— А това е Алисън — рече безизразно Джеб без капчица гордост. — Тя е най-новият член на нашето семейство и Йезекил казва, че била доста ловка с меча. Изглежда е посякла развилнелия се глиган почти съвсем сама.

Думите му звучаха кухо и сковано. Не ме обвиняваше, но със сигурност не ме и хвалеше.

Е, явно затоплянето на отношенията ни при срещата край реката е останало в миналото. Предполагам, че държи да запази суровото си амплоа за пред останалите.

— Да, запознахме се — рече Патриша и се усмихна одобрително. — Джо каза, че ви видял от дървото. Била си бърза като вихър.

Свих рамене с неудобство, но за щастие Зийк се намеси.

— Как е Джо?

Стори ми се искрено загрижен. Все още се изненадвах как е възможно толкова да се тревожи за един непознат. Патриша доби мрачно изражение.

— Жив е — прошепна тя. — Сега всичко е в Божиите ръце.

* * *

По-късно през нощта се появиха Дейвид и Лари, двама от по-възрастните мъже и ни обясниха какво трябва да се направи. Най-важна беше охраната на стената, която ограждаше фермата и възпираше Бесните. От вътрешната й страна бяха изградени платформи и пътечки, които осигуряваха на стражата видимост към полето и гората. Постове трябваше да има не само на платформите, но и край огньовете, които горяха отвън и трябваше постоянно да се подклаждат. Налагаше се да оставим някого и в обора, защото животните започваха да нервничат, когато надушеха Бесен.

Зийк, Дарън, Джейк и аз щяхме да помагаме на нощната стража. Рут също изяви желание, за да е близо до Зийк, но за тази работа се искаше да можеш да стреляш с пушка, а деликатната малка Рут се боеше от оръжия. Затова й възложиха да наглежда овцете и козите, а на мен ми показаха как да стрелям с ловна пушка. Опитах се да скрия задоволството си от физиономията й, когато ми подадоха оръжието без капка колебание, но не ми беше лесно.

— Добре — рече Зийк, като гледаше над дулото към полето долу. Намирахме се на платформата, която бе най-близо до гората и до мястото, откъдето бяхме излезли с Джо предишната нощ, а Зийк беше приклекнал, опрял лакти на перилата. — Навремето имах такава пушка, и то с мерник. Много лесно целех дивеча с нея, но я изпуснах от едно дърво и магазинът се счупи. — Той направи физиономия и свали пушката. — Джеб… не остана никак доволен.

— Според теб колко ще останем тук? — попитах аз и се облегнах на перилата. Надявах се паянтовите дъски да успеят да ме удържат. — Не е привично за Джеб да спира за толкова дълго. Защо изобщо реши да останем няколко нощи?

— Каза, че искал да остане, докато „проблемът с Джо“ се разреши — отвърна Зийк. — Патриша го помоли да се моли за него, но ми се струва, че има и нещо друго. Мисля, че иска да се увери, че не сме пуснали демон в къщата.

Демон ли?

В този миг някакво движение в полето привлече вниманието ми.

— Зийк — прошепнах аз и посочих към гората. — Бесни.

Зийк се изправи и вдигна пушката. Гледах как чудовищата приближават, а отвратителната им воня на гнило се носеше по нощния бриз. Бяха трима — бледи и съсухрени — и вървяха през полето право към стената. Движеха се странно, понякога на четири крака, понякога прегърбени и аз настръхнах от конвулсивната им неравна походка. Двама бяха чисто голи, но по тялото на третия още висяха дрипи, които метяха калта.

— Бесни! — извика Зийк и гласът му отекна из ограждението. Дарън и Лари веднага слязоха от отсрещната платформа и забързаха към нас. Качиха се и дъските изскърцаха под тежестта им, а аз отстъпих, за да им направя място. Зийк опря коляно в земята и се прицели в Бесните, но Лари го спря.

— Недей да хабиш патрони — предупреди го той, присви очи и се втренчи през дима от огньовете. — Още са твърде далече и е почти невъзможно да ги убиеш с един изстрел. Нека се приближат, за да се прицелиш по-добре и тогава стреляй. Може изобщо да не стане нужда.

Бесните внезапно спряха и се втренчиха в стената с празни гладни изражения. Зийк и Дарън ги държаха на мушка, но те като че ли знаеха колко могат да се приближат, без да бъдат застреляни. Поеха по края на полето, като се провираха под дърветата и през храстите и така и не се приближиха достатъчно за точен изстрел.

До мен Зийк изсумтя от яд, а аз се взирах изумено в него. Раменете му бяха сковани и напрегнати, в очите му блестеше омраза.

— Хайде, де — шепнеше той и студеният гняв в гласа му ме изненада. — Елате насам, само още няколко крачки.

— Спокойно, момче — обади се Лари. — Не бъди нетърпелив. Не искаме да вдигаме шум и да привлечем още Бесни.

Зийк не отговори, беше съсредоточен изцяло в целта. Сега изглеждаше различен, не като усмихнатото добро момче, което познавах. Сега виждах мрачен непознат със студени безмилостни очи и каменно изражение. Изпитах лека тревога. В този миг приличаше също на Джеб.

— Вече са по-предпазливи — прошепна Лари, като се взираше в мрака с присвити очи. — Преди няколко години идваха на пълчища и по цяла нощ щурмуваха стените, за да намерят пролука. Убихме няколко — тези проклетии не мрат лесно — преди да се сетим за огньовете. Още се мотаят наоколо — посочи той към края на гората, — но много рядко приближават. Обикновено просто проверяват дали има огньове и после си отиват. Вижте, тръгват си.

Бесните изчезнаха сред дърветата, а Зийк и Дарън отпуснаха рамене, изправиха се и свалиха пушките. Зийк изглеждаше разочарован.

— Ще се върнат — рече Лари без тревога или примирение. Просто го обяви, като факт. — Винаги се връщат. — Той потупа Дарън по рамото. — Стига де, какво има? Да се връщаме на поста си. Понякога заобикалят и налитат от другата страна, подлите копелета.

Дарън и Лари слязоха от платформата ни и тръгнаха към тяхната. Лари вече описваше и други „стратегии“ на Бесните, ако може така да се каже. Зийк остави пушката и се облегна до мен на перилата. Раменете ни почти се докосваха, докато се взирахме към полето.

— Добре си живеят тук — рече той, но без подигравка или сарказъм, а почти с копнеж, ако не и завист. Изсумтях и скръстих ръце, за да скрия смущението си от онова, което бях видяла преди миг.

— Какво му е хубавото да живееш зад стена, ограден като добитък, под постоянна заплаха от Бесни? Прилича на миниатюрен Ню Ковингтън, само че без вампири.

Освен един.

— Но имат дом — рече Зийк и ме изгледа косо. — Семейство са, сами уреждат живота си и да, може и да не е съвсем идеален или сигурен, но поне имат нещо, което им принадлежи. — Той въздъхна и прокара пръсти през косата си. — Не са като нас. Все скитаме, без да знаем на какво ще се натъкнем, без да имаме дом, в който да се върнем…

Копнежът в гласа му бе осезаем. Усетих рамото му да се опира в моето и ръцете ни се докоснаха. От Зийк струеше топлина. Не се погледнахме, само се взирахме в тъмната гора.

— Къде беше твоят дом? — попитах тихо аз. — Къде си живял преди всичко това, преди да тръгнете към Едем?

— В малка жълта къщичка — прошепна Зийк, а гласът му бе някак далечен. — В предния двор висеше автомобилна гума. — Той примигна и ме погледна смутено. — О, не ти трябва да слушаш за това, много е скучно. Нищо особено.

Погледнах го объркана. Цял живот бях вярвала, че съществуват само вампирски градове, пустош и Бесни. Фактът, че някъде има селища и градчета, колкото и отдалечени едно от друго да бяха, ме изпълваше с надежда. Може би светът не беше така пуст, както си мислех.

Не му го казах, просто свих рамене и настоях:

— Разкажи ми.

Той кимна и замълча, сякаш събираше спомените си.

— Не помня много — започна Зийк, докато се взираше в мрака. — Живеехме в една котловина в планините. Градчето беше доста малко, всички се познавахме. Бяхме много изолирани и дори не помисляхме за Бесни, за вампири и за всичко, което се случваше навън. Затова когато Бесните дойдоха, бяхме напълно неподготвени. Всички, освен Джеб.

Той замълча и си пое тихо дъх, като се взираше в мрака и в нищото.

— Дойдоха първо в нашата къща. Помня как дращеха по прозорците и разбиваха стените, за да влязат. Мама и татко ме скриха в един дрешник и аз чувах писъците им през вратата.

Зийк потрепери, но гласът му остана спокоен, сякаш това се беше случило на някой друг и той нямаше нищо общо с момчето в тази история.

— Следващото, което си спомням ясно, беше как вратата се отваря, а там стои Джеб и ме гледа. Взе ме при себе си и живяхме заедно няколко години.

— И останалите ли са от твоя град?

— Повечето. — Зийк пак хвърли поглед към мен. — Отначало бяхме повече, а и прибирахме хора по пътя, като Дарън, но да, групата е предимно от моя град. След нападението на Бесните хората се изплашиха, не знаеха какво да правят. Затова слушаха Джеб, обръщаха се към него за помощ, молеха за съвета му. С времето започнахме да се събираме в старата църква всяка седмица за около час и той ни говореше. Не искал пак да става проповедник, все това повтаряше. Но хората идваха. И не след дълго той… се сдоби с последователи.

— Но… Джеб вярва, че Господ е изоставил този свят. — Погледнах го объркана. — Не вярвам това да се е приело добре.

— Ще се изненадаш. — Зийк сви рамене. — Хората имат отчаяна нужда от водачество, а то не е толкова безнадеждно, колкото си мислиш. Джеб вярва, че макар Господ да не бди вече над нас, трябва да продължим да се борим със злото, докато сме на този свят и не бива да се поддаваме на покварата на демоните. Само така ще спасим душите си след смъртта.

— Колко ведро!

Зийк се усмихна леко.

— Той наистина срещна доста силна съпротива, но това като че ли не го притесняваше. Джеб никога не е бил особено привързан към града, за разлика от мен. Като се замисля, той май не смяташе да остане. Особено като се има предвид на какво ме учеше.

— И на какво те учеше?

— На всичко, което знам — да стрелям, да се бия. Отивахме в хълмовете зад града, през деня, разбира се, а той ми показваше как да оцелея в пустошта. Застрелях първия си заек, когато бях на шест. И плаках, докато го чистехме. Но — продължи той — онази вечер една съседка взе заека и го сготви. Всички седнахме около масата в кухнята и го изядохме, а Джеб беше толкова горд. — Зийк се засмя стеснително и поклати глава. — Онова бе моят дом, колкото и откачено да звучи, а не това безкрайно странстване. Не някакъв незнаен град, който може би никога няма да открием. — Той въздъхна тежко и погледна към обора, а изражението му ясно говореше за бремето, което носи. — Е, както и да е — завърши Зийк, прогони меланхолията и пак се загледа в гората. — Затова си мисля, че на Арчърови им е добре тук. Въпреки Бесните, стените, огньовете и всичко останало. — Той най-сетне се обърна към мен и се усмихна дръзко. — Хайде, кажи ми какъв сантиментален идиот съм, но това е моята история.

— Не си — отвърнах. — Мисля, че си твърде суров към себе си, мисля, че Джеб не бива да очаква да се грижиш за всички, но не мисля, че си идиот.

Зийк се усмихна, този път наистина, но продължи закачливо:

— А за какъв ме мислиш?

За наивен, смел, безкористен и невероятен. За твърде добър, за да оцелееш в този свят. Той ще те пречупи, ако продължаваш така. Доброто никога не оцелява.

Не казах нищо подобно, разбира се. Просто свих рамене и отвърнах:

— Няма значение какво мисля аз.

— За мен има — рече Зийк почти шепнешком.

Погледнах го. Очите му изглеждаха тъмносини на лунната светлина, а косата му — сребриста. Кръстчето блещукаше на гърдите му и примигваше с метален блясък, сякаш като предупреждение, но аз не можех да откъсна очи от лицето му. Той съвсем бавно се отдели от перилата, наведе се и посегна да отметне един кичур от бузата ми.

Пръстите му докоснаха кожата ми и в мен избухна топлина, подобна на електричество. Чух сърцето да бие в гърдите му, а вената пулсираше под брадичката му. Миризмата му ме завладяваше — на топлина, кръв и живот, смесена с някак далечен аромат на земя — неговият собствен мирис. Представих си как го целувам, как прокарвам устни по шията му, как топлата кръв нахлува в устата ми. Усетих, че зъбите ми се удължават, докато се накланях към него.

— Зийк!

Гласът на Рут раздра тишината, раздели ни и ми върна разсъдъка. Изправих се ужасена и отидох до ръба на платформата, за да изложа лицето си на вятъра. Какво ставаше, по дяволите, защо си играех с огъня? Ухапех ли сина на проповедника, със сигурност щях да бъда отлъчена и преследвана. Джеб беше непреклонен по отношение на пътя, който трябваше да следват, но имах чувството, че за мен ще направи изключение. По-лошото беше, че Зийк щеше да разбере каква съм и да ме намрази.

Също така, прошепна една мрачна частица от ума ми, какво ще стане, ако не успееш да се спреш? Ако изпиеш до дъно светлината и топлината му, какво ще остане от него?

Потреперих и заповядах на зъбите си да се приберат, като потиснах желанието и Глада, който идваше с него. Спомних си как едва не се целунахме и се зачудих това ли щях да направя, или се навеждах, за да разкъсам гърлото му.

— Зийк! — отново извика Рут, без да подозира какво се разиграва на платформата. — Госпожа Арчър иска да ти кажа, че огънят отвън трябва да се подклажда. Купчината с дърва е зад цистерната с водата. Ще ти я покажа, ако слезеш.

— Аз ще отида — обадих се аз, когато Зийк се наведе над перилата, за да й отговори. Той ме изгледа объркано, но аз се обърнах и тръгнах към стълбата, преди да е успял да каже нещо. Ако Рут искаше да остане насаме с него, така да бъде. Ето, имаше този шанс. Точно сега трябваше да бъда далече от Зийк. За да не направим нещо, за което ще съжаляваме.

— Алисън! — извика той, за да ме спре. Погледнах го от стълбата и видях, че ме наблюдава с тъга и объркване. — Извинявай. Не биваше да… помислих си, че… — Зийк замълча, въздъхна и пак прокара ръка през косата си. — Не си отивай. — Той се усмихна с надежда. — Ще се държа прилично, обещавам.

Но аз няма да мога.

Поклатих глава и слязох, като оставих пушката си горе, опряна на перилата. Усещах погледа на Зийк, но не вдигнах глава.

Рут, естествено, ме изгледа кръвнишки, но аз не й обърнах внимание и продължих към цистерната с вода в другия край на двора. Чух я как се качва по стълбите, за да иде при Зийк и се насилих да продължа. За щастие настойчивото й обожание щеше да му попречи да ме последва, макар че част от мен го искаше.

Така е по-добре, казах си, докато подминавах обора. Оттам се чуваха тихи гласове и блеене — останалите от групата се възползваха от неочакваната почивка, вероятно облекчени, че не трябва да бродят из пълната с Бесни гора. На косъм беше, помислих си аз и бързо продължих нататък, преди да ме е видял някой. Какво ще правиш, ако Зийк разбере? Мислиш ли, че би те харесвал, ако знаеше каква си всъщност? Изсумтях. Нали го видя как гледаше Бесните? Ще ти забие кол в сърцето или куршум в главата, без да се замисли. Ще те предаде, също като Лепката.

Стигнах до една малка барачка до цистерната — дървен навес с три стени и тенекиен покрив. Под него бяха натрупани цепеници и аз тъкмо започвах да товаря дърва в една ръждива ръчна количка, когато чух тих стон.

Хванах дръжката на меча и зачаках неподвижно. Чух го отново — тих, болезнен човешки стон. Идваше от другата страна на барачката. Без да изпускам дръжката на меча, аз я заобиколих, готова да го изтегля. Щом видях кой е, отпуснах ръка.

Зад барачката имаше голяма метална клетка с дебели железни пречки, поставени нагъсто, колкото да се вижда през тях. Вратата беше с две резета от външната страна, заключена с катинар и вериги. Метални решетки минаваха дори по пода на клетката и отделяха затворника от земята. Над тях имаше тънък слой слама, който вече бе просмукан с миризмата на урина, йод и кръв.

На едно одеяло в ъгъла се беше свил човек. Познах брадатото му лице, когато вдигна глава към мен.

Примигнах.

— Джо? — прошепнах аз. Това беше мъжът, когото със Зийк бяхме извели от гората. — Какво правиш тук? — попитах смаяна. Надушвах кръвта му и разкъсаната плът под превръзките. Той беше тежко ранен и трябваше да лежи в легло или поне в стая, където да се грижат за него. — Кой те затвори тук? — Стиснах една от металните пречки. Той се втренчи в мен с мътни очи и аз отстъпих ядосана. — Ще извикам Патриша, тя ще те пусне. Само почакай!

— Не — изхриптя Джо, вдигна ръка и започна да кашля и да трепери под завивката. — Не, всичко е наред — продължи той след малко. — Глиганът разкъса крака ми. Трябва да стоя затворен, докато се уверят, че няма да се превърна.

— Значи са го направили нарочно? — Върнах се, стиснах отново решетката и се вгледах в него. — И ти си им позволил? Как е кракът ти?

— Грижат се добре за него — отвърна Джо и сви рамене. — На сутринта някой ще дойде да смени превръзката. Не е толкова страшно, колкото изглежда. Мисля, че имам шанс.

Вгледах се в изпитото му потно лице, видях болката, която блещукаше в очите му, и поклатих глава.

— Не мога да повярвам, че са те оставили тук като животно. Аз щях да пищя и да изкривя решетките, за да се измъкна.

— Аз искам да бъда тук — настоя той. — Ами ако умра в къщата и се превърна, без никой да забележи? Докато всички спят? Ще избия цялото си семейство! Не. — Джо се облегна назад и придърпа одеялото. — Така трябва, тук не представлявам опасност за никого, семейството е в безопасност. Само това ме интересува.

— Добър човек си — чух глас зад гърба си.

Извъртях се и видях, че Джеб стои до клетката и наднича вътре с безизразно лице. Движеше се безшумно като вампир, изобщо не бях чула приближаването му.

— Виж, Алисън — рече Джеб, но не ме погледна. — Това е човек, който мисли за сигурността на семейството, а не за собствения си кратък живот. Всъщност всички тук разбират какво е нужно, за да опазиш цялото, а не няколко индивида. Именно затова са оцелели толкова дълго.

— Значи според теб като заключиш един ранен човек като куче, без лечение и грижи, правиш най-доброто за него?

Стоманените очи се извърнаха към мен.

— Ако душата на този човек е заплашена от поквара и има риск тялото му да се поддаде на мрака, той вече не е човек. Той е демон, а демонът трябва да бъде възпрян. Да, вярвам, че това е най-доброто решение в случая. Заради безопасността на непокварените хора. — Отворих уста да възразя, но той ме изпревари: — Ти какво би направила?

— Аз… — Джеб вдигна вежди в очакване, а аз го изгледах кръвнишки. — Не зная.

— Ти и Йезекил. — Старецът поклати глава. — И двамата отказвате да видите света такъв, какъвто е. Това обаче не е моя грижа. Сега ме извини, но трябва да се моля за душата на този човек. Вероятно все още може да бъде спасена.

Той се обърна с гръб към мен, сведе глава и тихо заговори, а Джо стори същото в клетката. Аз се върнах при навеса и започнах да трупам дърва в ръчната количка, като ги хвърлях така, че да вдигам възможно най-много шум.

Знаех, че по един нездрав, извратен начин Джеб всъщност е прав. Всеки, ухапан от Бесен, без значение дали е било куче, скункс или човек, можеше да се превърне. Това бе нещо различно от превръщането във вампир; за да станеш вампир, трябва да пиеш кръв от създателя си. В моя случай вампирската кръв на Господаря Канин ме бе направила достатъчно силна, за да се преборя със заразата, а и той ме бе открил веднага след нападението. Въпреки това пак извадих голям късмет — повечето вампири продължаваха да създават Бесни, когато се опитаха да се сдобият с поколение.

Бесът обаче беше много по-силен и сигурен. Всеки случай беше различен, така ми каза Канин. Обикновено зависеше от това доколко сериозна е раната, от силата на духа на жертвата и от волята й да се пребори с инфекцията. Вирусът се разпространяваше бързо, придружен от изгаряща треска и силна болка, докато накрая убиеше гостоприемника си. После тялото се надигаше, напълно променено — като Бесен, който носи същия смъртоносен вирус.

Знаех, че предпазните мерки, взети от семейство Арчър, са необходими. Макар че жертвата бе част от семейството им, те не можеха да рискуват Джо да побеснее. Въпреки това обаче настръхвах при мисълта, че е заключен в клетка съвсем сам и чака смъртта. Запитах се какво ли би казал Зийк. Дали щеше да се разстрои като мен, или да вземе страната на Джеб и да твърди, че така е редно?

Зийк. Прогоних мисълта за него и хвърлих още една цепеница в количката, но толкова силно, че тя отскочи от купчината и се удари в стената на навеса. Онзи миг на платформата нямаше да се повтори, колкото и да ми се искаше. Не можех да си позволя отново да се приближа толкова до него. За доброто и на двама ни.

Рут и Зийк още бяха горе и седяха един до друг, когато се върнах с натоварената с дърва и клони количка. Не се качих при тях. Вместо това гледах как Лари подхранва огньовете — хвърляше дървата по няколко улея, които водеха право към пламъците. Така не се налагаше да излиза от заграждението и това много ме впечатли. Вместо да търчат навън и да изкушават ордите Бесни, които дебнеха в гората, Арчърови бяха измислили много хитър начин да разрешат проблема, без да се излагат на риск. Възхитих се на находчивостта им.

След като подсилихме огньовете, аз тръгнах към обора, за да съм по-далече от Зийк и Рут. Може би той трябваше да й покаже как да стреля с моята пушка. Това щеше да й хареса, а през това време аз щях да се грижа за добитъка. Всичко бих правила, само да съм далече от него.

Когато отворих вратата и влязох в обора, вътре беше топло. Животните дремеха спокойно, а повечето хора от групата ни бяха навън или в къщата, помагаха на стражите или изпълняваха други задачи. Тереза, Сайлъс и най-малките обаче бяха останали тук. Старият Сайлъс дремеше в един ъгъл, завит с няколко одеяла и хъркаше с отворена уста, а Тереза седеше до него, кърпеше една завивка и си мърмореше под нос. Усмихна се и ми кимна, когато влязох.

— Алисън!

Иззад една преграда изникна Кейлъб и тръгна към мен, а срамежливата малка Бетани го следваше, стиснала бутилка в мърлявата си ръка. Кейлъб едва удържаше в ръцете си едно петнисто козле, което блееше и се извиваше немощно. Аз бързо клекнах, взех козлето и го притиснах до гърдите си. То малко се успокои, но още блееше жално.

— Няма си майка. — Кейлъб сякаш щеше да се разплаче, избърса лице и остави мръсна следа на бузата си. — Трябва да го нахраним, но не иска да пие от бутилката. Все плаче, а не иска мляко. Не знам какво иска.

— Дай.

Протегнах ръка и Бетани ми подаде бутилката. Седнах до стената, нагласих малкото създание в скута си, а двете деца ме гледаха с очакване. За миг усетих леко раздразнение, защото Рут трябваше да прави това, а не аз, но после се концентрирах върху задачата. Имах съвсем смътна представа какво да сторя, досега не бях виждала кози, камо ли да държа една в скута си, но трябваше някак да се справя.

Обърнах шишето, за да се събере мляко в биберона и изчаках козлето да изблее отново, за да го пъхна в устата му. Първите два пъти упоритото създание извръщаше глава и започваше да блее още по-силно, но третия път най-сетне осъзна какво му давам. Лапна бутилката, започна да пие жадно и моята публика изръкопляска с облекчение.

Преди да се усетя, Кейлъб седна до мен, а Бетани се настани от другата ми страна и се облегна на ръката ми. Сковах се, но те като че ли не усетиха това, а и козлето в скута ми протестираше, когато не накланях биберона достатъчно. Отпуснах се и се облегнах на стената, загледана в трите малки създания наоколо ми. Не дишах, за да не долавям аромата им и да не се вслушвам в сърцата им. Тереза ме погледна и се усмихна, а аз свих безпомощно рамене.

— Знаете ли — рекох, по-скоро за да се разсея и да не мисля за кръв, за сърца и за засилващия се глад. — Струва ми се, че трябва да изберем име за това мъниче. Освен ако вече си има, разбира се.

Кейлъб и Бетани се съгласиха.

— Може ли да се казва Принцеса? — предложи тя.

— Това е тъпо — веднага възрази Кейлъб. — Момичешко име.

Тя му се изплези и той веднага й отвърна. Гледах как малкото суче от бутилката и от брадичката му капе мляко. Беше беличко с няколко черни петна на задните крака и едно по-голямо около окото. Приличаше на бандит или пират.

— Какво ще кажете за Пач[1]? — попитах аз.

Те изръкопляскаха доволно. И двамата решиха, че това името е идеално и Бетани целуна Пач по косматата глава, но козлето не й обърна внимание. След като го погледа още малко как пие, Кейлъб въздъхна тежко и се сви до мен.

— Не искам да си тръгваме — прошепна той. Звучеше изтощен и уморен от живота въпреки крехката си възраст. — Не искам вече да търсим Едем. Искам да остана тук.

— И аз — обади се Бетани, но вече се унасяше от другата ми страна.

Кейлъб посегна, почеса Пач по плешката и козлето трепна, сякаш прогонваше муха.

— Али, мислиш ли, че в Едем има кози? — попита детето.

— Сигурна съм, че има — отвърнах аз и наклоних бутилката, за да изпие козлето и последните капки. — Може дори са си имаш няколко свои.

— Много бих искал — прошепна Кейлъб. — Е, тогава се надявам да стигнем скоро там.

След малко бутилката остана празна и трите мъничета заспаха — едното свито в скута ми, а другите две — облегнати на мен. Тереза също дремеше, главата й клюмаше на гърдите, а завивката се беше свлякла до нея. В обора беше съвсем тихо, чуваше се само как животните шават в съня си, а трите сърца бият до мен.

Внезапно Бетани се свлече надолу и главата й легна на крака ми, а златната й коса се разпиля по бедрото ми. Светлинките от газената лампа затанцуваха по бледото й тънко вратле, тя въздъхна, притисна се още по-силно към мен и измърмори нещо насън.

Зъбите ми пак изскочиха. Внезапно чух как пулсът й бие силно в ушите ми, усещах го и в китката й, и на шията. Стомахът ми беше празен, а кожата й — топла.

Отметнах косата й настрани и бавно се наведох напред.

[1] От англ. (patch) — кръпка, превръзка на окото. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 16

Не! Затворих очи и се отдръпнах толкова рязко, че ударих глава в стената. Козлето изблея стреснато, после зарови нос в сгъвките на краката си и въздъхна. Кейлъб и Бетани спяха, без да подозират за опасността.

Ужасена, аз затърсих изход. Не можех да продължавам така. Гладът бавно ме превземаше и не след дълго щях да се поддам на изкушението. Трябваше да се нахраня, преди да е станал прекалено силен.

Внимателно се отдръпнах от спящите деца и върнах току-що кръстеното козле в яслата му, където то на мига заспа отново. Щом се освободих, излязох навън и се облегнах на стената на обора, за да обмисля неизбежното. Време беше, но от кого да се нахраня?

Не и от децата, никога. Не бях такова чудовище, че да пия кръв от спящо дете. Тереза и Сайлъс бяха твърде стари и слаби, за да понесат загубата на кръв, а и не възнамерявах да ги ухапя пред две спящи деца. Джейк и Дарън бяха на пост, а Рут беше със Зийк.

Определено нямаше да е Зийк.

Оставаше Дороти, откачената. Сега клюкарстваше в къщата с Марта, която явно не си лягаше преди полунощ. И, разбира се, Джебедая Крос.

Да, бе. По-скоро щях да се гръмна в главата, отколкото да припаря до Джеб.

Изръмжах от безсилие. Така нямаше да стигна доникъде. Кога се бях сближила толкова с хората, от които възнамерявах да се храня?

В началото винаги е така. Гласът на Канин отекна в ума ми. Всички нови вампири са изпълнени с благородни и достойни намерения. Заричат се да не нараняват хората, да взимат само колкото им е нужно, да не ги ловят като овце. Само че когато започнеш да виждаш в тях само храна, ще ти става все по-трудно да се вкопчиш в човечността си.

— По дяволите! — прошепнах аз и покрих очите си с ръка. Какво би направил Канин? Опитах се да си спомня времето ни заедно в Покрайнините. Той спазваше свои правила, морален кодекс на честта, когато се хранеше. Оставяше на жертвите си по нещо в замяна, като онези обувки, например. Отплата за вредата, която нанасяше.

Сега не можех да направя подобно нещо, нямах какво да им дам. Е, помагах им — стоях на стража през нощта и тем подобни, но всички го правеха. Всички допринасяха някак. И все пак бях спасила човешки живот…

Пронизаха ме вина и отвращение. Как изобщо можах да си помисля да нападна един слаб, затворен в клетка човек? По-рано тази вечер се ужасявах да го гледам заключен като звяр, а сега се чудех дали да се нахраня от него. Може би Канин беше прав. Може би наистина бях чудовище.

Дълбокият му глас отекваше в главата ми така ясно, сякаш стоеше до мен. Изборът е твой, Алисън, бе ми казал той, спокоен и невъзмутим. Дали ще нападнеш онези, които смяташ за приятели и спътници, или непознат човек, който вече ти дължи живота си? Всеки път води към зло. Ти трябва да решиш кое е по-малкото.

— Проклет да си — прошепнах аз. Въображаемият Канин не отговори, а се стопи в нищото. Той вече знаеше кой път ще избера.

* * *

Наблюдавах как Джебедая Крос привършва молитвата си за ранения, а после се връща в къщата. Строгият му силует се открояваше в мрака. Обърнах се към мъжа в клетката и изчаках да спре да мърда и кашля, а накъсаното му дишане да се успокои. Когато започна да похърква, аз се плъзнах от сенките край стената, тръгнах бързо към навеса и грабнах ключа, който висеше на един гвоздей. Тихо свалих желязното резе, отключих катинара и свалих веригите, като внимавах да не издрънчат в решетката. После отворих вратата предпазливо, за да не изскърца.

Джо Арчър се беше свил в ъгъла, покрит с одеяла, за да се стопли. Превързаният му крак, който вонеше на кръв и спирт, беше опънат под странен ъгъл.

Наистина ли ще го направиш?

Не обърнах внимание на гласа в главата си и заглуших ужаса, вината и отвращението. Не исках да го правя, но трябваше. Не смеех да вляза в къщата, там имаше много хора и не ми се щеше да се промъкна в някоя стая само за да открия, че човекът вътре спи леко или пък е отишъл до тоалетната. Помислих си за Кейлъб, Бетани, Зийк и Дарън. Ако не направех това сега, те щяха да пострадат. Не се ли нахранех скоро, можеше да ги убия. Клетката беше изолирана и далеч от къщата, известно време никой нямаше да идва при ранения. По-добре непознат, отколкото някой, за когото наистина ми пукаше.

Освен това Джо ми дължеше живота си.

Е, това ли е оправданието ти? Ами, приключвай тогава.

Джо се размърда в съня си, изкашля се и хъркането спря. Преди да успея да размисля, аз коленичих до него и разтворих яката на палтото му. Шията му пулсираше слабо на лунната светлина. Зъбите ми пораснаха и Гладът се надигна като черен прилив. Човекът изстена и клепачите му потрепнаха, а аз се наведох и забих зъби в шията му, точно под челюстта.

Той потрепери, но веднага се отпусна, опиянен от вампирското ухапване. Когато кръвта потече в устата ми, Гладът започна да пие жадно и да настоява за още, още, още. Този път обаче го контролирах, опитвах се да запазя разсъдъка си и да не се отдам на топлината и силата, които се вливаха в мен.

Три глътки. Само толкова си позволих, макар че Гладът напираше за още. Отдръпнах се неохотно, измъкнах зъбите си от шията на мъжа и затворих раните. Джо изстена в унеса си, аз излязох от клетката, заключих вратата и сложих веригите.

— Алисън?

Точно когато поставях резето, зад мен изхрущяха стъпки и чух гласа на Зийк. Обърнах се — той стоеше на няколко крачки от клетката. В едната си ръка държеше термос, а в другата — метална чаша.

— Ето къде си била — рече той, но не обвинително, макар че изглеждаше объркан. — Така и не се върна, след като Рут си тръгна. Още ли си ми ядосана?

— Какво правиш тук? — попитах аз, без да отговоря на въпроса му. Не бях ядосана, разбира се, но може би беше по-добре да си мисли, че съм. Зийк кимна, сякаш го е очаквал.

— Приготвят вечеря в обора — продължи той и вдигна чашата. — Ето, ако искаш да хапнеш. Аз трябва да се връщам, преди Кейлъб и Матю да изядат всичката супа.

Кимнах и се извърнах. Зад решетките Джо дълбоко спеше.

— Знаеше ли за това? — попитах аз и го чух да се приближава.

— Джеб ми каза.

Зийк клекна до решетките, посегна и разтърси спящия. Той се размърда със стон и отвори помътнелите си очи, а Зийк вдигна термоса.

— Здравей — прошепна той, взе капака и изля в него малко тъмна димяща течност. — Реших, че ще искаш да хапнеш. Черно е, но е по-добре от нищо.

— Благодаря, момче — изхриптя Джо и посегна към чашата. Ръцете му трепереха и той едва не я изпусна. — По дяволите, по-зле съм, отколкото си мислех. Колко остава до сутринта?

— Към два часа — отвърна нежно Зийк и му подаде и чашата със супа през решетките. — Скоро ще се свърши. Как се справяш?

— О, ще оживея. — Джо отпи от кафето и се усмихна. — Поне още един ден.

Зийк се усмихна, сякаш наистина му вярваше и аз внезапно почувствах, че трябва да се махна оттук. Обърнах се и бързо се отдалечих — от клетката, от обречения човек, от когото бях пила кръв преди минути. От момчето, което ми показа какво чудовище съм всъщност.

— Ей! Алисън, почакай!

Чух Зийк да тича след мен и се завъртях към него, внезапно вбесена.

— Махай се! — изревах аз и едва се удържах да не покажа зъбите си. — Защо постоянно се мотаеш около мен? Какво се опитва да докаже синчето на проповедника? Да не мислиш, че можеш и мен да спасиш?

Той примигна смаян.

— Какво?

— Защо толкова се стараеш? — продължих аз, като го гледах с презрение и едва сдържах гнева си. — Постоянно се раздаваш, излагаш се на опасност, гледаш другите да са добре. Това е глупаво и рисковано. Хората не заслужават да бъдат спасени, Йезекил. Някой ден онзи, на когото си помогнал, ще ти забие нож в гърба или ще ти пререже гърлото, без да се усетиш.

Сините му очи просветнаха.

— За толкова невеж ли ме мислиш? Да, светът е ужасно място и е пълен с хора, които биха ми забили нож в гърба, докато им стискам ръката. Да, може би ще ме хвърлят на Бесните, без да им мигне окото, въпреки че се излагам на риск заради тях. Не мисли, че не съм го виждал вече, Алисън. Не съм толкова глупав.

— Тогава защо продължаваш? Ако Джеб мисли, че това е адът, защо продължаваш?

— Защото трябва да има нещо повече от това! — Зийк замълча и прокара и двете си ръце през косата, като ме гледаше с тъга. — Джеб вече се е отчаял от хората — продължи тихо той. — Навсякъде вижда поквара, вампири и Бесни и смята, че с този свят е свършено. Мисли само как да стигне до Едем, как да спаси поне няколко живота. Всички други… — Момчето сви рамене. — Всички други да се оправят сами. Дори хора като Джо. — Той кимна към навеса. — Джеб ще се моли за него, но ще се държи настрана. Няма да се трогне.

— Ти обаче не мислиш така.

— Не, не мисля така! — Зийк ме погледна право в очите и каза твърдо и без никакво смущение: — Джеб може да е изгубил вярата си, но аз не съм. Дори да греша — добави той и сви рамене, — ще продължа да опитвам. Само така ще остана човек. Само това ме отличава от тях, от всички тях — Бесни, демони, вампири…

Вампири. Това ме жегна много по-силно, отколкото очаквах.

— Ами, браво на теб — казах горчиво, — но аз не съм такава. Не вярвам в бог, не вярвам, че в хората има някакво добро. Ти може да си имаш своето хубаво малко семейство, но аз съм сама твърде отдавна, за да вярвам на когото и да било.

Изражението му се смекчи, но не това исках да видя. Исках да го нараня, да го ядосам, но той само ме гледаше с тъжните си сини очи. Накрая пристъпи напред.

— Не знам през какво си преминала — каза Зийк, като ме гледаше в очите, — не мога да гарантирам за всички, но те уверявам, че с мен си в безопасност. Никога няма да те нараня.

— Престани — изсъсках аз и се обърнах. — Не ме познаваш. Не знаеш нищо за мен.

— Ще те опозная, ако ми позволиш — изстреля той, после се приближи с две широки крачки и ме хвана над лактите. Не силно, можех да се освободя, ако поисках, но бях твърде смаяна. Сковах се и се вгледах в лицето му. — Ще те опозная, ако ми дадеш възможност — прошепна той. — И не си права, знам някои неща за теб. Знам, че с Рут не се разбирате, знам, че Кейлъб те обожава и че въртиш меча като никой друг. — Усмихна се — беше ужасно хубав, очите му приличаха на сини езера. — Ти си боец, не си мълчиш, когато не си съгласна с нещо и сигурно си единствената, която не се страхува от Джеб. Не съм срещал друга като теб. Никога.

— Пусни ме — прошепнах аз. Чувах как сърцето му бие силно в гърдите и внезапно се ужасих, че той няма да чуе моето. Зийк се подчини, плъзна длани по ръцете ми и стисна връхчетата на пръстите ми, преди да ме пусне. Не откъсваше очи от лицето ми.

— Знам, че си изплашена — продължи тихо той. Все още беше достатъчно близо, за да усетя дъха му върху кожата си. Гладът се надигна, но този път по-слабо, вече задоволен. — Знам, че се срещнахме наскоро, че тук всички са ти непознати и че страниш от нас по някакви твои причини. Само че знам още, че… не съм изпитвал такива чувства към друг човек. Мисля… надявам се… че и ти изпитваш същото, защото ми беше много трудно да ти го призная. Затова… — Той пак посегна и хвана ръката ми. — Моля те да ми се довериш.

И аз го исках. За секунда ми се прищя да го целуна, докато стояхме на лунната светлина, а русите кичури падаха над очите му. Зийк се наведе напред и за миг му позволих да сложи длан на тила ми и устните му да се приближат до моите. Пулсът му блъскаше, миризмата му ме завладяваше, но този път виждах само лицето му.

Не, не бива! Блъснах го, той политна назад и падна по гръб в прахта. Чух как си пое рязко дъх — изглеждаше шокиран, наранен и готов да побегне. Аз не го направих. Пряко волята си, напук на всичко, което ми крещеше „недей“, аз измъкнах катаната, пристъпих към него и я насочих към гърдите му. Той погледна острието, което сияеше на сантиметри от сърцето му, с широко отворени очи и се скова.

— Ще ти го кажа възможно най-ясно — рекох аз, стиснала здраво ефеса, за да не трепери ръката ми. — Не прави това отново. Не ти вярвам, момченце. Не вярвам на никого. Твърде често са ми забивали нож в гърба, за да е иначе, разбра ли?

Очите му се бяха превърнали в гневни, изпълнени с обида звезди, но той кимна. Прибрах меча, обърнах се и тръгнах към къщата, като усещах погледа му. Не ме последва.

Зората наближаваше. Прибрах се в празната стая и затворих вратата, но този път я залостих. Очите ми горяха и аз потиснах емоциите, преди сълзите да са потекли.

В банята наплисках лицето си с ледена вода и се вгледах в отражението си. Каквото и да твърдят легендите, ние имаме отражение и моето беше ужасно: бледо, тъмнокосо момиче с кървави струйки, стичащи се от очите и чужда кръв във вените. Оголих зъби и образът на момичето изчезна, заменен от ръмжащ вампир с празен поглед. Ако Зийк знаеше каква съм всъщност…

— Съжалявам — прошепнах аз и си спомних вида му, когато го съборих и насочих меча към гърдите му. Шокиран, предаден, съсипан. — Така е по-добре. Наистина е по-добре. Нямаш представа в какво се забъркваш.

Не можех да продължавам така. Беше твърде мъчително — да виждам Зийк, да го държа на разстояние, да се преструвам, че не ми пука. Освен това ми ставаше все по-трудно да пазя тайната си. Рано или късно щях да се издам или някой щеше да се досети и да разбере какво се спотайва сред тях. Тогава Джеб или Зийк щяха да забият дървен кол в гърдите ми или да ми отсекат главата. Зийк беше видял как Бесни избиват приятелите и семейството му, а и беше протеже на Джебедая Крос. Не ми се вярваше да приеме един вампир в групата, колкото и да настояваше да му се доверя.

Може би беше време да си тръгвам. Не тази нощ, зората наближаваше, но скоро. Веднага щом групата напуснеше фермата. Знаех, че Джеб не иска да остава дълго тук и вече няма търпение да потегли отново. Щях да пресека гората заедно с тях, за да ги защитя от Бесните, които вероятно се спотайваха там, а после — да се измъкна, без никой да ме усети.

И къде ще идеш? — сякаш попита отражението ми. Преглътнах буцата в гърлото си и свих рамене.

— Не зная — прошепнах. — Има ли значение? Стига да съм далече от Зийк, Кейлъб, Дарън и останалите, няма значение къде ще ида.

Ще им липсваш. Ще липсваш на Зийк.

— Ще им мине.

Излязох от банята, а умът ми кипеше от обърканите ми емоции. Не исках да си тръгвам. Бях се привързала към Кейлъб, Бетани и Дарън, дори Дороти си имаше своя странен чар. С останалите почти не бях разговаряла, с Рут и Джебедая с радост бих се разделила завинаги, но все пак другите щяха да ми липсват. Особено едно момче със звездни очи и открита усмивка, което виждаше в мен единствено добро. И което не знаеше… каква съм всъщност.

Заспах с меча до себе си, завита през глава. Никой не ме обезпокои или поне когато се събудих на следващата вечер, в стаята всичко изглеждаше непокътнато. Отвън за част от секундата просветна ослепителна мълния, в далечината изтътна гръмотевица. Ако Джеб решеше да тръгнем тази нощ, походът щеше да бъде мъчителен.

По стълбището отекваха гласове и аз открих всички долу — суетяха се около огромната дървена маса в кухнята. Рут и Марта сипваха яхния и я раздаваха, а в средата стоеше голяма купа с царевични хлебчета, така че всички да си вземат. Въпреки угощението настроението беше мрачно, дори децата мълчаха със сведени погледи. Зачудих се какво става. Джеб го нямаше, Патриша също. Вдигнах глава и срещнах погледа на Зийк, който седеше от другата страна на масата.

Той веднага се извърна, грабна едно хлебче от купата и излезе. Обръч стегна гърдите ми. Исках да тръгна след него, да му се извиня за предната нощ, но не го направих. По-добре да ме мрази. Скоро щях да напусна живота му.

Отидох до Дарън, който стоеше прав в един ъгъл и топеше хляб в яхнията си. Той се извърна към мен, кимна и продължи да яде. Не ми се стори враждебен, явно Зийк не му беше казал какво се е случило.

— Какво става? — попитах аз и се облегнах до него. Той ме изгледа косо и преглътна един залък.

— Всеки момент тръгваме. — Дарън посочи към задната врата, където бяха струпани раниците. — Сигурно до час-два, след като всички се нахранят. Дано успеем да се измъкнем, преди бурята да връхлети. После дъждът ще прикрие шума и миризмата ни от Бесните в гората. Сега Джеб говори с Патриша — тя се опитва да го убеди да останем още една-две нощи, но не мисля, че ще успее. Джеб вече издаде заповед.

— Веднага? Още тази нощ? — смръщих се аз и Дарън кимна. — Мислех си, че ще останем поне докато Джо се оправи.

— Джо е мъртъв — рече тихо Дарън и гърлото ми се сви от ужас. — Умрял е днес следобед. Лари отишъл да го види и го намерил умрял.

Умрял?

— Не! — прошепнах, но тътен на гръмотевица заглуши гласа ми. Не може да е мъртъв. Не и след… Излязох през задната врата и тръгнах към навеса.

Първите капки дъжд забарабаниха по ламаринения покрив. Щом подминах обора, чух животните да блеят и да се блъскат в стените, а копитата им тропаха по пода. В сумрака навесът изглеждаше тъмен и тих. Няколко цепеници вече бяха отнесени, за да захранят огньовете, макар че дъждът скоро щеше да ги потуши. Запитах се дали Бесните излизаха при всяка буря.

Когато заобиколих навеса, видях клетката и тялото, сгушено в ъгъла. Потреперих, обзе ме облекчение. Дарън грешеше. Джо беше жив.

— Здравей — казах тихо и пристъпих към решетката. — Как ме изплаши само. Всички мислят, че си…

Джо ме погледна с пламнали очи и се хвърли с крясък към мен. Отскочих, а тялото му се блъсна в решетката със смразяващ вой и той стисна пречките. Кожата му беше бледа и безкръвна. Бесният изрева, разклати решетката и започна да хапе желязото. Безумните му очи не се откъсваха от мен.

Призля ми, докато се взирах в създанието, което доскоро беше Джо Арчър — в познатото лице, сега изпито и пусто. Брадата му беше покрита с кръв и повърнато, очите му блестяха като стъклени и в тях имаше единствено глад. Стомахът ми се сви толкова силно, че се уплаших да не повърна.

Аз ли направих това? Моя ли е вината? Замислих се за предишната нощ, когато Джо беше говорил с мен. Прие кафе от Зийк, дори се шегуваше. Тогава беше добре. Нима бях изпила толкова кръв, че е умрял и инфекцията го е победила? Дали щеше да е още жив, ако не се бях нахранила от него?

Чух хрущене по чакъла и се обърнах. Надявах се и се боях, че може да е Зийк. Не — беше Лари, който идваше да върне празната ръчна количка в навеса. Остави я настрани и се втренчи за няколко секунди в Бесния, а обветреното му лице се изкриви от мъка.

— По дяволите! По дяволите, по дяволите, по дяволите! Надявах се, че няма да… — Той си пое дъх и преглътна с мъка. — Трябва да кажа на Патриша — прошепна Лари. Явно бе на ръба на силите си. — О, Джо… Добър човек беше, не заслужаваше това.

— Какво ще стане сега с него?

Лари не ме погледна и продължи да се взира в Бесния.

— Джо вече го няма — рече той с мрачен равен глас. — Щяхме да го погребем, ако не се беше превърнал, но сега нищо не е останало от него. Утре слънцето ще се погрижи за тялото.

Той тръгна към къщата, а аз останах да се взирам в чудовището, което някога бе Джо. Чувствах се ужасно. Очите ми пареха, усетих как нещо горещо се плъзга по бузата ми. Този път не го избърсах и последваха още — алени струйки, които изгаряха кожата ми. Бесният ме гледаше студено и пресметливо. Беше спрял да се блъска в решетките и пак се свиваше в ъгъла, неестествено неподвижен, напрегнат като пружина.

— Съжалявам — прошепнах на създанието, а то оголи зъби при звука на гласа ми. — Аз съм виновна. Щеше да си жив, ако не те бях ухапала. Много съжалявам, Джо.

— Знаех си — изсъска някой зад мен.

Завъртях се. Рут надничаше иззад ъгъла на навеса, а кафявите й очи се бяха разширили от смайване.

ГЛАВА 17

Взирахме се една в друга, напълно неподвижни. Когато очите ни се срещнаха, аз почувствах ясно всичко, което се случваше наоколо ни — слюнката на Бесния, която капеше по земята, кървавите струйки, размазани по бузите ми.

Рут отстъпи назад и си пое дълбоко дъх.

— Вампир!

Викът й отекна от навеса, понесе се в дъжда и тя се обърна да избяга. Бесният изпищя в отговор зад гърба ми, а вампирът в мен се освободи с рев. Хвърлих се инстинктивно напред и преди Рут да успее да направи и крачка, аз я връхлетях и я блъснах в стената. Тя видя порасналите ми зъби и запищя.

— Млъкни! — изревах аз, но се сдържах. Не се стрелнах напред, не забих зъби в тънката й шия. Вампирът в мен зави от гняв, искаше да я ухапя, да я убия. Разтреперана от усилието да го удържа, аз се втренчих в момичето и извих яростно устни.

— Миналата нощ ти беше на стълбите до стаята ми, нали? — попитах аз. — Стори ми се, че чувам стъпки. Душила си около мен през цялото време, чакала си нещо да се случи.

— Знаех си — изпъшка тя и се сви от страх. На лицето й бяха изписани непокорство и ужас. — Знаех си, че нещо в теб не е наред. Никой не ми вярваше, но аз си знаех! Зийк ще ти изтръгне сърцето, като разбере, че си вампирска кучка!

Изсъсках, наведох се към нея и оголих зъби пред лицето й.

— Твърде самодоволна си за човек, който след малко ще умре.

Тя пребледня.

— Не можеш!

Усмихнах се, сама не знаех дали говоря сериозно.

— Защо да не мога?

— Зийк ще разбере! — рече тя, вече паникьосана и протегна ръце да се защити. — И Джеб ще разбере! Не можеш да ме убиеш!

— Аз съм вампир! — изревах аз, вече на ръба. — Защо да не мога?

— Алисън!

Замръзнах, сякаш целият свят замря за секунда. Заля ме порой от емоции, сменяха се толкова бързо, че не успявах да ги различа. Ужас, гняв, вина, съжаление. Какво правех? Какво ме беше прихванало, по дяволите? Виждах Рут размазано, обзе ме погнуса и смайване. След миг щях да я убия. Но най-лошото от всичко…

Отпуснах ръце и се обърнах бавно към… Зийк, който стоеше на няколко метра от нас. Беше извадил пистолета си и се целеше в сърцето ми.

Гледахме се мълчаливо в дъжда. За един сюрреалистичен миг ме обзе усещане за дежавю, спомних си първата ни среща в онзи изоставен град. За разлика от тогава обаче очите на Зийк бяха каменни, а устните му — стиснати. Сега беше сериозен.

— Пусни я, вампире.

Стомахът ми се сви, когато чух това обръщение от неговата уста — студено, твърдо и категорично.

— И защо да го правя? — попитах предизвикателно. — Ти ще ме застреляш веднага щом си тръгне.

Той не го отрече, само продължи да ме гледа и очите му блещукаха в дъжда. Изчаках още малко и се отпуснах примирено.

— Махай се оттук — казах на Рут, без да я поглеждам и тя веднага изхвърча изпод навеса, застана до Зийк и ме зяпна с ококорени, изпълнени с омраза очи.

— Доведи Джеб — нареди спокойно Зийк, без да ме изпуска от поглед. — Кажи на всички в къщата, но не се връщай тук. Остани вътре с децата и заключи вратите, разбра ли?

Тя кимна, хукна към къщата и закрещя, а от пискливия й глас цялото ми тяло се напрегна. До няколко минути всички мъже във фермата щяха да се втурнат насам с брадви, вили и пушки. Време беше да изчезвам, но първо трябваше някак да се справя със Зийк.

Извадих меча и той се скова. Издърпа мачетето, като все така се целеше с пистолета в гърдите ми. Гледах го и се борех с отчаянието, което се опитваше да ме пречупи. Щях да се бия с него. Зийк нямаше да ме пусне, не и след онова, което бях сторила на Рут. Съжалявам. Това исках да му кажа, но знаех, че не му пука. Съжалявам, че всичко свърши така, но ти няма да ме оставиш да си ида, а аз няма да остана тук и да умра, дори заради теб.

— Това няма да ме спре — казах аз и застанах така, че да мога да отскоча, ако се наложи. — Много по-бърза съм от теб. Дори да изпразниш пистолета в сърцето ми, няма да ме убиеш. Аз вече съм мъртва.

— Ще те забавя — отвърна той, като описа елегантна дъга с мачетето и острието просветна в мрака. — Повече не ми трябва.

Той отстъпи встрани бавно и предпазливо, а аз го последвах. Започнахме да се въртим един срещу друг, с готови за удар оръжия, без да се изпускаме от поглед, а Бесният съскаше и ръмжеше в клетката зад нас.

— Колко? — попита Зийк с каменно лице, а аз се намръщих объркана. — Колко от нас ухапа? — студено обясни той. — От кого си се хранила? Кейлъб? Дарън? Да се притеснявам ли, че и те може да се превърнат в Бесни или вампири?

— Не съм хапала никого от вас — сопнах се аз, ядосана, че изобщо си го е помислил. Само че знаех, че не съм права. Естествено, какво друго да си помисли? — Не съм се хранила от никого — повторих, вече по-спокойно. — А и не става така. Накрая щях да убия някого и той щеше да се превърне в Бесен.

— Като Джо.

Стомахът ми се сви, но опитах да запазя спокойствие.

— Аз… не исках да става така. — Толкова ми се щеше да ми повярва. — А и може би няма значение. Сигурно вече е бил заразен от глигана.

Това не беше извинение, сама не вярвах в него и знаех, че и Зийк няма да повярва. Той мислеше, че аз съм превърнала този Бесен.

Зийк поклати глава.

— Само си ни използвала — прошепна той, сякаш с болка. — През цялото време. Вече всичко разбирам — никога не си вярвала в Едем, никога не си вярвала в нищо. Искала си само лесен източник на храна. И аз се вързах. — Той стисна челюсти. — Господи, оставих Кейлъб и Бетани сами с един вампир.

Сърцето ми се сви, въпреки че предателството ме изгаряше. Този Зийк беше друг, това бе ученикът на Джебедая Крос, момчето, което цял живот бе учено да мрази вампирите и всичко, свързано с тях. Очите му бяха ледени, а изражението — неразгадаемо и каменно. За него вече не бях Алисън, а безименен демон, враг, създание, което трябваше да бъде убито.

Е, това е. Стиснах оръжието си и видях, че той прави същото. Пристъпвахме бавно, всеки чакаше другият да свали гарда. Той имаше предимство заради пистолета, но аз бях сигурна, че няма представа колко бърз може да бъде един вампир. Застреляше ли ме, щеше да боли, но след това щях да скъся дистанцията и…

Спрях се за миг. И… какво? Ще го убия? Ще го посека, както направих с онези мъже и бесния глиган? Вече усещах жаждата за кръв да жужи нетърпеливо във вените ми. Дори да го обезоръжа, не можех да си имам вяра, не можех да бъда сигурна, че демонът няма да скочи върху него и да го разкъса.

Очите на Зийк ме следваха неотлъчно. Почти видях как пръстът му се свива върху спусъка, когато се изправих и плъзнах меча в ножницата. Той свъси чело и на лицето му се изписа объркване, а аз поклатих глава.

— Не мога да го направя. — Обърнах се изцяло към него и вдигнах ръце, преди да ги отпусна до тялото си. — Застреляй ме, ако искаш, но няма да се бия с теб, Зийк.

Той не помръдна, в очите му воюваха противоречиви чувства, макар че дулото не помръдна. От къщата долетяха викове, чух стъпки в калта.

Отстъпих назад, към външната стена и гората от другата й страна.

— Сега си тръгвам — казах тихо, а Зийк вдигна леко пистолета и стисна устни. — Няма да ме видиш повече и няма да говоря с никого, преди да си отида. Ако искаш, застреляй ме в гръб, но по един или друг начин ще се махна оттук.

Почти се извърнах, подготвих се за изстрела и експлозията от болка в гърба си. Зийк постоя още малко така, после отпусна пистолета с въздишка.

— Върви си — прошепна той, без да ме погледне. — Махай се и не се връщай. Не искам да те виждам никога повече.

Не отговорих. Обърнах се и прекосих разстоянието до стената, като се взирах в ръба й.

— Алисън.

Зийк стоеше на същото място, но с гръб към мен и още стискаше пистолета в отпуснатата си ръка.

— Вече сме квит — измърмори той — Но… това е последната услуга, която ти правя. Ако те видя отново, ще те убия.

Отново се извърнах към стената, не исках да покажа колко ме боли и как жадувам да се хвърля отгоре му, за да види какъв демон съм всъщност. Гърлото ми гореше, но преглътнах сълзите и гнева, зарових ги под студено безразличие. Знаех, че накрая ще се стигне дотук.

Приклекнах леко и скочих към върха на стената, като откривах пролуки, за които да се хвана, за да изкача трите метра ръждив метал. Приземих се от другата страна точно когато зад мен отекнаха четири бързи изстрела — от пистолета на Зийк. Извърнах се и видях дупки в метала на няколко метра от мястото, където бях прехвърлила оградата. Не се беше целил в мен, искаше само да покаже пред Джеб, че ме е прогонил и не е оставил един вампир да се измъкне без бой.

Пред мен се простираше полето, а оттатък — тъмната гора. Чух зад гърба си стъпките на Зийк — връщаше се при Джебедая и семейството си, където му беше мястото.

Аз също тръгнах — далеч от оградата, хората и безопасния рай, който беше само една лъжа. Представих си как пропастта между мен и Зийк се разширява все повече и повече, докато се отдалечаваме един от друг и всеки изчезва в собствения си свят, където другият не би могъл да оцелее. Когато стигнах до гората, където ме чакаха Бесни, демони и други ужасии, бездната бе станала толкова огромна, че вече не виждах другия й край.

ЧАСТ IV

СКИТНИЦА

ГЛАВА 18

Чакаха ме в края на гората. Празните им очи просветваха в дъжда и ме гледаха с непроницаемия взор на смъртта. Бяха четирима, трима мъже и една жена с разкъсана рокля, и клечаха под клоните на дърветата, от които капеше вода. Гледах ги, а те гледаха мен. Не помръдвахме, като пет статуи в мрака, а дъждът се стичаше по бледата ни кожа и по острието в ръката ми.

Стояхме и чакахме — пет чудовища в нощта. Бурята просветваше около нас, отразяваше се в очите на Бесните и разкриваше мъртвилото в тях, но никой от нас не трепваше. Внезапно жената тихо изсъска, оголи нащърбените си зъби и отстъпи в мрака. След миг останалите я последваха — измъкваха се без бой, разпознали друг хищник.

Гледах след тях и се чувствах студена и далечна. Гледах ги как се измъкват и се промъкват в гората, към фермата, която бях напуснала. Аз не бях плячка. Бях труп, създание, което няма пулсиращо сърце, което не диша, не се поти и не мирише на страх. Бях мъртва. Също като тях.

Ти си вампир, беше ми казал Канин сякаш преди цяла вечност. Вълк сред овце — по-силна си, по-бърза и по-свирепа от тях. Те са храна, Алисън Секемото. И дълбоко в теб твоят демон винаги ще ги вижда по този начин.

Мълния просветна между дърветата. Фермата на Арчърови бе останала зад мен, в полето, обрамчена от мъждукащите огньове, които димяха в дъжда. Сигурно на платформите нямаше много хора — дъждът и димът замъгляваха слабото им човешко зрение.

— Ти си вампир — бе прошепнал Лепката с ококорени от ужас очи. — Вампир.

Бесните стигнаха до дърветата и спряха — четирима неподвижни бледи убийци, които се взираха във фермата на хълма. Запитах се колко други се спотайват в мрака край полето и наблюдават жертвите си с търпението на мъртъвци. Ако Джебедая поведеше хората тази нощ, щяха да се натъкнат право на засадата им. Дори да успееха да ги избият или някак да ги прогонят, все някой щеше да умре.

И какво от това?

Прибрах меча в ножницата и обърнах гръб на Бесните и на хората, които се криеха зад стената. Бях се опитала да намеря място сред тях, а те ме прокудиха. Нека Бесните ги избият, какво ми пука? Аз бях Вампир и човеците вече не бяха моя грижа.

— Това е последната услуга, която ти правя — бе ми казал Зийк със студен, непоколебим глас. — Ако те видя отново, ще те убия.

Усетих стягане в гърдите. От всички лъжи, предателства и ножове в гърба този болеше най-много. Болката от предателството на Лепката беше друга — макар че бяхме приятели от много години, дълбоко в себе си аз знаех, че той ме използва и е напълно способен да ме продаде, ако се появи нещо по-изгодно. Зийк обаче беше различен. Той правеше всичко, защото наистина бе загрижен, а не защото очакваше нещо в замяна. Тази философия ми бе така чужда — на улицата в Покрайнините, а и където и да било другаде, всеки се грижеше само за себе си. Бях се научила, че нищо не е безплатно, че всеки си има цена. Просто така стояха нещата… но не и при Зийк. Зийк се бе държал с мен като с човек, като с равен. Застъпваше се за мен, помагаше ми, даваше ми разни неща, сякаш това бе най-естественото нещо на този свят. Беше загрижен, защото такава бе природата му.

Точно затова болката беше още по-голяма, когато разбрах, че ме е излъгал, когато каза, че мога да му се доверя, когато очите му станаха студени и чужди, когато се отвърна от мен, сякаш бях чудовище.

Ти си чудовище, нареждаше в главата ми дълбокият глас на Канин, а аз се насилвах да продължа. Винаги ще бъдеш чудовище, вече няма връщане назад, но в какво чудовище ще се превърнеш зависи изцяло от теб.

Прехапах устна, бях забравила тази част. Спрях и започнах да се боря със себе си. Вятърът плющеше, дърпаше косата и дрехите ми и люлееше клоните над мен. Отвъд полето огньовете димяха и догаряха и Бесните се размърдаха неспокойно в края на гората.

Зийк те предаде, прошепна в главата ми тих яростен глас. Той не е по-добър нито от Джебедая, нито от останалите. Ти си просто поредният демон, който трябва да бъде убит. Защо ти пука дали ще стигне до неговия Едем? Защо изобщо ти пука за тях?

Защото…

Защото ми пукаше. Беше ме грижа за тази упорита групичка човеци, които не се спираха пред нищо в търсенето на по-добър живот. Рискуваха въпреки Бесните, глада и ужасните условия, за да следват мечтата си. Вкопчваха се в надеждата, макар дълбоко в себе си да знаеха, че тя е невъзможна. Мислех за Кейлъб и Бетани. Бях им казала, че в Едем има козлета. Не биваше да умрат сега, от глад или разкъсани от Бесни. Исках да успеят въпреки всичко, да стигнат до целта. Можех ли да ги оставя на чудовищата, които бяха убили и мен?

— Не.

Бесните изсъскаха и се озърнаха, щом чуха гласа ми. Завъртях се към тях съвсем бавно и те отново се втренчиха в мен, докато вятърът виеше около нас.

— Не — повторих аз, а те изкривиха яростно устни и оголиха зъби. — Аз не съм като вас, не съм като вампирите в града. Мога да бъда чудовище, но мога да бъда и човек. Мога да избера да бъда човек. — Посегнах зад гърба си и стиснах дръжката на меча, изтеглих го и стоманата проблесна в мрака. Бесните изръмжаха и приклекнаха, втренчени в оръжието, а аз пристъпих напред, озъбих се и изръмжах в отговор.

— Елате, копеленца! — извиках. — Ако искате да ги докопате, ще трябва първо да минете през мен!

Бесните изпищяха и затракаха със зъби. Нададох боен вик, усетих как демонът се надига, вкусил насилието и този път го приветствах. После размахах меча и се хвърлих към тях.

Почти не съзнавах какво правя. Изви се вихър от пищящи чудовища с оголени зъби. Бесните посягаха с ноктестите си ръце и се хвърляха към мен, а острието ми пееше, докато двамата танцувахме, въртяхме се и кълцахме изчадията наоколо ни. Мръсната им воняща кръв се просмукваше в земята и плискаше по дърветата, а вятърът разнасяше писъците им. Налетяха още Бесни, привлечени от шума на битката и скочиха към мен. Посякох ги, като ръмжах от омраза, гняв и жажда за мъст. Те бяха твърде бавни и безмозъчни и се хвърляха към меча ми с животинска ярост, а аз въртях острието, сечах бледите пищящи тела и усещах как мечът танцува в ръцете ми.

Когато приключих, застанах в центъра на касапницата издрана, кървяща и обградена от разчленени тела. Гладът припламна, но го потиснах. Аз бях вампир. Нищо не можеше да промени това, но не беше задължително да бъда чудовище.

Изтръсках кръвта на Бесните от катаната, прибрах я в ножницата и се обърнах към полето. Фермата се издигаше тиха и тъмна на хълма, облаците дим се кълбяха в дъжда. Облегнах се на едно дърво и зачаках металните врати да се отворят със скърцане. Но минаха часове, бурята вече пътуваше на изток, а портите така и не помръднаха.

Сигурно Джеб не иска да напускат ограждението, когато наоколо се спотайва вампир, помислих си аз и погледнах с тревога към небето. След час и нещо щеше да се зазори, те сигурно нямаше да тръгнат тази нощ. Може би все пак има неща, които са в състояние да ги спрат.

След още четиридесет минути, когато слънцето вече бе на път да се издигне над хоризонта и птичките започнаха да пеят, аз станах да си намеря място за спане, но ме сепна скърцане на метал.

Нима тръгват? Сега?

Смаяна, аз гледах как вратите се отварят и малката група излиза на тревата. Преброих ги: Джеб и Дарън, и двамата насочили пушки към гората. Рут и Дороти. Кейлъб, Бетани и Матю, скупчени в центъра. Мълчаливият Джейк, също с пушка на рамо. Старите Тереза и Сайлъс. И накрая, за да е сигурен, че всички са добре — момчето, което ме прокуди, което обърна гръб на вампира, но все пак го остави да си тръгне без бой.

Значи Джеб беше решил да вървят през деня, сигурно за да изпреварят вампира. Умно, трябваше да му го призная. Нямаше да мога да ги последвам, не и когато слънцето щеше да се появи след минути на хоризонта. И все пак Джеб не познаваше вампирите. Не познаваше мен. Можеше да бърза колкото пожелае. Аз бях много, много упорита.

Когато излезе от заграждението, Зийк огледа полето с готов за стрелба пистолет и присви съсредоточено очи. Търсеше вампир, но не можеше да го види. Нямаше как да ме зърне сред дърветата в сумрака, гората още тънеше в сенки. Част от мен още се чудеше защо го правя, защо си давам този труд. Джеб щеше да ме убие, ако ме намереха, а Зийк щеше да му помогне, но когато тръгнаха през полето, не можех да не си помисля колко уязвими изглеждат, колко лесно може да ги разкъса една орда от Бесни въпреки старанията на Зийк и Джеб. Спомних си погледа в очите на Зийк, когато ми каза, че са изгубили мнозина, колко измъчено беше лицето му, защото обвиняваше себе си. Нямаше да позволя това. Заради Кейлъб, Бетани, Дарън и Зийк. Нямаше да позволя никой да умре.

Когато и последният човек излезе от портата, тя се затвори със силен, окончателен трясък, който отекна над полето. Джебедая Крос водеше, а Зийк вървеше най-отзад. Групата потегли бързо към тъмната гора, устремена към своя митичен град, някъде отвъд хоризонта.

Лека усмивка заигра на устните ми.

Добре, Зийк, казах си аз и се отдръпнах в сенките, готова да потъна в земята. Бягай, щом искаш. Ще се срещнем отново много скоро, макар че ти няма да ме видиш. Ще се погрижа да стигнеш до твоя Едем, без значение дали това ти харесва, или не. Спри ме, ако можеш.

* * *

На следващата вечер се надигнах от земята с усещането, че имам цел. Нощта беше ясна, луната и звездите ярко светеха. Не беше трудно да открия следите на десет души в гората, виждах стъпките им във влажната разкаляна земя. Можех да ги проследя и по скършените вейки и смачканата трева — явни признаци, че са преминали оттук.

Дори не си правят труда да прикриват следите си, помислих си аз, докато прескачах един разкалян от ботушите им участък на пътеката. Това малко ме тревожеше. Ако вампирските ми сетива можеха да ги засекат толкова лесно, значи можеха и Бесните, и дивите животни. Сигурно Джеб сега е по-загрижен за скоростта им. Добре, че Бесните нямат достатъчно мозък, за да проследят плячката си, иначе нашите хора ще загазят.

Следвах дирята почти цялата нощ, като се промъквах с лекота през тъмната гора, без да изпитвам нужда от почивка. Намерих няколко празни, полазени от мравки консервни кутии в храстите и се уверих, че съм на прав път, а щом се зазори, се зарових в земята. Това, че се налага да спра, ме ядосваше, но знаех, че ги настигам.

На следващата вечер, два часа след полунощ, най-сетне чух гласове. Идваха някъде от дърветата отпред и сърцето ми подскочи. Промъкнах се възможно най-тихо и се заслушах в разговора, понесен от бриза, заобиколих една канара и най-сетне забелязах две познати фигури, застанали в края на тесен напукан път, който се виеше в мрака.

Джебедая и Зийк стояха до асфалта, един срещу друг. Джеб беше стиснал сурово устни, а Зийк изглеждаше сериозен и напрегнат.

— Ще вдигаме по-малко шум, ако вървим по пътя — каза той. Беше изтощен, но се опитваше да не го показва. Останалите се бяха скупчили под дърветата на няколко метра от тях. Облегнах се на скалата, скрита в сенките и се заслушах.

— За Тереза и децата така ще бъде по-лесно, а и ще напредваме по-бързо.

— Ако Чакала и хората му изникнат на някой завой, няма дори да разберем, преди да е станало късно — тихо възрази Джеб, като се взираше в Зийк със студени гневни очи. — Нали видя колко бързо се движат? Чуем ли моторите, вече ще бъде късно. Нима ще жертваш сигурността на групата само защото пътят през гората е малко по-тежък?

Зийк обаче не отстъпи.

— Сър — рече той тихо, — моля ви. Не можем да продължаваме така, всички са изтощени. Вървим и денем, и нощем, трябва да си починем. Иначе хората ще започнат да изостават и да допускат грешки, а ако някой ни следва, ще се превърнем в още по-лесни жертви. — Джеб стисна зъби и присви очи, но Зийк бързо продължи: — Скоро ще имаме нужда от провизии. Лари ми каза, че този път води до някакъв град. Сър, нуждаем се от храна, амуниции и почивка. Мисля, че е по-добре да рискуваме да срещнем бандитите, отколкото да се озъртаме за Бесни и вампири в гората.

Джеб продължи да го гледа втренчено. Помислих си, че ще му откаже просто заради принципа си никога да не се съгласява, но той гневно издиша и се обърна към пътя.

— Събери всички — сопна се той. — Искам двама души да изостанат малко, поне на двайсетина крачки от останалите. Ако чуят или видят нещо, да ме известят на мига, разбра ли?

— Да, сър.

Джеб хвърли на ученика си един последен лют поглед и закрачи устремено по пътя. Зийк се обърна, направи знак на останалите да тръгват и те се помъкнаха напред, явно облекчени, че ще излязат от тъмната гора. Разбитият, осеян с дупки път също беше опасен, но по него щеше да им бъде по-лесно, отколкото да се провират през шубрака и да прескачат камъните и клоните.

Аз обаче предпочетох да страня от асфалта и се плъзгах през храсталаците в самия край на гората. Още беше много тъмно, но ако се озърнеше, Зийк лесно щеше да забележи силует, който ги следва край пътя. Чувах го, защото с Дарън изостанаха на двайсетина крачки, за да охраняват групата. Отначало вървяха мълчаливо, само стъпките им кънтяха по неравната настилка, но после приглушеният глас на Дарън достигна до мен в тъмното.

— Старецът сигурно добре ти е наритал задника — прошепна той. — За първи път говори с теб като с човешко същество, след като напуснахме Арчърови.

— Беше ми ядосан — сви рамене Зийк. — Изложих цялата група на опасност. Ако се беше случило нещо, вината щеше да бъде моя.

— Не се обвинявай, Зийк. Всички я видяхме, говорихме с нея. Тя заблуди всички ни.

Аз потрепнах и присвих очи, съсредоточена в разговора им. Когато се съсредоточих в двете момчета пред мен, воят на вятъра и проскърцването на клоните сякаш притихнаха. Чух въздишката на Зийк и си представих как прокарва пръсти през косата си.

— Трябваше да се усетя — прошепна той с ненавист. — Като се замисля сега, имаше толкова много признаци, толкова много издайнически знаци. Просто не успях да сглобя картинката. Никога не съм и помислял… че може да е вампир. — Зийк внезапно изрита едно парче асфалт и го запрати в храстите. — Господи, Дарън — прошепна пак той през стиснати зъби, — ами ако беше ухапала някого? Например Кейлъб? Ами ако през цялото време се беше хранила от децата? Ако беше убила някого, ако нещо им се беше случило, защото… защото аз… — Той замълча и едва не се задави от отвращение, преди тихо да добави: — Никога няма да си простя.

Усетих студ и стиснах юмруци в опит да потуша гнева, който се надигаше в мен като буря. Зийк би трябвало да ме познава по-добре, би трябвало да знае, че никога не бих…

Спрях и отпуснах ръце. Не, не бях права. Аз бях вампир, а децата — най-лесната плячка. На негово място щях да си мисля същото… и все пак болеше отново да чуя какво всъщност мислят за мен: чудовище, което напада най-малките и най-слабите. Болеше ме повече, отколкото смятах за възможно. Бях се борила толкова усилено, за да не нападна никого, особено Кейлъб и Бетани, а всичко беше напразно. Но пък бях жертвала непознат човек, за да не се нахраня от хората, които познавах. Така че вероятно страховете им бяха основателни.

— Зийк — отново се обади Дарън. Говореше колебливо, сякаш се страхуваше да не ги чуят. — Знаеш, че никога не се съмнявам в теб. Щом казваш, че е вампир, вярвам ти. Но… но тя не ми се стори… толкова лоша. — Той замълча, сякаш шокиран, че е изрекъл подобно нещо, но продължи: — Да, знам какво ни е казвал Джеб. Знам, че те са демони и в тях няма нищо човешко, но… Никога не съм виждал вампир преди Алисън. Ами ако грешим?

— Престани! — Гласът на Зийк отново скова в лед стомаха ми. Беше твърд и опасен, със същия тон той се бе обърнал към вампира в дъждовната нощ. — Ако Джеб те чуе, ще те изрита, преди да се усетиш. Започнем ли да подлагаме на съмнение всичко, което знаем, с нас е свършено и аз нямам никакво намерение да го правя. Тя беше вампир, друго не ме интересува. Няма да излагам всички на опасност само защото ти си се привързал.

О, виж само кой го казва, помислих си аз точно когато Дарън измърмори абсолютно същото.

Зийк се сопна:

— Какво?

— Виж само кой го казва — повтори Дарън, но по-гневно. — Вярно, исках да идва с нас на лов, но не аз се „натъквах случайно“ на нея всяка нощ, за да си говорим. Всички виждаха как гледаш това момиче. Не беше особено потаен, да ти кажа. Рут откачаше всеки път, когато двамата изчезнехте нанякъде, затова не ми разправяй, че съм се бил привързал, Зийк. Ти се влюби в онзи вампир и всички го знаят. Може би не е зле да провериш собствената си шия, преди да укоряваш останалите. На мен ми се струва, че тя е могла да те хапе винаги когато пожелае…

Зийк се обърна, удари Дарън в челюстта и го просна по гръб на асфалта, а аз се сковах от изненада. Той се изправи, избърса устата си, после се блъсна с вик в Зийк и двамата се изтърколиха на земята. Викове и крясъци се надигнаха от групата, докато двете момчета се бореха, ритаха и размахваха юмруци насред пътя. Дарън беше по-голям на години и малко по-висок от Зийк, но Зийк беше обучен, така че успя да седне на гърдите му и започна да го налага с юмруци по лицето. Във въздуха замириса на кръв.

Стори ми се, че всичко свърши за секунди, макар че боят продължи доста по-дълго. Джейк и Сайлъс се спуснаха да разтърват момчетата, разделиха ги, а те се втренчиха един в друг задъхани и избърсаха устните си. Носът на Дарън кървеше, а устната на Зийк беше сцепена и кръвта капеше по асфалта. Не се опитаха да се откопчат от Джейк и Сайлъс, макар че изглеждаха готови да си налетят отново, щом ги пуснат.

— Какво означава това?!

Джебедая не се развика, дори не повиши глас, това трябваше да му се признае, но напрежението между двете момчета веднага се разреди. Джеб махна на мъжете да се отдръпнат и застана между побойниците с печално изражение. Взирах се в лицата им. Джеб беше блед и ужасѐн, но Зийк изглеждаше единствено засрамен.

— Разочароваш ме, Йезекил — каза Джебедая с равен глас, но Зийк потрепна, сякаш бяха изрекли смъртната му присъда.

— Съжалявам, сър.

— Не на мен трябва да се извиняваш. — Джеб ги изгледа със стоманените си очи и отстъпи назад. — Не знам защо се сбихте и не ме интересува, но ние не вдигаме ръка от гняв, не и на хората в тази общност. И двамата го знаете.

— Да, сър — измърмориха Зийк и Дарън.

— Щом имате достатъчно сили да се биете, тази нощ ще дадете дажбите си на някой, чиято нужда е по-голяма от вашата.

— Да, сър.

— Джейк! — извика Джеб и му махна да се приближи. — Ти върви отзад с Дарън. А ти — каза той на Зийк, който трепна леко, — ти ще дойдеш с мен отпред.

Зийк и Дарън се спогледаха, после Зийк се обърна и последва Джебедая към челото на групата. Аз обаче видях неизречените извинения, които си размениха, и внезапно осъзнах, че Дарън се страхува, но не за себе си, а за Зийк.

* * *

Разбрах защо след няколко часа, когато стигнахме до малкия град, за който беше споменал Лари. Той беше пуст и порутен като всички останали мъртви градчета: напукани улици, ръждиви коли, разпадащи се сгради, избуяли бурени. Елени и сърни се бяха пръснали из един паркинг и подскачаха край колите. Дарън ги гледаше със съжаление как се отдалечават, но Зийк, който вървеше сковано до Джебедая, дори не вдигна глава.

Последвах ги през града, като се промъквах покрай сградите и се криех зад колите, докато не стигнаха до малка постройка на ъгъла на една улица. Навремето трябва да е била бяла, с островърха черна кула и цветни прозорци. Сега мазилката й се лющеше и разкриваше изгнилите греди, а прозорците бяха разбити и от стъклата бяха останали само малки остри парченца, които блещукаха на лунната светлина. На покрива стърчеше дървен кръст, който се беше наклонил заплашително напред, сякаш всеки миг щеше да се прекатури.

Сигурно беше църква. Не бях виждала друга преди — вампирите бяха разрушили всички църкви в Ню Ковингтън. Нищо чудно, че групата бе привлечена именно от тази сграда — вероятно им вдъхваше усещане за сигурност. Джебедая ги въведе вътре през прогнилите врати, а аз потърсих къде да се скрия.

В края на двора, до църквата, от бурените стърчеше потрошена и разядена от времето статуя на ангел. Огледах я с любопитство и открих няколко очукани надгробни плочи под високата трева. Това явно беше гробище. Бях чувала за тях в Ню Ковингтън — семействата погребвали там близките си. В Ню Ковингтън изгаряха мъртвите, за да не се разпространяват болести. Това място, също като самата църква, бе останка от друго време.

Щеше да се съмне след около час. Приведох се напред и тъкмо щях да се заровя в хладната пръст под тревата и бурените, когато чух шум от наближаващи стъпки и вдигнах глава. Видях високата фигура на Зийк на няколко метра от мен, а Джебедая вървеше по петите му. Сковах се и застинах неподвижно — като вампир, като надгробните камъни наоколо. Двамата минаха толкова близо до мен, че видях кръста, който просветваше на гърдите на Зийк, и гладкия бял белег на лицето на Джебедая. Момчето вървеше сковано пред възрастния мъж и се взираше право пред себе си, като затворник на път към бесилката.

— Спри — рече тихо Джеб и Зийк се закова на мястото си. Старецът вдигна нещо дълго и метално и почука с него по крака си.

Антена от кола.

— Да приключваме, Йезекил — прошепна Джеб.

Озърнах се към Зийк — той стоеше неподвижен със стиснати до тялото юмруци. Обърна се съвсем бавно, свали ризата си и я хвърли на земята, а аз захапах бузата си отвътре. Кожата му бе покрита със стари белези, които се кръстосваха по гърба и раменете му. Той се завъртя сковано и опря длани на един от надгробните камъни, които стърчаха от тревата, после сведе глава. Видях, че раменете му трепнаха, но лицето му остана безизразно.

— Знаеш защо го правя — рече тихо Джеб и мина зад него.

— Знам — прошепна Зийк. Стискаше камъка така силно, че кокалчетата му побеляха.

Не мърдай, казах си и стиснах юмруци в пръстта. Не мърдай. Не отивай да му помагаш. Стой си тук.

— Ти си водач — продължи Джебедая и без предупреждение удари голия гръб на Зийк с металната антена. Аз се свих и едва удържах порива да изръмжа, а Зийк стисна зъби. Кръв, ярка алена кръв се стече на струйки по нашарения от белези гръб.

— Очаквах повече от теб — продължи Джебедая със същия спокоен, невъзмутим глас и го удари отново, този път по раменете. Зийк сведе глава и изпъшка. — Ако аз падна, ти ще ги поведеш. — Последваха два бързи удара, още по-жестоки от предишните. — Не бива да бъдеш слаб, не се поддавай на емоциите или на зова на плътта. Ако ще ставаш истински водач, трябва да убиваш всяко изкушение, всичко, което поставя на изпитание морала или вярата ти. Ако искаме да оцелеем в този свят, ако искаме да спасим човешката раса, трябва да бъдем безмилостно старателни. Паднем ли, жертвите на онези преди нас ще бъдат безсмислени. Разбираш ли ме, Йезекил?

Последният въпрос беше придружен от толкова свиреп удар, че Зийк най-сетне изохка и се свлече върху камъка. Свих се в тревата, като треперех от гняв. Зъбите ми се бяха удължили, борех се с желанието да скоча и да разкъсам Джебедая от гръдната кост до чатала.

Той отстъпи назад, а лицето му отново беше спокойно и безизразно.

— Разбра ли ме? — попита той тихо.

— Да — отвърна Зийк с изненадващо сигурен глас и се надигна. Гърбът му беше окървавен, нови резки покриваха многобройните белези. — Разбрах. Съжалявам, сър.

Старецът хвърли антената в бурените.

— Извини ли се вече на Дарън? — Зийк кимна, а Джеб пристъпи напред и го стисна за рамото. Зийк трепна. — Ела тогава. Да почистим раните, преди кръвта да е привлякла нещо опасно.

Забих пръсти в земята, докато гледах как Зийк се навежда с мъка и бавно взима ризата си, а после тръгва след Джебедая. Мускулите ме боляха от усилието да се сдържам. Миризмата на кръв, насилието, бесният ми гняв към Джеб — всичко това ми дойде в повече. Гледах как Зийк се отдалечава с усилие, потрепнах, когато се облегна на един надгробен камък и преди да се усетя, изръмжах.

Той се озърна назад към гробището, тревожно смръщен, а аз прехапах език, изругах наум и започнах да си повтарям: „Аз съм дърво, аз съм камък, аз съм част от земята, от нощта.“ Зийк се огледа, като се взираше в сенките. В един момент погледна право към мен и очите ни се срещнаха в мрака, но неговите се извърнаха, без да ме различат.

— Йезекил — обърна се нетърпеливо Джебедая към своя ученик. — Какво гледаш?

Зийк отстъпи крачка назад.

— Нищо, сър. Стори ми се, че чух… — Той поклати глава. — Няма значение, сигурно е бил енот.

— Тогава защо стоиш още там?

Зийк се извини шепнешком и се обърна. Двамата изчезнаха зад ъгъла на път към църквата, а аз се отпуснах на земята. Гневът и Гладът бучаха във вените ми. Все още долавях миризмата на кръвта на Зийк, макар и не толкова силно. Трябваше да се махна оттук — колкото по-дълго оставах, толкова повече жадувах за нея. Ако Зийк или (дори по-зле) Джебедая се върнеха в гробището, може би нямаше да устоя и щях да ги нападна.

В небето облаците порозовяваха, слънцето не беше далеч. Зарових се в студената пръст, като се опитвах да не мисля какво още се крие под тревата и надгробните камъни. Земята се затвори над мен, тъмна и успокояваща и аз зачаках мракът на съня да ме погълне.

После сънувах — за първи път, откакто напуснах Ню Ковингтън.

* * *

Мрачен, пуст град.

Небостъргачи се опираха един връз друг като прекършени дървета.

Спомени, изпъстрени с гняв. Не биваше да свалям гарда, трябваше да видя капана. Бях проявила небрежност.

Просветна мълния и за част от секундата светът стана бял. В мига между блясъка и тътена и аз го видях.

Усмихваше ми се.

ГЛАВА 19

Събудих се рязко в мрака и веднага разбрах, че нещо не е наред. Всичко беше абсолютно черно, но над себе си чувах приглушено тупкане и усещах вибрации, сякаш бях под вода, а горе се вихреше буря.

Започнах да отхвърлям пръстта от себе си, но ме лъхна гореща вълна, която ме накара да изръмжа и да се свия обратно.

Църквата гореше, червени и оранжеви пламъци изскачаха от прозорците и ближеха стените. Кръстът на покрива беше обгърнат от огън, като човек с протегнати ръце, който приветства агонията.

Вампирът в мен се сви и изсъска — искаше да избяга, да се зарови пак в земята, където пламъците нямаше да го достигнат. Преборих се с това желание, изправих се и се заозъртах трескаво, търсейки Зийк или някаква следа от останалите.

Над пламъците отекна рев на двигатели, някъде надолу по улицата отекнаха четири бързи последователни изстрела. Аз хукнах и изтеглих меча си, докато прескачах надгробните камъни. Подминах обречената църква и се втурнах към пътя, завих зад ъгъла и видях нещо да просветва в края на улицата — нещо, което ръмжеше, бълваше дим и блещукаше с метален блясък на слабата червеникава светлина. Мотори, мъже и пушки.

Стомахът ми се върза на възел. Бандитите. Бандата на Чакала.

Изстрелях се от алеята, оголила и зъбите, и меча си и видях, че към мен се стрелва още един моторист. Ревът на машината му отекваше между сградите. Той извика, когато отскочих встрани и едва избегнах гумите, а аз замахнах с катаната към кормилото. Мъжът изви рязко машината и острието мина на сантиметри от него, а той се наклони към стената. Чух хрущене на метал и кости, бандитът се свлече на земята и моторът се стовари отгоре му.

Вик отекна зад мен и аз се извърнах. В центъра на двора, сред лабиринта от изгнили коли, видях трима души, които ме гледаха ококорени. Двама притискаха третия към капака на една от колите, а ръцете му бяха вързани зад гърба със здраво въже. Светлата му коса сияеше в мрака, а лицето му беше изопнато от болка.

— Зийк! — извиках аз и се втурнах напред, а двамата бандити веднага се опомниха. Единият грабна автомата, който лежеше на покрива на колата, а другият издърпа пленника им зад един микробус.

Изревах, оголих зъби и се втурнах към този с автомата. Той насочи към мен дългото дуло, без да се поколебае. Беше се облещил от ужас и изненада — знаеше какво представлявам, така че побърза да се прицели и да натисне спусъка.

Автоматът залая и изплю градушка от куршуми, които се забиваха в ръждивите коли наоколо ми или отскачаха сред рояк от искри. Прозорци се пръскаха, докато се провирах между колите, ревът на автоматите и трошенето на стъклата бяха почти оглушителни. Аз обаче усещах плячката си, надушвах страха и отчаянието й. Свих се зад една кола, зачаках стрелбата да спре и чух ядната псувня на мъжа, докато се опитваше да презареди.

Скочих върху колата и полетях напред, като стъпвах по покривите на останалите, а човекът ме гледаше, изцъклен от ужас. Вдигна автомата и успя да стреля три пъти, преди да го връхлетя, после се стовари върху вратата на един автомобил и строши стъклото. Нещо просветна в ръката му, той заби нож в шията ми, точно над ключицата и болката се вряза в мен като куршум. Изпищях, дръпнах главата му надолу и впих зъби в гърлото му.

Шията ми пламтеше, усещах как кръвта ми се стича в яката и под ризата. Гладът бе зинал като мрачна ненаситна паст, кръвта изпълваше устата ми и давеше сетивата ми. Този път не се отдръпнах.

Бандитът потрепери и накрая отмаля безжизнен в ръцете ми. Пуснах тялото и то се свлече на бетона, а аз се озърнах към паркинга, търсейки Зийк и другия мъж. Не бяха далече, особено ако Зийк се беше съпротивлявал. Зърнах две фигури да изчезват между сградите — по-едрата буташе по-дребната към алеята и бе опряла пистолет в гърба й.

Втурнах се след тях, излязох от алеята и видях, че бандитът влачи Зийк към един сив микробус, паркиран на тротоара. Вратите му бяха отворени, а двигателят работеше. Микробусът беше превърнат в смъртоносно оръжие — метални шипове стърчаха от вратите и предния капак, а по прозорците имаше стоманени листове. Дори от джантите излизаха остри шипове.

Бандитът се обърна, видя ме и пребледня. Зийк още се опитваше да се освободи от хватката му. Оголих зъби и изревах, а мъжът се извърна и блъсна пленника си към мен. Зийк се препъна и залитна напред, а бандитът вдигна оръжието си и се прицели в гърба му.

Изгърмяха два изстрела, Зийк падна и главата му се удари в земята. Аз ахнах и хукнах към него, а бандитът скочи в микробуса, затръшна вратите и потегли.

— Зийк!

Хвърлих се към него, разкъсах въжето на китките му и го обърнах настрани. Беше съвсем блед, кръв се стичаше от носа и устата му, а очите му бяха затворени. Разтърсих го и ми призля, когато главата му се люшна безжизнено. Насилих се да се успокоя и се заслушах, надявах се да доловя пулс. Обзе ме облекчение — сърцето му биеше като лудо. Той беше жив.

— Зийк!

Докоснах лицето му. Този път той се размърда и отвори очи със стон, а те ме погледнаха, изпълнени с болка.

— Ти! — изпъшка през зъби Зийк и се отдръпна от мен. — Какво правиш тук? Как…

Той пак изпъшка и се сви, а лицето му се напрегна от агонията.

— Не мърдай! Простреляха те. Трябва да те измъкна оттук.

— Не — изхриптя той и се опита да се надигне. — Другите. Махай се от мен! Трябва да им помогна.

Краката му обаче се подкосиха и той отново се свлече на земята.

— Не мърдай, идиот такъв. Ще умреш от загуба на кръв и няма да можеш да помогнеш на никого! — изревах аз яростно и той най-сетне се отпусна. — Къде те улучи?!

Зийк трепна.

— В крака.

Той изохка и стисна зъби. От прасеца му липсваше доста голям къс плът и раната кървеше обилно, но слава богу, костта изглеждаше здрава. Въпреки това кръвта ме изкушаваше и тревожеше едновременно. Превързах го, доколкото можах, като късах ивици от палтото си, за да направя турникет и се опитвах да не обръщам внимание на миризмата и на кръвта по ръцете си.

Зийк стисна зъби и не гъкна през първата част от процедурата, но след няколко минути посегна и спря ръката ми.

— Останалото мога да направя и сам. Върви да помогнеш на другите. — Поколеба се и добави: — Моля те.

Срещнах очите му. Отчаянието и тревогата заглушаваха болката, която знаех, че изпитва.

— Ще се оправя — добави той, като се опитваше да говори с равен глас. — Иди при другите, тях гонят. Трябва да ги спреш.

Кимнах, изправих се и се вгледах в сенките, като се ослушвах, за да чуя шума от преследването.

— Къде са?

Той посочи надолу по улицата.

— Когато ги видях за последно, Джеб водеше част от групата в онази посока. Разделихме се, щом чухме, че идват. — Лицето му потъмня. — Вече хванаха Рут и Джейк, трябва да им попречиш да се доберат до останалите.

Хванах го под мишниците и без да обръщам внимание на протестите и стенанията му, го издърпах от улицата.

— Стой тук! — наредих аз и го настаних зад туфа бурени, по-високи от човешки бой. — Не искам да те заловят отново, докато търся останалите. Ще се върна веднага щом мога. Не мърдай!

Зийк кимна немощно. Взех меча си от тротоара и хукнах по улицата, за да открия хората, които ме бяха прокудили.

Не ми отне много време. Някъде зад сградите се чу рев на мотори и пукане на далечен огън. Пушката на Джеб изгърмя, изстрелът отекна в покривите и аз се затичах. Къщите криеха посоката на изстрелите. Градът беше малък, но улиците лъкатушеха твърде много и бяха или задънени, или не водеха наникъде.

Прескочих една покрита с мъх стена точно когато два микробуса, бронирани и с шипове като предишния, профучаха с рев покрай мен след облаци пушек. Изтичах на пътя и се загледах след тях — чувах виковете и смеха на бандитите.

На задния прозорец изникна бледо изплашено лице и се притисна към стъклото. Очите на Рут ужасено срещнаха моите и тя се отдръпна в мрака, а микробусът зави със свистене и изчезна от поглед.

За част от секундата се зачудих дали да хукна след тях, но зад мен фарове пронизаха мрака и в началото на улицата се чу рев на мотори. Обърнах се и видях останалите от бандата — тридесет-четиридесет въоръжени мъже, които завиха зад ъгъла и се устремиха към мен.

Скрих се зад една кола и бандата отмина. Чувах смехове и крясъци, някой стреля във въздуха. Стиснала катаната, аз се разкъсвах между желанието да ги нападна и инстинкта си за самосъхранение. Можех да скоча и да посека поне двама-трима от тях, преди останалите да се усетят, но тогава щях да се изправя срещу цялата орда — сигурно щяха да обърнат моторите и да започнат да стрелят по мен. Макар че бях вампир, нямаше да оцелея след дъжд от куршуми. Тялото ми беше издръжливо, но не и неуязвимо.

Затова чаках и се ослушвах, докато гласовете им съвсем заглъхнаха, ревът на моторите и автоматите отшумя в мрака и тишината отново се спусна над града.

* * *

За всеки случай претърсих района за оцелели. Зад един склад открих място, където със сигурност бе имало схватка — по настилката личаха следи от влачене, дупки от куршуми осейваха стените и ръждясалите коли. Пушката на Джеб лежеше в една локва до преобърнат пикап, в бурените лежаха двама мъртви бандити. Явно старецът не се беше дал без бой. Но и други не бяха оцелели след тази битка. Дороти се беше свлякла до една бетонна рампа, а под ключицата й имаше две малки дупчици, от които струеше кръв. Размътените й очи се взираха в нищото.

Вгледах се в тялото й и се почувствах някак празна. Познавах я отскоро и въпреки че не беше съвсем наред с главата, въпреки приказките за ангели и дяволи-вампири, Дороти се бе държала мило с мен. Е, вече я нямаше. Нямаше ги и останалите.

Тръгнах замаяна към мястото, където бях оставила Зийк. Боях се какво ще заваря. Щом завих по улицата обаче, видях познат силует, облегнат на един знак „Стоп“ — в едната си ръка държеше мачете, а с другата стискаше ръждивия стълб. Опитваше се или да се издърпа нагоре, или да се задържи, а по тротоара след него се виеше кървава диря.

— Зийк!

Хукнах към него и посегнах към ръката му, но той се отдръпна със съскане и вдигна оръжието си. Гняв и несигурност просветнаха в очите му, преди болката да ги забули отново, а той залитна напред.

Поех тежестта му, като се опитвах да не дишам, за да не усещам миризмата му и кръвта, пропила дрехите му. Докато пристъпвахме по тротоара, попитах с глас, изтънял от страх и тревога:

— Какво правиш, идиот такъв?! Искаш да умреш ли?! Нали ти казах да не мърдаш?!

— Чух… изстрели.

Зийк дишаше тежко, лицето и косата му бяха мокри от пот. Усещах, че трепери, кожата му беше студена и лепкава. По дяволите, не можеше да продължава така. Огледах се, за да потърся убежище и реших, че къщата от другата страна на улицата ще свърши работа.

— Исках да помогна — продължи той, докато куцукахме по платното. — Не можех да седя там и да не правя нищо. Трябваше да опитам. Да видя… дали някой е оцелял. — Той стисна устни, а аз изритах портата и го помъкнах през двора към буренясалите стълби на верандата. — Някой… спаси ли се?

Не обърнах внимание на въпроса му, отворих вратата и надникнах вътре. Това поне ми беше донякъде познато. Мазилката по стените беше напукана и се лющеше, подът бе осеян с боклуци и отломки. В покрива зееха дупки и из дневната лежаха натрошени керемиди, но сградата изглеждаше относително стабилна. До стената видях мухлясало, но забележително здраво жълто канапе и внимателно поведох Зийк към него по неравния под. Той се стовари върху него, като едва сдържа стона си и затвори очи, но след миг ги отвори рязко, сякаш се боеше да ме изпусне от поглед. Това ме жегна — той изобщо не ми вярваше.

— Пак кървиш — отбелязах аз. По импровизираната превръзка бе избила прясна кръв. Зийк се скова и аз едва се сдържах да не изтъкна, че ако съм искала да го ухапя, щях отдавна да съм го направила. — Чакай тук. Ще се опитам да намеря нещо, с което да почистим раната.

Извърнах се, за да скрия гнева си, излязох от стаята и тръгнах из тъмната къща. Зийк не каза нищо, а аз тихо затършувах наоколо. Търсех превръзки, храна, каквото и да било, стига да ни беше от полза. Макар и мръсни и покрити с прах и плесен, стаите бяха като непокътнати, сякаш собствениците току-що се бяха изнесли, без да вземат нищо със себе си. В кухнята имаше много счупени чинии и чаши, а на горния рафт в хладилника открих кутия мляко, вероятно стогодишна. Спалнята беше почти празна, без чаршафи и дрехи, но миришеше на фекалии и урина и предположих, че на леглото се е заселила лисица или семейство еноти.

Излязох в коридора и открих банята. Огледалото над мивката беше счупено, но в шкафчето открих кутия с марли и прашна ролка бинт. Под тях имаше малко шишенце с лекарства и голяма кафява бутилка, наполовина пълна с някаква течност. Присвих очи, за да разчета етикета, като мислено благодарих на Канин, че настоя да упорствам с четенето: кафявото шише съдържаше нещо, от което отчаяно се нуждаехме. Кислородна вода — дезинфектант за повърхностни рани.

Нямах доверие на белите хапчета, затова ги оставих в шкафа, но взех марлите, кислородната вода и една прашна кърпа от стойката наблизо и ги отнесох при Зийк. Той седеше на канапето, изправил гръб и се опитваше да свали турникета от крака си. По стиснатата му челюст и потното сбърчено чело разбрах, че не му се удава.

— Престани — наредих аз, клекнах до него и оставих находките си на пода. — Само ще влошиш нещата. Дай на мен.

Зийк ме изгледа с тревога, но изтощението и болката го надвиха и той се отпусна по гръб. Пак се заех с крака му, почистих кръвта с кърпата, после излях щедро количество кислородна вода върху раната. Когато прозрачната течност я заля и върху нея се появи бяла пяна, Зийк изсъска през зъби.

— Извинявай — прошепнах аз и той издиша рязко. Почистих остатъка от кръвта, притиснах марлята към крака му и започнах да го бинтовам.

— Алисън.

Не го погледнах и отвърнах с равен глас:

— Какво?

Зийк се поколеба, вероятно усетил отношението ми, но тихо попита:

— Ами другите? Ти… ти дали…?

Стиснах зъби и ми се прииска да не ме беше питал за това точно сега.

— Не — отвърнах. — Няма ги. Хората на Чакала са ги изловили.

— Всички ли?

Зачудих се дали да излъжа, или поне да поукрася истината, но си казах, че Зийк винаги е бил честен с мен. Трябваше да му кажа, въпреки че щеше да го заболи.

— Не всички — признах аз. — Дороти е мъртва.

Той не отвърна. Приключих с превръзката и го погледнах — седеше със сведена глава и ръка на очите. Взех марлите и кислородната вода, изправих се и притеснено го наблюдавах, докато се бореше с мъката. Зийк обаче не издаде и звук — нито дума, нито стенание, нищо. Когато свали ръката си, очите му бяха ясни, а гласът — твърд.

— Тръгвам след тях.

— Не и сам — отвърнах аз и сложих шишето и марлите на една прогнила масичка. — Освен ако възнамеряваш да се справиш сам с четиридесет бандити, при това ранен. Идвам с теб.

Той ме изгледа гневно. Сините му очи святкаха в мрака, а кръстът блещукаше на гърдите му. Разбирах борбата му — аз бях вампир, враг, на когото не можеше да се довери, но в същото време му бях спасила живота и олицетворявах единствената му надежда да спаси останалите. Спомних си белезите по гърба и раменете му, вярата, която буквално бе набита в него и се зачудих колко дълбоко е проникнало влиянието на Джеб.

Накрая Зийк кимна неохотно и болезнено, сякаш това му костваше огромно усилие.

— Добре — измърмори той. — Приемам всякаква помощ. Но… — Той изправи гръб, присви очи и те се превърнаха в студените сини процепи, които бях видяла във фермата на Арчърови. — Ако се опиташ да ме ухапеш или да се нахраниш с някой от групата, кълна се, че ще те убия.

Устоях на порива да се озъбя.

— Много мило от твоя страна да ми изясниш как стоят нещата. Особено след като ти спасих живота.

Вина засенчи за миг лицето му и раменете му се отпуснаха.

— Извинявай. — Той прокара ръка през косата си. — Аз просто… няма значение. Благодарен съм ти, че дойде. Благодарен съм.

Каза го сковано, с неудобство и аз бързо отвърнах:

— Няма защо. — Не беше кой знае какво извинение, но поне не се опита да забие мачетето в шията ми. — Да идем да намерим бандитите. Знаеш ли накъде са тръгнали?

Зийк се облегна на канапето.

— Не. — Гласът му леко потрепна. Ясно беше, че се опитва да сдържи емоциите си. — Не знам нито къде са, нито къде ги водят, не знам дори защо ги отведоха. Джеб не ми е говорил много за това, каза само, че Чакала и хората му го търсят, а ние трябва да открием Едем, преди те да открият нас.

— Значи не знаем дори в каква посока са тръгнали — прошепнах аз и погледнах към вратата. Зийк поклати глава и заби юмрук в страничната облегалка. Надзърнах навън към слабото червено зарево над покривите и останките на църквата, която бе изгоряла почти до основи. Улиците бяха вече тихи. Освен замиращите пламъци, нищо друго не показваше, че бандитите изобщо са идвали. Хората на Чакала си разбираха от работата — бяха ударили бързо, ефективно и смъртоносно, а после просто се стопиха в нощта.

Поне повечето от тях.

— Чакай тук — казах на Зийк. — Ей сега се връщам.

ГЛАВА 20

— Слава богу, че си с каска, а?

Заклещен под мотора си, бандитът ме гледаше с облещени от болка и страх очи. Чувах как сърцето му препуска лудо и долавях миризмата на кръвта, която капеше някъде под машината. За човек беше доста корав, трябваше да му го призная. Като знам как се беше блъснал в стената, очаквах да заваря труп със счупен врат. Което щеше да осуети плана ми.

Усмихнах му се и показах зъбите си.

— Жалко обаче, че си строши крака. Това ще те затрудни малко, нали? Трябва да ти кажа, че ми е малко мъчно, че нещата се развиха така. Преследването може да е също толкова вълнуващо, колкото убийството.

— О, мамка му! — изпъшка мъжът и лицето му пребледня под слоя пот. — Какво искаш, вампире?

Колко интересно. Боеше се от вампира, но не беше изненадан.

— Ами, виж сега — продължих разговорливо, — чух слухове, че шефът ти не бил съвсем човек. Бил малко като мен. — Клекнах до него и му се ухилих. — Искам да знам къде е, къде е леговището му, коя е територията му. Не съм срещала много вампири, които скитат извън градовете. Любопитна съм какъв е този „бандитски крал“ и ти ще ми разкажеш за него.

— Защо? — опъна се мъжът. Куражлия беше. — Да не искаш да станеш член на бандата? Кралица на краля?

— И какво, ако искам?

— Чакала не обича да дели.

— Е, това не е твой проблем, нали? — отвърнах аз и присвих очи. — Къде е той?

— Ако ти кажа, ще ме убиеш ли?

— Не. — Пак се усмихнах и оголих зъби. — Ако ми кажеш, няма да те използвам за лична закусвалня, докато стигнем до територията на Чакала. Ако ми кажеш, няма да ти строша и двете ръчички, както и другия крак и да те влача наоколо, докато сдадеш багажа, а накрая да те хвърля край пътя, за да те намерят Бесните. Ако ми кажеш, най-лошото, което ще направя, е да те оставя да умреш както си пожелаеш. Всъщност в момента съм малко гладна…

— В Старо Чикаго! — извика мъжът. — Чакала е в руините на Старо Чикаго. — Той посочи наслуки. — Просто продължи на изток по магистралата. Пътят свършва в един град до брега на огромно езеро. Няма как да го пропуснеш.

— Колко далече е?

— Около ден път с мотор. Не знам колко бързо вървите вие вампирите, но ако пътуваш нощем, ще стигнеш утре вечер.

— Благодаря — казах аз и се изправих. Хвърлих поглед към мотора му, който лежеше вляво от него малко посмачкан и изподран, но иначе изглеждаше наред. — А сега ще трябва да ми покажеш още нещо.

* * *

Когато се върнах, Зийк беше заспал на канапето. Лежеше по гръб, грозно изпружен, а едната му ръка висеше настрани. В съня си изглеждаше още по-млад, болката бе напуснала лицето му и сега бе просто беззащитен. Не ми се искаше да го будя, но той се размърда още щом влязох в стаята и отвори рязко очи.

— Заспал ли съм? — изпъшка той и се изправи с гримаса, а после свали крака от канапето. — Защо не ме събуди? Колко време съм спал?

— Минава полунощ — отвърнах аз, хвърлих една раница на канапето и тя вдигна прах. — Това е за теб. Вътре има храна, вода, лекарства и други провизии, ще стигнат за няколко дни. Как е кракът ти?

— Боли — рече Зийк, стисна зъби и бавно се изправи, — но ще оживея. Поне ще мога да изляза оттук. — Той нарами внимателно раницата. — Разбра ли къде са ги отвели?

— Да. — Усмихнах се леко, когато вдигна поглед и мярнах в очите му надежда. — Територията на Чакала е в руините на някакъв град, който се намира на ден-два път на изток оттук. Старо Чикаго. Там са отвели групата.

— Два дни път на изток — прошепна Зийк и закуцука към вратата. Отидох да му помогна, но той се скова, поклати глава и аз се отдръпнах. — Значи на нас ще ни трябват поне няколко, за да стигнем дотам. Не мисля, че ще бъда особено бърз.

— Не е нужно — казах аз и бутнах вратата. Зийк вдигна вежди от изненада, а аз се ухилих.

Мотоциклетът бръмчеше на края на тротоара, малко посмачкан и издран, но иначе нищо му нямаше.

— Отне ми известно време, докато се науча как работи тая тъпотия — казах аз, щом слязохме по стълбите и тръгнахме към улицата, — но мисля, че схванах. Е, донякъде. Нашите приятели бандитите ни го дават на заем. Много мило, нали?

Зийк се обърна към мен. Облекчение и благодарност бяха прогонили подозрението от очите му, поне засега и той отново приличаше на онзи Зийк, когото познавах. Грабнах смутено каската от седалката и му я хвърлих, а той примигна и я улови.

— На мен не ми трябва — обясних аз и се намръщих от притеснение. — Ти обаче си я сложи, още не съм много добра. Дано не налетя на всички стени по пътя.

Прехвърлих крак над седалката, стиснах дръжките и усетих мощта, която буботеше в машината. Да, определено можех да свикна с това.

Зийк се поколеба. Стискаше каската и гледаше мотора с боязън, сякаш щеше да го ухапе. Внезапно осъзнах, че не се притеснява точно от него… а от мен. Стиснах лоста до ръкохватката и накарах машината да изреве силно, а той направо подскочи.

— Е, идваш ли?

Зийк се взираше в мен. Стисна зъби, внимателно прехвърли ранения си крак над седалката и се намести зад гърба ми. Усетих топлината на тялото му, макар че се опитваше да не се притиска до мен, долових бесните удари на сърцето му. Бях благодарна, че моето не бие, иначе и то щеше да блъска така.

— Дръж се здраво — рекох, докато той си слагаше каската. — Това чудо е много мощно.

Дадох газ, може би малко повечко от необходимото и моторът подскочи напред. Зийк изхълца и се вкопчи в раменете ми.

— Извинявай! — извиках аз и той неохотно плъзна ръце към кръста ми. — Още не съм му хванала цаката.

Пак се пробвах, този път по-лекичко, а моторът се плъзна напред и залъкатуши по улицата. Щом стигнахме до главния път, спрях и се озърнах през рамо. Лицето на Зийк беше напрегнато, а ръцете и гърбът му изглеждаха сковани от смущение или болка, или и двете.

— Готов ли си? — попитах аз и той кимна. — Тогава се дръж. Ще проверя колко бързо върви това нещо.

Той ме стисна през кръста и сърцето му задумка в гърба ми. Обърнах мотора на изток и потеглих, а двигателят изрева, когато се стрелнахме напред. Набирахме скорост и вятърът пищеше в ушите ми, докато летяхме все по-бързо и по-бързо по пустото шосе. Усетих ръцете на Зийк на ребрата си, а бузата му — долепена до гърба ми, вдигнах лице към вятъра и нададох тържествуващ вой.

Над нас пълната луна сияеше огромна и ярка над равнината и озаряваше пътя ни, докато летяхме на изток. Към края му.

* * *

Можех да пътувам така вечно, с вятър в косите и пътя пред мен, да летя с главоломна бързина — никога нямаше да ми омръзне. За нещастие скоро щеше да се зазори, а и заради състоянието на Зийк бяхме принудени да спрем два часа преди изгрев до една порутена ферма, за да си починем и да сменим превръзката му. След като прогонихме колонията плъхове, които се бяха заселили в кухнята, аз го сложих да седне на масата, за да проверя превръзката му. Раната не изглеждаше инфектирана, но все пак излях щедро количество кислородна вода отгоре й, преди да я превържа с чиста марля. Силната миризма на химикали се смеси с аромата на кръвта му и леко ми се догади, но го приех като истинска благословия. Нямах желание да го хапя, когато вонеше така силно на дезинфектант.

— Благодаря — рече той, щом се изправих и взех старата превръзка, за да я заровя навън. Не мислех, че наблизо има Бесни, но нищо не пречеше да бъда предпазлива. Те сигурно не биха отказали кръв, която мирише на кислородна вода.

— Алисън.

Обърнах се притеснена. От тона му разбрах, че още се чувства неловко край мен. Той помълча малко, сякаш се чудеше дали да заговори, но после отпусна рамене с въздишка.

— Защо се върна?

Свих рамене.

— Ами, доскуча ми; нямаше къде другаде да ида; по него време идеята ми се видя добра. Избери си едно от трите.

— Щях да те застрелям — продължи той тихо, като се взираше в земята. — Ако те бях видял да се навърташ около нас, щях да направя всичко по силите си, за да те убия.

— Обаче не го направи — отвърнах аз, по-остро, отколкото възнамерявах. — А и вече няма значение. Само че ако следващия път не искаш да ти спася живота, просто ми кажи.

Обърнах се и тръгнах към вратата.

— Чакай! — извика Зийк подире ми и пак въздъхна, после прокара ръце през косата си. — Извинявай — каза той и най-сетне ме погледна. — Опитвам се, Алисън, наистина. Но просто… ти си вампир и… — Той направи безсилен жест. — И аз не очаквах… такова нещо.

— Не съм ухапала никого — спокойно казах аз. — Това е истината, Зийк. Не съм се хранила от групата.

— Зная. Просто си мислех…

— Но исках да го направя.

Той ме изгледа рязко, а аз се обърнах към него и продължих:

— Много пъти можех да се нахраня от теб, от Кейлъб, от Дарън, от Бетани. И ми беше много трудно да се сдържа. Гладът никога не те напуска — това е да си вампир, за нещастие. Не можеш да останеш дълго сред хора, без да ти се прииска да ги ухапеш.

— Защо… ми казваш това?

— Защото трябва да го знаеш — простичко отвърнах аз. — Защото съм такава и ти трябва да си наясно, преди да продължим.

Гласът му пак стана студен.

— Е, значи казваш, че… край теб никой от нас няма да бъде в пълна безопасност.

— Не мога да ти обещая, че никога никого няма да ухапя. — Свих безпомощно рамене. — Заради Глада постоянно копнеем за човешка кръв, не можем да оцелеем без нея. Вероятно с право ме прогони онази нощ. Но мога да ти обещая друго — че ще продължа да се боря. Само толкова мога да предложа. Ако не е достатъчно… — Пак свих рамене. — Ще мислим за това, след като спасим останалите.

Зийк не отговори. Изглеждаше дълбоко замислен, затова излязох, без да кажа нищо повече и отидох да се отърва от окървавената превръзка.

Зарових я бързо в двора, изправих се и погледнах към пътя. Старо Чикаго чакаше в края на магистралата заедно с цяла армия и мистериозния й крал-вампир. Който управляваше вампирски град. Голяма ирония — накрая пак щях да се върна към онова, от което толкова отдавна бягах.

Небето на изток изсветляваше. Върнах се в къщата и видях, че Зийк още седи на масата. Беше отворил раницата и ядеше сухари, които бях открила в града. Когато влязох, вдигна очи, но не престана да яде. Познавах този инстинкт от времето, прекарано в Покрайнините. Каквото и да става, колкото и ужасно да се чувстваш, колкото и да е неуместно, просто продължаваш да ядеш, щом ти се е отворила възможност. Никога не се знае кога ще намериш пак храна и дали тази няма да ти е последната.

Забелязах също, че е оставил пистолета на масата, но така, че лесно да го стигне. Реших да не обръщам внимание на това.

— Почти се съмна — казах аз и Зийк кимна. — Има болкоуспокояващи, ако имаш нужда, и малко вода. Превръзките и кислородната вода са в предния джоб.

— Ами патрони?

Поклатих глава.

— Не можах да намеря в града, а и нямах много време да търся. — Нарочно не погледнах към пистолета до ръката му. — Колко са ти останали?

— Два.

— Тогава ще гледаме да ги използваме разумно. — Погледнах през прозореца и потрепнах. — Трябва да тръгвам. Внимавай с крака, ясно? Ако стане нещо, до мръкване няма да мога да ти помогна. Ще се видим вечерта.

Той кимна, без да вдига глава. Тръгнах по коридора, като си пробивах път през паяжини и отломки и стигнах до спалнята в дъното. Вратата още се крепеше на пантите си и се отвори със скърцане.

До стената, под един счупен прозорец, видях голямо легло. Завесите се вееха леко на вятъра, матракът беше прояден от молци, а на него един до друг лежаха два скелета, покрити с изгнили останки от дрехи. Ръцете на единия прегръщаха трети, много по-мъничък.

Вгледах се в тях — картината ми се стори странна, нереална. Бях слушала истории за заразата, разбира се, особено когато мама ми разказваше какъв е бил животът преди. Понякога поваляла хората така бързо и внезапно, че цели семейства се разболявали и умирали само за дни. Тези кости… това семейство беше от друга ера. От друго време, преди нашето. Какво ли е било да живееш тук преди заразата, когато е нямало Бесни, вампири и тихи, пусти градове?

Прогоних тези мисли, нямаше полза да се чудя какво е било. Излязох от стаята, прекосих коридора и отворих вратата на отсрещната спалня. Тя беше по-малка, с единично легло до стената, но съвсем тъмна — капаците на прозорците скриваха слънцето. Тук нямаше скелети.

Легнах по гръб и сложих меча до себе си. Ако някой се промъкнеше през деня, щях да бъда лесна жертва, разбира се — изпружена и непробудно заспала, като мъртвец.

Погледнах към затворената врата и ми хрумна нещо, от което вътрешностите ми се смразиха. Зийк още беше там, буден и разтревожен. Дали щеше да се промъкне тук, докато спях, за да ми отсече главата? Дали щеше да ме убие, докато лежах беззащитна, в името на принципите, които Джеб му беше втълпил? Дали мразеше вампирите толкова много? Или просто щеше да вземе мотора и да отпраши, за да се изправи сам срещу бандитите?

Внезапно ми се прииска да бях легнала отвън, за да мога да се заровя дълбоко в земята, далече от отмъстителни убийци на демони, но през капаците вече проникваха сивкави лъчи и аз усещах как крайниците ми натежават. Трябваше да се доверя на Зийк, да повярвам, че е достатъчно умен да разбере, че не би могъл да спаси другите сам и да се надявам, че принципите му не са непоклатими като на учителя му. Надявах се да разбира, че макар да съм вампир, аз още съм човекът, когото познава.

Очите ми се затвориха и точно преди да изгубя съзнание, ми се стори, че вратата се отваря със скърцане.

* * *

Светът се беше преобърнал с главата надолу.

Ръцете ми бяха вързани зад гърба, не можех да помръдна нито тях, нито каквото и да било. Лек полъх облъхваше голите ми рамене. Ръцете ми бяха счупени. Или вързани. Или и двете. Странно защо не усещах болка.

На няколко крачки под главата ми беше бетонният под. Стените около мен също бяха бетонни. Имах чувството, че се намирам дълбоко под земята, макар че не помнех как съм се озовала тук. Обърнах глава и на няколко метра от мен видях (на обратно) маса, върху която блещукаха инструменти.

Чух стъпки, после зърнах два ботуша и нажеженият до бяло връх на ръжен внезапно изникна пред лицето ми. Отдръпнах се рязко, когато от мъглата над мен се разнесе глас.

— Добре дошъл у дома, стари приятелю. Дано ти харесва — струва ми се, че ще поостанеш известно време. Може би завинаги, няма ли да е вълнуващо? О, преди да отговориш, нека те приветствам официално в ада.

Върхът на ръжена внезапно се заби в стомаха ми, изскочи през гърба ми и миризмата на кръв и изгорена плът натежаха във въздуха.

После дойде болката.

* * *

Събудих се рязко и изръмжах, отскочих от непознатите сенки над мен и се прекатурих от леглото. Изсъсках, скочих на крака и започнах да се оглеждам, а фантомната болка от металния ръжен, който бе пронизал тялото ми, бавно отшумя.

Успокоих се и зъбите ми се прибраха. Пак тези странни кошмари… само че този беше по-ужасен от предишния, толкова истински, че сякаш наистина се бе случил. Сякаш наистина висях от тавана, а нажеженият ръжен се заби в мен. Потреперих и си спомних онзи студен глас. Беше ми познат, бях го чувала някъде…

— Алисън. — На вратата се почука. — Добре ли си? Стори ми се, че чух вик.

— Добре съм — отвърнах аз. Във вените ми се разля облекчение и удави всичко останало. Той още е тук. Не си е тръгнал, не ми отсече главата, докато спях. — Ей сега идвам.

Когато отворих вратата и излязох в коридора, Зийк вдигна вежди. Чувствах се смазана и изтощена.

— Лош сън, а? — попита той, а аз само го изгледах. — Не знаех, че вампирите сънуват кошмари.

— Много неща не знаеш за нас — измърморих аз и минах покрай него на път към кухнята. Свещ гореше на масата, сред отворени консерви с фасул и празни опаковки. Явно беше намерил храна. — Ела, не е зле да проверим пак превръзката, преди да тръгнем.

— Всъщност си мислех… — призна Зийк, докато влизаше с куцукане в дневната. Определено изглеждаше по-добре тази вечер — храната, почивката и лекарствата бяха свършили добра работа. — … за това, което каза снощи. Искам да науча повече за вампирите… от теб. Онова, което знам за тях, ми го каза Джеб.

Изсумтях и грабнах раницата от пода.

— Че сме зли бездушни демони, чиято единствена цел е да пият кръв и да превръщат хората в чудовища?

Бръкнах в раницата и затърсих превръзките и бинта.

— Да — отвърна той сериозно.

Погледнах го и сви рамене.

— Ти беше искрена с мен снощи. Не ми каза онова, което исках да чуя, което очаквах да кажеш. Затова си помислих, че бих могъл… да чуя и твоята версия. Да те изслушам, ако така предпочиташ да го наречем. Защо си станала вампир? Какво те накара да поискаш да бъдеш…

Зийк замълча.

— Да бъда немъртва? Да пия кръвта на живите?

Извадих кислородната вода, марлите и бинта и ги сложих на пода пред канапето, а той ме изгледа смръщено.

— Ако не искаш да ми кажеш, добре, няма проблем.

Посочих към канапето, Зийк седна и опря лакти на коленете си. Клекнах и започнах да свалям превръзката от крака му.

— Какво искаш да знаеш?

— На колко си години? — попита той. — Всъщност откога си… вампир?

— Отскоро. От няколко месеца.

— Месеца ли?

Стори ми се изненадан и аз вдигнах глава, за да срещна погледа му.

— Да. Ти какво си мислеше?

— Е, не предполагах, че говорим за месеци. — Той поклати глава. — Вампирите са безсмъртни, затова реших, че… че може би…

— Какво? Че съм на стотици години? — Изхилих се при тази мисъл и отново се наведох над крака му. — Ако искаш вярвай, но това е ново и за мен, Зийк. Още се опитвам да го проумея.

— Не знаех — рече той, вече по-меко. — Е, значи си на моите години. — Замълча, за да смели тази информация, после поклати глава. — Какво ти се случи?

Поколебах се. Не исках нито да обсъждам, нито да си спомням предишния си живот. Миналото си е минало — защо да се занимаваме с неща, които не можем да променим? Зийк обаче се опитваше да ме разбере и чувствах, че му дължа обяснение. Истината.

— Не те излъгах, когато казах, че съм родена във вампирски град — започнах аз, съсредоточена върху превръзката, така че да не се налага да го поглеждам. — С майка ми… живеехме в малка къща в един от секторите. Тя беше Регистрирана, а това означава, че два пъти в месеца трябваше да ходи до клиниката за „кръвопускане“. Правеха го много цивилизовано… или поне така искаха да си мислим. Без насилие, без смърт. — Изсумтях. — И все пак хората постоянно изчезваха от улиците. Вампирите са ловци, не можеш да ги промениш… нас, де, колкото и цивилизовано да е всичко.

Почувствах, че той се напряга при признанието ми, че всички вампири са повече или по-малко убийци. Но нали искаше истината? Без лъжи, без илюзии. Е, аз бях вампир и така стояха нещата. Надявах се само да успее да го приеме.

— Както и да е — продължих аз и отлепих марлята от раната. Тя изглеждаше доста болезнена и дълбока, но не беше възпалена. — Един ден мама се разболя. Не можеше да стане от леглото и пропусна насроченото кръвопускане. След два дни питомците дойдоха и взеха съответното количество насила, без дори да помислят, че е толкова слаба, че не може дори да помръдне, за да яде. — Замълчах, спомних си малката студена спалня и мама, която лежеше под тънките одеяла бяла като сняг. — Така и не оздравя — довърших аз и отново прогоних образа й в най-тъмните кътчета на паметта си. — Скоро след това просто… угасна.

— Съжалявам — прошепна Зийк. Прозвуча искрено.

— След това намразих вампирите. — Напоих едно парче плат с кислородна вода, притиснах го към раната и усетих как той се скова и стисна зъби. — Заклех се да не ставам Регистрирана, за да не могат да ме използват като някаква мръвка и че никога няма да им дам и капка от кръвта си. Открих други като мен, други Нерегистрирани, и заедно се опитвахме да оцелеем, както можем — крадяхме, тършувахме за храна, просехме. Постоянно гладувахме, особено през зимата, но пак беше за предпочитане пред това да станеш дойно добиче за вампирите.

— Какво се промени? — попита тихо Зийк.

Взех бинта и започнах да го развивам, но всъщност не го виждах. Спомените отново изплуваха, мрачни и ужасяващи. Дъждът, кръвта, Бесните. Лежа в ръцете на Канин и усещам как светът около мен избледнява…

— Нападнаха ме Бесни — рекох накрая. — Убиха приятелите ми и ме разкъсаха, стана извън града. Умирах. Един вампир ме откри и ми предложи избор — бърза смърт или да стана една от тях. Още ги мразех и дълбоко в себе си разбирах в какво ще се превърна, но знаех и друго — че не искам да умра. Така избрах… това.

Зийк мълча няколко минути.

— Съжаляваш ли? — попита най-сетне той. — Че си станала вампир? Че си избрала този живот?

Свих рамене.

— Понякога. — Вързах бинта и срещнах очите му, за да видя дали в тях има укор. — Но ако изборът е да съм мъртва — наистина мъртва — или да живея, вероятно отново ще направя същото. — Зийк кимна замислено. — Ами ти? — предизвиках го аз. — Ако умираш и някой ти предложи изход, няма ли да го приемеш?

Той поклати глава.

— Не се страхувам да умра. — В гласа му нямаше нито самохвалство, нито упрек, просто тиха увереност. — Знам… вярвам, че нещо по-добро ме чака отвъд. Само трябва да бъда търпелив и да правя всичко по силите си, докато стане време да си отида.

— Хубава мисъл — казах искрено. — Но аз възнамерявам да живея възможно най-дълго, което в моя случай означава вечно, ако имам късмет, де. — Събрах нещата, изправих се и се вгледах в него. — Е, кажи, какво става с вампирите, когато най-сетне се гътнат окончателно? Според Джеб ние вече нямаме души. Тогава какво става, след като умрем?

— Не зная — прошепна Зийк.

— Не знаеш или не искаш да ми кажеш?

— Не зная — повтори той малко по-твърдо и въздъхна. — Искаш ли да ти кажа какво би отговорил Джеб, или предпочиташ да чуеш моето мнение?

— Мислех си, че си научил всичко от Джеб.

— Така е — отвърна Зийк и устоя на погледа ми. — Той упорито се опитва да ме превърне във водача, който иска да бъда. — Зийк въздъхна, изглеждаше смутен, непокорен и засрамен едновременно. — Но ако не си забелязала, с него невинаги сме на едно мнение. Той твърди, че съм упорит и неподатлив, но аз имам други виждания за някои неща.

— Така ли? — вдигнах вежда. — За какво например?

— Той не беше прав за теб. Аз… също не бях прав.

Примигнах. Зийк внезапно се изправи — изглеждаше притеснен, сякаш казаното му се беше изплъзнало, без да иска.

— Трябва да тръгваме — рече той и избегна погледа ми. — До Старо Чикаго не остава много, нали? Искам да намеря другите възможно най-скоро.

Отвън звездите тъкмо изгряваха. Забелязах три купчини прясна рохкава пръст в предния двор — до всяка бяха струпани няколко камъка — и се обърнах въпросително към Зийк.

— Трябваше да ги погреба — каза той, вгледан в пресните гробове. Сините му очи потъмняха и той въздъхна. — Само се надявам да са единствените.

Не исках да му давам напразни надежди, затова не отговорих. Качих се на мотора и изчаках да се настани зад мен и да ме хване през кръста, този пък без колебание. Моторът се понесе към улицата, аз дадох газ и двамата се устремихме към вампирския град, който ни чакаше в края на пътя.

* * *

Навремето си мислех, че Ню Ковингтън е голям, но той беше нищо в сравнение със Старо Чикаго.

Бризът, развял косата ми, идваше от най-големия воден басейн, който бях виждала някога. Езерото се простираше чак до хоризонта, а там се срещаше с небето. Тъмни вълни се надигаха и разбиваха в скалите, а на брега към облаците се издигаше Старо Чикаго.

В Ню Ковингтън трите вампирски кули бяха най-забележителните сгради в града и се извисяваха гордо над всички останали. Хоризонтът на Чикаго обаче бе осеян със сгради, пред които дори вампирските кули биха изглеждали незначителни. Тук небостъргачите бяха много и макар и порутени, все още стояха. Силуетът на града приличаше на уста с изпочупени зъби, налудничаво ухилена към нощното небе.

Зад мен Зийк подсвирна и дъхът му погали ухото ми.

— Еха, огромен е! — рече той. — Как изобщо ще открием нещо тук?

— Ще ги намерим. — Надявах се, че не давам празни обещания. — Просто ще търсим голяма банда, предвождана от вампир. Колко трудно може да е?

След няколко минути съжалих за думите си.

Старо Чикаго беше дори по-огромен отблизо, отколкото отдалеч. Струваше ми се, че продължава до безкрай — километри напукан асфалт, мъртви коли и празни сгради. Докато минавахме по осеяните с отломки улици край чудовищните небостъргачи, аз се зачудих какъв ли е бил градът приживе. Колко хора бяха живели тук, за да са нужни толкова много и нагъсто построени сгради, устремени към небето? Не можех дори да си го представя.

В края на една улица завихме зад ъгъла и открихме алея, блокирана от останките на огромен небостъргач. Спрях мотора и се огледах, за да се ориентирам.

— Безнадеждно е — рече Зийк, като погледна покрай мен към срутената сграда. — Този град е твърде голям. Можем да го обикаляме със седмици, дори с месеци, а кой знае какво ще се случи с тях дотогава.

— Не можем да се откажем, Зийк — отвърнах аз и обърнах мотора. — Тук някъде са, просто трябва да…

Замълчах, защото още някой бе завил зад ъгъла и се насочваше към нас — двама бандити на дълги елегантни мотори с кормила, извити като рога. Те изръмжаха в сенките и светлината на фаровете ни улови. Сковах се и усетих как Зийк се стяга зад мен, когато мъжете спряха на няколко метра от нас и ни загледаха с любопитство. Видях, че зад единия седи жена. Ситно къдравата й коса се вееше на вятъра.

Единият бандит кимна към нас.

— Към Плаващата яма ли сте тръгнали? Сигурно сте чули новините.

Към какво?

— Ами… да — отвърнах аз и свих рамене. — И вие ли там отивате?

— Аха. — Той се извърна и се изплю на паважа. — Сигурно тази нощ ще стане голямо шоу. — Погледна ни и сбърчи чело. — Не съм ви виждал тук преди. Нови ли сте в Ямата, малката?

Ръцете на Зийк ме стиснаха по-здраво. Надявах се, че няма да ги отпусне. Тъкмо щях да отвърна, че сме нови в града, когато жената на другия мотор плесна шофьора по рамото.

— Ще закъснеем — измрънка тя и мъжът извъртя очи. — Чакала ни обеща шоу и не искам да го пропусна. Да вървим.

— Млъкни, Айрийн! — Бандитът се намръщи, но се обърна към другия: — Хайде, Майк, после ще си бъбриш с новобранците. Да вървим. — Той даде газ и подкара мотора по една рампа, която минаваше през порутения небостъргач. Другият също извъртя очи и понечи да го последва.

— Може ли да карам след вас към Ямата? — попитах любезно. Той ме погледна изненадано, но сви рамене.

— Мамка му, не ми пука, заек. Просто гледай да не изоставаш.

* * *

Скоро разбрах, че Плаващата яма напълно заслужава името си.

Следвахме бандитите по улиците на Старо Чикаго, заобикаляхме изоставени коли, отломки и паднали небостъргачи и карахме по-бързо от необходимото. Ревът на моторите отекваше сред сградите и понякога едва си проправяхме път покрай някоя стена, през тунел или край преобърната кола, като минавахме на сантиметри от тях. На мен ми хареса, но Зийк не беше особено възхитен. Бузата му се притискаше към гърба ми, а ръцете му бяха сключени здраво около кръста ми. Слава богу, че не се налагаше да дишам.

Накрая спряхме зад друг срутен гигант и пред нас се откри изглед към центъра на някогашно Чикаго (поне аз така си помислих). Макар и оголени и разнебитени, небостъргачите тук бяха невероятни. Един от тях се беше килнал встрани и се облягаше страховито на друг, като скъсяваше и неговия живот. На хоризонта имаше няколко пролуки, които издаваха, че навремето там са се издигали също толкова впечатляващи сгради.

От мястото си можех да различа дълга железопътна линия, която се издигаше над земята и обикаляше около сградите като огромна змия. Мама ми беше разказвала, че навремето имало машина, която се движела по такива релси и пренасяла хората от място на място с невероятна бързина. Под релсите имаше множество платформи, мостчета и пътечки, които бяха свързани едни с други. Простираха се между сградите и се кръстосваха над улиците като огромна паяжина. Което се налагаше, защото тук земята беше под вода.

Хора пъплеха като мравки по тесните платформи и пътечките над тъмните завихрени води. Бяха цели пълчища, повече, отколкото очаквах. Това не беше просто леговище на бандити, а истински град като Ню Ковингтън и всяка друга вампирска територия. Тук нямаше стена (предполагам, че дълбоката вода държеше Бесните настрана) и хората можеха да идват и да си отиват, когато решат, но нямаше никакво съмнение, че навлизаме във владенията на крал-вампир. От друга страна, като гледах колко хора има тук, реших, че няма да е толкова трудно да се движим незабелязани.

Бандитите, които следвахме, не спряха да разглеждат града; светлините на фаровете им плъзнаха по една рампа, после — по порутен мост и накрая — към един огромен шлеп до брега. Там, в неравни редици, бяха паркирани десетина мотора. Видях и два бронирани микробуса и предположих, че бандитите не могат да минават с моторите си по тесните проходи над наводнения град.

Усетих как Зийк наднича над рамото ми и го чух да си поема дълбоко дъх.

— Готов ли си?

Той кимна мрачно.

— Да вървим.

Поехме след моторите — първо по рампата, а после по моста и към шлепа. Намерих едно свободно ъгълче, изгасих двигателя и слязох от машината. Малко ми беше мъчно, че трябва да я оставя, не знаех дали ще имам шанса да се върна за нея. Вероятно не.

Бавно се обърнах и огледах огромното количество вода, заляло всичко наоколо. Чувствах се странно над нея, шлепът ми се струваше някак нестабилен, сякаш внезапно можеше да потъне в черните дълбини. Студен вятър съскаше сред паркираните мотори, а лодката се поклащаше леко над вълните. Зийк застана до мен и залитна, а аз го стиснах притеснено за лакътя.

— Как е кракът ти? — попитах, забелязала, че не отпуска тежестта си на него. — Ще се справиш ли?

— Добре съм. — Той издърпа ръката си и се изправи, но лицето му беше бледо и лепкаво от пот въпреки студа. — Не се тревожи за мен, ще се оправя.

Разсея ни рев на двигатели. Идваха още бандити, смееха се и надвикваха ръмженето на моторите. Със Зийк се скрихме зад купчина щайги и ги наблюдавахме, докато гасяха машините и тръгваха към мостчето от другата страна, към града.

Спогледахме се.

— Сигурен ли си, че не искаш да ме изчакаш тук? — попитах аз и той се намръщи. — Още те боли, Зийк. Мога да ги намеря и сама.

— Не — отвърна той грубо и категорично. — Това е моето семейство, аз трябва да го направя. И не ме питай повече.

— Добре — изгледах го аз и поклатих глава. Упорит идиот. — Но поне се опитай да изглеждаш малко по-бандитски, става ли? Не бива да привличаме вниманието.

Сумтенето му подозрително ми заприлича на смях.

— Али, ти си красиво, екзотично на вид момиче-вампир с катана. Повярвай ми, ако някой привлече вниманието, няма да съм аз.

Не отговорих и двамата прекосихме криво-ляво скърцащото мостче към леговището на краля-вампир. Мълчахме още няколко минути. Ако Зийк ме беше попитал, щях да му кажа, че се чудя как да открием групата, но всъщност не беше точно така. Мислех за тях, питах се как ще ги открием живи, но ме разсейваше фактът, че той ме бе нарекъл красива.

* * *

Градът приличаше на лабиринт от проходи, мостчета и пътечки, свързани по възможно най-объркващия начин. Една пътечка ни изведе на платформа, която водеше към мост, който пък ни заведе до покрива на потънала сграда, от която се стигаше до пътечката, от която бяхме дошли. След като се повъртяхме в кръг известно време, вече бях готова да се хвърля в тъмните води и да се измъкна с плуване. Факли и метални варели горяха по рампите и проходите, а в тъмната вода се отразяваха блещукащи светлини и само подсилваха усещането за безредие.

Хора бързаха по тесните проходи, блъскаха се в нас и ни избутваха от пътя си, понякога нарочно, като се хилеха и ругаеха. Аз вървях с наведена глава и всеки път, щом някой ме удареше, стисках зъби, за да не отвърна. Тук нямаше закони, нито питомци, които да поддържат реда, нито пазачи, които да потушават изблиците на насилие. Двама бандити се сбиха и започнаха да си разменят удари на една тясна платформа, единият извади нож и го заби във врата на другия. Той се задави, прекатури се от платформата, падна във водата и изчезна. Останалите само му хвърлиха по един поглед и продължиха по пътя си.

— Това е лудост — прошепна Зийк и се приближи до мен. Сините му очи оглеждаха нервно тълпата. — Джеб ми е разказвал за такива места. Трябва да намерим другите и да ги измъкнем, преди някой да ни застреля в гръб без причина.

Кимнах.

— Бандитите казаха, че Чакала щял да „устрои шоу“ в Плаващата яма. Той ни трябва. Намерим ли го, вероятно ще намерим и останалите.

— Точно така. Затова нека първо да открием Плаващата яма. — Зийк се огледа, забеляза една жена с рошава тъмна коса да върви към нас и въздъхна. — Извинете — рече той и посегна да я спре. — Ще ни помогнете ли, моля?

Тя отскочи назад, огледа го с присвити очи и се усмихна.

— „Извинете“? — повтори подигравателно тя с висок и носов глас. — Извинява се момчето. О, ама много си любезен, караш ме да се чувствам като истинска дама! — Усмивката й стана още по-широка и разкри липсващи зъби. — Как да ти помогна, любезни младежо?

— Търсим Плаващата яма — отвърна спокойно Зийк, без да обръща внимание на похотливия поглед и на езика й, който се стрелкаше в дупките между зъбите. — Ще ни кажете ли къде е?

— Бих могла. — Жената се приближи. — А мога и да ти я покажа. К’во ще кажеш, момченце? Нямаше да ходя, представленията на Чакала ми идват в повече, но за теб мога да направя изключение.

Застанах до него и устоях на порива да изръмжа.

— Само ни обяснете, ако нямате нищо против — казах любезно, но в тона ми се усещаше предупреждение. Остави го или ще ти разкъсам гърлото. Жената се изкикоти и се отдръпна.

— Е, много жалко. Щеше да му хареса. — Тя изсумтя и посочи към една пътека, по която вървяха група хора. — Тръгнете по нея и ще стигнете до Ямата. Тази нощ ще бъде ярко осветена, няма начин да я пропуснете.

— Благодаря — отвърна Зийк, а жената се изкикоти и притисна ръка към сърцето си.

— Какво възпитание! — възкликна тя и се престори, че бърше сълза. — Ако моят мърляч бълваше такава поезия, щях наистина да искам да бъда с него. Е, забавлявайте се. Това първото ви шоу ли е? — Тя пак се изкикоти и мина покрай нас, като клатеше глава. После извика през рамо: — Няма да е зле да си вземете нещо, в което да повръщате!

Със Зийк се спогледахме притеснено.

— Звучи зловещо — казах аз.

* * *

Жената беше права, нямаше как да пропуснем Плаващата яма. Намираше се на един ъгъл — квадратна каменна сграда, която беше по-ниска от небостъргачите, но все пак се извисяваше внушително. До входа сияеше неонов надпис ЧИ АГО. Освен че му липсваше буква, целият беше напукан и надупчен, но още работеше. С каква цел и представа си нямах.

— Сигурно това е Плаващата яма, а? — прошепна Зийк, взирайки се в тълпата на входа. Тъй като първият етаж беше под водата, пътечката се свързваше с дървена платформа, която водеше навътре. — На мен не ми прилича на яма. А и пише „Чикаго“. Не мислиш ли, че трябва да я наричат по друг начин?

— Предполагам, че грамотността не е особено важна за повечето бандити — отвърнах аз, когато наближихме сградата и проточих врат да огледам табелата. После погледнах надолу и видях един портик да се мержелее под водата. Сигурно там беше истинският вход. Сега в сградата се влизаше през извита каменна арка без врати и аз предположих, че навремето е била прозорец.

Още пътечки и мостчета опасваха наводненото фоайе. Не можех да видя първия етаж, но от водата се издигаше стълбище, което водеше към балконите на втория. Натам вървеше тълпата. Последвахме я по стълбите, после — през вратите към сумрачна арена, където вече беше пълно с хора и цареше напрегнато очакване.

— Ето защо я наричат „Ямата“ — казах аз и се озърнах, изумена.

Залата беше огромна и увенчана с купол, който се издигаше величествено над главите ни. Опасваше я балкон, в който имаше редици плесенясали столове със сгъващи се седалки. Вляво част от него бе пропаднала и там зееше дупка, но все още имаше достатъчно места, за да се съберат всички бандити в града. Тесни пътечки водеха към края на галерията, под която зееше тъмна водна бездна.

Долу, в дъното на залата, беше опъната огромна червена завеса, която се спускаше към плаваща дървена сцена. Голяма част от платформата бе заета от висока шест метра клетка, покрита с телена мрежа. Завесата скриваше задната част на подиума и аз се зачудих какво има там.

Зийк докосна ръката ми и посочи към клетката.

До една от стените й бяха избутали по-малка кутия с тънки метални пречки вместо прозорци. От време на време се разклащаше, сякаш нещо мърдаше вътре, но беше твърде тъмно, за да мога да го различа през решетките. По дървения под червенееха петна от кръв.

— Кървав спорт — прошепна Зийк, докато се провирахме към дъното на залата. — Сигурно Чакала това разбира под „забавление“, обзалагат се кое животно ще оживее. — Той огледа развълнуваната тълпа и потрепери. — Не ми се гледа как две кучета се разкъсват на парчета. Трябва да потърсим нашите хора.

Преди да отвърна, блесна прожектор и освети арената. Примигнах — само преди секунди беше празна, сигурна бях в това. Сега на нея стоеше мъж и се усмихваше на тълпата. Беше висок и строен, но мускулест, виждах изваяните му гърди под ризата и избелялото кожено яке. Гъстата му черна коса беше прихваната на опашка и разкриваше младо красиво лице с гладка бледа кожа. Очите му бяха златисти.

Мъжът вдигна ръце, сякаш за да прегърне всички и тълпата полудя — ревяха, тропаха по пода, дори стреляха във въздуха. Тогава разбрах — бяхме го открили. Това беше Чакала, вампирът-крал на бандитите.

— Добър вечер, любимци мои! — изрева той и веднага се изви вихрушка от викове, подсвирквания и писъци. — Тази нощ съм в изключително настроение, а вие? — Гласът му се носеше из залата, ясен, уверен и магнетичен. Дори най-изпечените бандити го слушаха захласнати. — Няма значение! Наистина не ми пука как се чувствате, но ви благодаря, че дойдохте на малкия ми спектакъл. Както сигурно сте чули, имам вълнуваща новина! През последните три години и половина всички търсехме нещо, нали? Нещо важно! Нещо, което ще промени не само нашия, но и целия познат свят! Знаете за какво говоря, нали?

Аз не знаех, но слушах краля на бандитите и той ми се струваше някак познат. Като че ли се знаехме от… някъде, но не знаех откъде. Сигурна бях, че не съм го срещала преди.

— Както и да е — продължи Чакала, — исках всички да узнаете, че търсенето най-сетне приключи.

До мен Зийк се скова. Зад Чакала двама бандити отметнаха завесата и избутаха някого напред. Чакала се завъртя с изненадваща грация, грабна човека за яката и го повлече към светлината.

Джебедая. Китките му бяха вързани, а лицето му бе цялото в синини, но той стоеше гордо изправен до краля на бандитите и се взираше в тълпата с ледено презрение. Докоснах предупредително ръката на Йезекил, в случай че забрави къде се намира. Бандитите бяха стотици, а ние — само двама. Сега не беше време за самоубийствени спасителни мисии.

Хората започнаха да дюдюкат и да крещят подигравки. Джеб ги гледаше студено, а Чакала се усмихна, прегърна го през раменете и го потупа по гърдите.

— Е, стига, стига — сгълча ги той. — Бъдете любезни, хубава работа. Гостът ни ще реши, че не се радвате да го видите. — Чакала се ухили и заприлича на животно. — Все пак това е човекът, който държи ключа към вашето безсмъртие, човекът, чрез който ще постигнем славата си. Човекът, който ще излекува Беса!

Тълпата сякаш се взриви, но въпреки това аз чух как Зийк си поема рязко дъх. Извърнах се и видях, че е пребледнял, сякаш вече знаеше. Внезапно всичко си дойде на мястото.

— Ето защо ви е търсил — изсъсках аз и се наведох, за да ме чуе въпреки виковете на тълпата. — Мисли си, че Джеб може да намери лек за вируса, затова ви е преследвал толкова дълго! Всеки би го направил. — Зийк се извърна, но аз го стиснах за ръката и го дръпнах към себе си. — Джеб наистина ли има лекарството? Затова ли се криете толкова време?

— Не — изпъшка той и най-сетне се обърна към мен. — Не, той няма лекарство. Лекарство няма. Но…

Вдигнах ръка, за да го накарам да млъкне — тълпата най-сетне се беше укротила. Чакала изчака и последните викове да утихнат, после се обърна и потупа Джеб по рамото.

— За нещастие — продължи печално той, — нашият добър приятел не изгаря от желание да сподели знанията си с нас! Представяте ли си? Обзавел съм му такава хубава лаборатория, която го чака от три години. Там има всичко, от което би могъл да се нуждае, а той като че ли не я оценява!

Пак се надигна хор от обиди и дюдюкания, но Чакала вдигна ръка.

— Знам, знам, но ние не можем да го принудим да работи. Искам да кажа, че няма как да му строша пръстчетата или да му разбия главата, за да го накарам да направи каквото искам, нали? — Той се засмя сърдечно и по гръбнака ми плъзна тръпка. — Ето защо сме тук тази нощ. Уредил съм малко забавленийце за нашия почетен гост, но се надявам, че и вие ще му се насладите. Надявам се, че няма да свърши твърде бързо, но си имаме цяла трупа нови актьори, които можем да включим в спектакъла, ако ни доскучае. — Чакала се обърна, вгледа се в Джеб и устните му се извиха в демонична усмивка, преди отново да се извърне към тълпата. — Е, предполагам, че няма какво повече да кажа, освен… нека шоуто да започне!

Чакала слезе от сцената, сподирен от бурните възгласи на публиката, и повлече Джебедая след себе си. Зийк ме хвана за ръката и я стисна здраво, сякаш за да намери опора за онова, което предстоеше.

Завесата се раздели и двама мъже изведоха мъж с черна торба на главата. Отвориха клетката, дръпнаха торбата от главата му, изблъскаха го в клетката и затръшнаха вратата.

— Дарън! — изстена Зийк и се наведе напред. Аз стиснах по-силно ръката му и го дръпнах обратно.

— Зийк, недей! — Той ме погледна отчаяно, но аз не го пусках. — Слезеш ли, ще те хванат или ще те убият — добавих, като срещнах измъчения му поглед. — Нищо не можеш да направиш за него сега.

Смразяващ писък ме накара да погледна отново към сцената. Дарън стоеше разтреперан в средата на клетката и се взираше в по-малката. За решетката на вратата й беше вързано въже, което не бях забелязала досега, и един от бандитите го държеше, готов да го дръпне. Внезапно разбрах какво има вътре, и то с ужасяваща сигурност.

За част от секундата цялата зала притихна и зрителите затаиха дъх. Дарън стоеше самичък на арената и отчаяно търсеше някакъв изход, но такъв нямаше. Зийк се скова, усещах как трепери под ръката ми, неспособен да извърне поглед. За миг Дарън вдигна глава и очите им се срещнаха…

След това в тишината прокънтя кух звън и вратата на клетката се отвори, а Дарън дори нямаше време да се извърне, преди Бесният да връхлети отгоре му и да го повали с писък.

Тълпата зарева и скочи на крака. Изведнъж Дарън изчезна от погледа ми, макар че писъците му ясно се чуваха над рева на зрителите. Зийк изохка, извърна се и се откъсна от ръцете ми, но аз се насилих да гледам и да запечатам сцената в ума си. Това бе най-малкото, което можех да сторя за Дарън — да запомня последните му мигове и да не забравям в какво е можело да се превърна. Не в Бесен, а в нещо още по-страшно, още по-безмилостно и свирепо, още по-лакомо за власт. В истинско чудовище като краля на бандитите. Чакала беше изгубил човечността си много, много отдавна, но аз нямаше да забравя това. Щях да запомня този момент и Дарън нямаше да е дал живота си напразно.

Слава богу, всичко свърши много бързо. Крайниците му още потрепваха, когато Чакала отиде до една пейка, качи се на нея и вдигна ръце към ликуващата тълпа. Джеб стоеше зад него с пребледняло лице, разтреперан от мъка и ярост.

— Как върви забавлението? — извика Чакала и зрителите изреваха одобрително. Осъзнах, че ги мразя до един, исках да се спусна долу и да разкъсам зиналите им усти. — Ето я и добрата новина — ще има още много! — Той се извърна към Джеб с пламнали очи. — Е, какво ще кажеш, старче? Мисля, че сега в клетката трябва да влезе онова хубаво момиче. Или някое от децата, за мен няма значение. Или пък… ти имаш ли нещо предвид?

Не чух Джебедая заради виковете на тълпата, но видях, че устните му се движат, докато се взираше в Чакала със страх и омраза едновременно.

— Нямам избор — помислих си, че каза той и Чакала кимна ухилен. — Ще изпълня молбата ти.

— Ето, не беше толкова трудно, нали? — Кралят махна на един от хората си и те отведоха Джеб. После се обърна към тълпата, усмихна се и показа дългите си вампирски зъби. — Любимци мои, обещах ви безсмъртие и ще го получите! Сега остава само да изберем кой ще се превърне първи, щом открием лекарството. Кой ще има тази чест? Мм-м? — Той щракна с пръсти. — Може би трябва да устроим един голям въргал и който оцелее, ще стане безсмъртен. А, какво ще кажете?

Хората пак зареваха. Тропаха по седалките, размахваха юмруци и оръжия и крещяха името му. Чакала вдигна отново ръце, за да приеме овациите и обожанието им, а зад него кръвта на Дарън течеше по пода на клетката и капеше във водата.

Зийк издаде задавен звук и тръгна с препъване към вратата, сякаш щеше да повърне. Никой не го забеляза, всеобщото внимание бе приковано в Чакала и в зрелището, което се разиграваше на сцената. Само че щом се отдръпнах, за да последвам Зийк, вампирът вдигна сияещите си жълти очи към тълпата и срещна погледа ми. После примигна и на лицето му се появи объркване.

След миг се оказах навън и следвах Зийк към тъмния коридор.

ГЛАВА 21

— Зийк!

Настигнах го и го дръпнах зад един ъгъл точно когато от коридора излизаха двама здравеняци, които се хилеха и псуваха. Продължиха към залата, а ехото от рева на тълпата още се чуваше през отворените врати. Зачудих се какво ли прави сега Чакала и се надявах да не е планирал повече „забавления“ за тази нощ.

Зийк се беше облегнал на стената, но когато приближих, се смъкна надолу и се сви в ъгъла, втренчен право пред себе си. Остана така няколко секунди, с изцъклени очи. После потрепери, бавно оброни глава върху коленете си и заплака тихо в шепи.

Гледах го, без да продумам, гърлото ми се сви. Щеше ми се да можех да му кажа нещо, да намеря думи да го утеша, но съчувствието никога не ми се е удавало особено, а и каквото и да кажех, щеше да прозвучи вяло. Особено след ужасната сцена, на която бяхме станали свидетели.

Предположих, че иска да остане сам, така че се отдалечих по коридора и го оставих да оплаква приятеля си. Всъщност и аз имах нужда от няколко минутки. Очите ми пареха, една кървава сълза се търкулна по бузата ми и аз я избърсах. Първо Дороти, а сега и Дарън. Дарън, който все ме занасяше и се застъпваше за мен, дори пред Зийк. Беше добър ловец и другар, може би дори приятел. Осъзнах, че ще ми липсва. Не заслужаваше да умре така, да стигне толкова далече само за да го разкъса Бесен. Стиснах юмруци и усетих как ноктите ми се забиват в дланите. Чакала щеше да си плати за това. Щеше да си плати за всичко.

Обърнах се и тръгнах към Зийк, като се опитвах да измисля някакъв план. Надявах се, че вече се е съвзел достатъчно, за да ми помогне. Той още седеше в ъгъла и се взираше в стената, но лицето и очите му се бяха прояснили.

Клекнах до него.

— Добре ли си?

Това не беше нито най-умният, нито най-утешителният въпрос, но не можах да измисля друг.

Зийк кимна.

— Трябва да открием останалите — прошепна той и се изправи. Облегна се пак на стената, пое си дълбоко дъх и ме погледна. После попита с укрепнал глас: — Според теб къде ги държи Чакала?

— Нямам представа, но предполагам, че са наблизо. Тук всичко е наводнено и сигурно не е лесно да мести затворниците напред-назад. Държи ги някъде наблизо.

— Ще претърсим сградата — кимна Зийк. — Щом всички се разкарат…

От отворените врати на залата се надигнаха възгласи. Или Чакала пак се изявяваше, или още някой беше разкъсан. Потреперих с надеждата да не става дума за второто.

Със Зийк се спогледахме — мислехме си едно и също. Нямахме време, всяка минута забавяне означаваше, че някой ще да бъде набутан в клетката и разкъсан за радост на тълпата. Чакала беше безмилостен и аз не се съмнявах, че ще жертва дори Кейлъб или Бетани, за да получи каквото иска. Трябваше веднага да намерим хората си.

— Зад сцената — прошепна Зийк и ме погледна решително. — Изведоха Джеб и Дарън иззад завесата. Сигурно държат там и останалите.

Кимнах.

— Вероятно. Е, първо там ще проверим.

Между нас и сцената обаче имаше двеста бандити и девет метра вода, без да споменаваме Чакала. Нямах никаква представа колко е могъщ и нямах желание да разбера.

— Трябва да има задна врата — прошепнах. — Някъде отзад.

— Има много прозорци — изтъкна Зийк.

— Така е — отвърнах аз и се обърнах. — Надявам се, че си готов да поплуваш.

* * *

За да заобиколим сградата, заплувахме из черната мазна вода в сенките край външната стена. Не бях добра плувкиня, не и колкото Зийк, но имаше за какво да се захвана, а и не се притеснявах, че ще се удавя. От време на време краката ми се докосваха до нещо под повърхността — клон, кол или покрив на кола — и аз се зачудих какво ли още има долу. Надявах се само да не е живо или ако беше, поне да не иска да ни изяде. Представих си как огромни бесни риби се плъзгат през черните води и кръжат около краката ни и реших да не споделям тревогите със Зийк.

— Там — рече той и посочи към едно ръждясало метално стълбище до стената. Беше доста изкривено и се издигаше на зигзаг до платформа на горния етаж. Като маневрирах между отломките, тръбите и ръждивите трегери, аз успях да се добера до него през мътната вода и да се хвана за най-долното стъпало. Изтеглих се и се обърнах да помогна на Зийк. Хванах го за ръката и го вдигнах на първото стъпало. Той трепереше, зъбите му тракаха и аз си спомних, че е само човек. Водата беше по-студена от реката, много по-студена. На мен не ми пречеше, но ако не внимаваше, Зийк можеше да измръзне до смърт.

— Добре ли си? — попитах го, когато скръсти ръце и затрепери на вятъра. Светлата му коса беше сплъстена на челото, а ризата лепнеше по гърдите му и разкриваше колко е слаб. Лицето му беше напрегнато. — Искаш ли да изчакаме малко? Мога да ида и сама.

— Добре съм — отвърна той през стиснати зъби. — Да вървим.

Металното стълбище скрибуцаше ужасно под краката ни и аз усещах как се люлее под тежестта ни. Въпреки това издържа, докато стигнахме до горната платформа и двамата пропълзяхме през счупения прозорец.

— Нищо не виждам — прошепна Зийк и се притисна към гърба ми.

Аз обаче виждах. Стаята беше изтърбушена руина, също като останалите сгради в града — напукан таван, олющени стени и осеян с боклуци и отломки под. Вгледах се по-внимателно и едва се сдържах да не изсъскам. Хора с празни очи се взираха в мен от сенките, някои — с изгнили костюми, други без ръце и крака. Трети се валяха на пода. Трябваше ми малко време да осъзная какво представляват. Пластмасови фигури, които приличаха на хора.

Зийк се сепна и посегна към пистолета си — и той беше видял зловещите кукли. В тъмното можеха да изплашат всекиго, особено ако е с човешко зрение.

— Спокойно — рекох. — Не са истински. Това са статуи или нещо такова.

Зийк потрепери и отпусна ръка.

— Виждал съм какви ли не странни неща — прошепна той и поклати глава, — но това е върхът. Да се махаме, че ще започна да ги сънувам… а и току-виж се размърдали.

Погледнах към една захвърлена на пода ръка и ми хрумна, че може да я вземем за подкрепление, но реших, че не е време за шеги. Внимателно пресякохме стаята и отворихме вратата, която водеше към тъмен тесен коридор. Тя се затвори със скърцане зад нас и коридорът потъна в пълен мрак, в такава абсолютна тъмнина, че всичко изглеждаше сиво дори за моите вампирски очи. Поне виждах — Зийк трябваше да пристъпва, опипвайки стената.

— Насам — казах тихо и го хванах за ръката. Той се скова и мускулите му се напрегнаха, беше готов да се дръпне, но се отпусна. — Ще те водя — добавих, без да обръщам внимание на пулса му, на живота, който биеше във вените му. — Няма да те оставя да паднеш.

Запромъквахме се през мрачния коридор, край стаи, пълни с прашни кутии, закачалки с изгнили дрехи и покрити с найлон мебели. Явно бандитите не използваха тази част от сградата — коридорите бяха покрити с дебел слой прах и мазилка, разравян единствено от безбройните плъхове и мишки, които се щураха пред нас и изчезваха в дупки в стените и пода. По едно време стъпих на нещо меко, като кал, вдигнах поглед и видях на тавана стотици крилати мишки. Не споменах това на Зийк, докато бързахме напред, но по някаква странна причина почувствах родство с тези малки гротескни същества.

Задната част на сградата беше истински лабиринт от безбройни стаи, коридори и отломки. Някои стени се бяха срутили и от време на време се налагаше да заобикаляме късове от пропадналия таван и дупките в пода. Докато се лутахме из този лабиринт, Зийк не изпускаше ръката ми и понякога се препъваше заради ранения си крак, но общо взето успяваше да ме следва.

Когато минахме над един срутен трегер, се чу силен трясък, като изстрел, и част от пода потъна под нас. Щом пропаднахме, посегнах светкавично към гредата, а с другата си ръка стиснах здраво Зийк. Пръстите ми уловиха ръждивия й край и се вкопчиха отчаяно в него, а тежестта на Зийк едва не извади другата ми ръка от рамото.

За миг увиснахме над чернотата. Чувах накъсаното му дишане и усещах пулса му да препуска под пръстите ми. Над мен дъските изстенаха заплашително и ме посипаха с прах, но трегерът не помръдна.

Зийк изпъшка задавено и стисна още по-здраво китката ми. Пръстите ми се плъзнаха леко по гредата.

— Зийк — изхриптях аз, — над нас има греда. Ако те издърпам, ще успееш ли да се хванеш за нея?

— Аз… нищо не виждам — отвърна той с глас, напрегнат от едва удържания страх, — затова ще трябва да ме насочиш. Просто ми кажи, когато се доближа.

Наполовина го залюлях, наполовина го вдигнах към ръба на дупката и силна болка прониза раменете ми.

— Сега! — прошепнах аз, Зийк посегна със свободната си ръка и само обърса гредата при първия опит. После тежестта, която ме влачеше надолу, изчезна, щом той сграбчи гредата като спасително въже и се издърпа нагоре.

Последвах го и изпълзях от дупката, и се отпуснах по гръб на земята до него. Той дишаше тежко и трепереше от адреналина, сърцето бумтеше в гърдите му.

Аз не чувствах нищо. Нито лудешки блъскащо сърце, нито задъхване, нищо. Едва не паднах долу, а не чувствах нищо.

Всъщност не беше точно така. Чувствах нещо — облекчение. Олекна ми, че Зийк е жив и още е с мен, а когато вълнението отшумя, усетих истински страх да шава в стомаха ми. Страхувах се не за себе си, а от онова, което можеше да му се случи. Едва не го изгубих. Ако го бях оставила да падне, щеше да умре.

Зийк се размърда, надигна се на лакът и присви очи в тъмното.

— Али? — Гласът му беше колеблив. — Тук ли си още?

— Да — прошепнах аз и усетих как се отпуска. — Още съм тук.

Той се надигна на колене и посегна напред.

— Къде си? — попита Зийк, смръщен. Гледах лицето му в тъмното — взираше се в мен, но не може да ме види. — Толкова си тиха, сякаш изобщо те няма. Дори не си задъхана.

Въздъхнах — нарочно, за да издам някакъв звук.

— Така става, когато си мъртъв — прошепнах аз и застанах на колене срещу него. — Вече няма нужда да дишаш.

Посегнах към ръката му, но той внезапно се наведе и пръстите му докоснаха бузата ми. Заля ме топлина и аз замръзнах. Зачаках да се отдръпне, но той не го направи. Върховете на пръстите му се задържаха на бузата ми, после ръката му много бавно продължи напред и дланта му се плъзна по кожата ми. Взирах се като вкаменена в него и наблюдавах лицето му, докато пръстите пътуваха по бузата и челото, а после към брадичката ми, като на слепец, който опипва чертите ти, за да ги види в ума си.

— Какво правиш с мен? — прошепна Зийк и ръката му се плъзна по врата ми към ключицата. Не можех да отговоря, дори да исках. — Караш ме да се съмнявам във всичко, което съм научил, във всичко, което знам. В истини, в които вярвам от дете. — Той въздъхна и почувствах как потрепери, но не отдръпна ръката си. — Какво ми има? — тихо и мъчително изстена Зийк. — Не бива да изпитвам такива чувства. Не и към…

Той замълча, но думата увисна между нас, груба и болезнена. Усещах борбата му, вероятно се опитваше да намери сили да се отдръпне или да направи нещо, което противоречеше на всичките му убеждения. Исках, отчаяно исках да се наведа напред и да отговоря на ласката му, но се страхувах, че ако се помръдна, той ще се отдръпне и моментът ще отмине. Затова останах неподвижна, пасивна и незаплашителна. Оставих го да реши какво иска. Тишината се проточи, но ръката и нежните пръсти не се отделяха от лицето ми.

— Кажи нещо — прошепна Зийк най-накрая и притисна длан към бузата ми, сякаш не можеше да понесе да се отдръпне. — Не те виждам и… не знам какво си мислиш. Говори ми.

— И какво да кажа? — прошепнах.

— Не знам. Просто… — Той наведе глава, звучеше отчаян. — Просто… ми кажи, че не съм луд, че това… не е толкова откачено, колкото си мисля.

Сърцето му препускаше в ушите ми. Гладът се надигна любопитно, винаги нетърпелив, но този път успях да го пренебрегна. Не мислех за кръвта под кожата на Зийк, нито за тупкащото му сърце, за допира му или за пулса на шията му. Точно сега мислех единствено за него.

— Не зная — отвърнах тихо, когато той се приближи. От тялото му струеше топлина въпреки мокрите дрехи. Знаех, че трябва да се отдръпна, но защо? Бях се изморила да се боря. В този пълен мрак нямаше кой да ме види и кой да ме съди, тайната ни не беше застрашена.

— Може би и двамата сме малко луди.

— Ще го преживея — прошепна той и най-сетне направи онова, от което се страхувах, на което се надявах, за което мечтаех от самото начало. Другата му ръка също докосна лицето ми, а той се наведе и ме целуна.

Устните му бяха топли и меки, а ароматът му бе навсякъде, обгръщаше ме. Стиснах ръцете му и отвърнах на целувката… а Гладът се надигна, мощен както винаги, но по-различен от преди. Не исках само да го ухапя и да пия от кръвта му, исках да го привлека бавно към себе си, за да стане част от мен. И да споделя част от себе си с него, за да станем едно.

Усещах как зъбите ми напират да се устремят към вдлъбнатинката на шията му, където пулсът бие най-силно. Исках и друго — да наклоня глава назад, за да оголя своята шия и той да направи същото с мен.

Това ми върна разсъдъка.

Отдръпнах се и прекъснах целувката точно в мига преди зъбите ми да изскочат от венците. Зийк изглеждаше объркан, но в мрака не виждаше чудовището, което се бе свило на сантиметри от шията му.

— Зийк — започнах аз, когато най-сетне се овладях. Но преди да кажа каквото и да било, на лицето му се появи вина, той се отдръпна и седна на пети.

— Извинявай — прошепна Зийк. Звучеше ужасѐн от себе си. Изправи се бързо и аз направих същото, почти с облекчение. — Господи, какво си въобразявам? Съжалявам, не биваше да се бавим така. Трябва да намерим останалите.

— Насам — казах аз и този път не се налагаше да посягам към ръката му. Той напипа моята, стисна я здраво и пръстите ни се преплетоха. Напредвахме с лекота, като си пробивахме път през руините на старата сграда.

Минахме по други коридори, по още порутени стъпала, но вече много внимавахме, когато се спускахме към долните нива. Накрая видях избелял червен надпис „Гримьорни“ и стрелка, която сочеше към стълбището. Когато се спуснахме по него, дочух глъчката в Плаващата яма — тълпата още не беше притихнала.

— Надявам се, че са добре — прошепна Зийк зад гърба ми. — Надявам се, че никой друг няма да свърши като… като Дарън.

Говореше задавено и когато се озърнах назад, се престорих, че не виждам как блещукат очите му.

Стълбището водеше до ивица катраненочерна вода, която се плискаше в металните стъпала. Това означаваше, че сме стигнали до приземното ниво на театъра. На стената, наполовина потопена под водата, видях още една стрелка към „Гримьорните“, която сочеше надолу.

— Мисля, че пак ще трябва да плуваме. — Пуснах ръката на Зийк и той кимна смело. Тогава зърнах някаква светлинка да мъждука в дълбините. — Чакай малко — казах аз и пристъпих напред. — Мисля, че долу има врата. Ще опитам да я отворя.

— Добре — отвърна Зийк, — аз ще остана тук. Внимавай.

Той слезе още едно стъпало. Беше обгърнал тялото си с ръце и трепереше. За миг ми се прииска да го целуна и да го уверя, че всичко ще бъде наред, но не го направих. Тръгнах по стълбите, право към мътните дълбини и след като главата ми потъна под водата, продължих нататък.

Стълбището продължаваше още едно ниво надолу и свършваше до метална врата. Слабо оранжево сияние блещукаше през процепите й, но след като я бутнах, установих, че е заключена или препречена с нещо. Трудно намерих опора, за да я блъсна достатъчно силно, но вампирската сила и удобството, че не ми се налага да дишам, накрая победиха. Блъснах я с рамо няколко пъти и тя най-сетне поддаде.

Оранжева светлина наводни стълбището — идваше някъде иззад вратата. Обърнах се и поех нагоре към Зийк, който чакаше нетърпеливо.

— Отворих я — казах аз, съвсем ненужно. Сега не беше толкова тъмно и Зийк вече виждаше. Той кимна и се вгледа във водата.

— Видя ли някого?

— Още не, но от онази стая идва светлина, затова предполагам, че оттам се излиза зад сцената, зад завесата. — Посочих към изхода и ръката ми разплиска водата. — Вратата е под вода, но не е далече. Следвай ме, ще се справиш.

Зийк кимна и без колебание се гмурна в ледената вода. Като се изтегляхме напред по перилата, ние преплувахме стълбището, после минахме през вратата и излязохме предпазливо на повърхността. Озърнах се и се огледах — бяхме в нещо като малко езеро.

Определено се намирахме зад сцената. Плаващата платформа подскачаше на петнайсетина метра от нас, а в ъглите й грееха закачени на колове газени лампи. Огромната червена завеса висеше през средата на платформата, плесенясала и разкъсана, но все пак скриваше задната част на сцената от очите на публиката. От другата страна долитаха дрезгави възгласи — тълпата още беше там и се ожесточаваше все повече.

Объркана, аз огледах залата — чудех се къде са останалите. Столове стърчаха от водата или се носеха по повърхността й, а под нея гъмжеше от черни кабели и въжета. Една пластмасова ръка изскочи до лицето ми и аз видях под себе си останките от едно подуто разкапано канапе. Освен плаващата платформа и огромната червена завеса, тук нямаше нищо.

Внезапно чух гласове отгоре и вдигнах глава.

Над залата се простираше истински лабиринт от пътечки и платформи, които се олюляваха на около шест метра от водата, кръстосваха се във въздуха между въжета и макари и опасваха две клетки, закачени за гредите на тавана. Те бяха ръждясали и провисваха под пътечките, всяка окачена на дебело въже. От тях долитаха тихи стонове, сякаш зад решетките се бяха свили по няколко души.

Зийк си пое рязко дъх — и той ги беше видял. Заплувахме напред, но внезапно лъч на фенерче разкъса мрака. От тъмнината изникна бандит и освети клетките.

— Хей, млъквайте там вътре! — нареди той и насочи лъча към лицето на ужасения Кейлъб, който се сви и се вкопчи в Рут. Усетих гнева на Зийк — мускулите му се напрегнаха под ризата и аз сложих ръка на рамото му.

— Вие, малки боклуци такива, трябва да сте благодарни — продължи мъжът, а от сенките изплуваха още двама пазачи и тръгнаха по мостчето. — Няма да има повече „представления“, поне тази нощ. Да се надяваме, че старецът наистина може да направи онова, което твърди Чакала, иначе ще се наложи да нахраним Бесните с един от вас, за да му дойде вдъхновението. Поразмишлявайте върху това, а?

Той се изплю през перилата и тръгна към другаря си, който стоеше на друга платформа. Обърнах се към Зийк, видях, че вади пистолета си и се цели в гърба на бандита и го сграбчих за китката.

— Недей! — Дръпнах ръката му под водата и той ме изгледа гневно. — Ще вдигнеш всички на крак! — прошепнах аз и посочих към завесата. — Нека аз да отида първа, ще ги поваля съвсем тихо. Дори да ме видят, няма значение дали ще ме прострелят.

Той се поколеба, но кимна рязко. Продължихме тихо към плаващата платформа и аз се насочих към стълбата, която водеше до пътечките над нас.

Прескочих перилата и приклекнах — търсех жертвите си. Чувах стъпките им, усещах биенето на сърцата им. Единият беше съвсем наблизо. Промъкнах се по мостчето, като се провирах през плетеницата от въжета, и го открих — облягаше се на перилата и пушеше цигара.

Не видя ръката, която посяга през въжетата, докато не стана твърде късно. Стиснах го за врата и запуших с длан устата му, а после го дръпнах назад. Той изскимтя приглушено, но зъбите ми вече се бяха забили в гърлото му.

Това беше лесно, казах си аз, когато се надигнах от въжетата и пристъпих усмихнаха напред. Е, къде са другите двама?

На ръба на платформата стоеше още един и пушеше. Другарят му тръгна към стената и той остана сам. Беше с гръб към мен, но трябваше да заобиколя клетките, за да стигна до него. И то преди да е успял да извика приятеля си.

Приведох се и тръгнах напред. Трябваше да действам много бързо…

— Али! — изпищя някой и аз подскочих, а пазачът веднага се обърна към клетката. Кейлъб притискаше телце към решетките, гледаше ме ококорено и протягаше ръка към мен. Бандитите проследиха погледа му и веднага се изправиха.

По дяволите! Дотук с елемента на изненадата. Пазачите посегнаха към оръжията си, а аз се втурнах към ръба на платформата и се хвърлих от него. Палтото ми плющеше зад мен, докато летях над водата и бандитите се изцъклиха, когато се понесох над мостчетата. В последния миг единият извади пистолета си, но аз вече го връхлитах и забих коляно в гърдите му. Стоварихме се на платформата с трясък, а тилът му се удари в металния ръб. Той се свлече безжизнен и падна във водата със силен плясък, а другият изруга. Извъртях се с ръмжене и оголих зъби, но той вече бягаше по лабиринта от мостчета. Скри се зад една от клетките и спря само да погледне назад. Пребледня, когато видя, че се нося към него с изваден меч.

Кейлъб отново извика и мъжът се вгледа зловещо в детето, а на лицето му изникна смразяващо изражение. Той извади огромен нож от колана си, пресегна се и започна да сече дебелите въжета, които държаха клетките над водата. Първото се скъса и клетката с Кейлъб, Рут, Бетани и Тереза се стовари в ледената вода сред хор от писъци.

След секунда и другото въже се разръфа и бандитът тъкмо вдигна ръка, за да го посече, когато отдолу се разнесе вик. Мъжът се сепна, от гърдите му шурна тънка струйка кръв и той политна назад. Зийк се втурна към платформата, стиснал димящия пистолет, точно тогава второто въже се скъса и клетката се стовари във водата.

Скочих от ръба и политнах към разпенената бездна. Втората клетка като по чудо беше паднала върху една маса под водата и крайчето й още стърчеше над повърхността. Джейк, Сайлъс и Матю стискаха решетките и се опитваха да държат лицата си над водата. Другата клетка обаче лежеше на дървения под, напълно потопена, и от нея се вдигаха мехурчета.

Гмурнах се и започнах трескаво да търся вратата й, а вътре всички се блъскаха и тресяха металните решетки, ококорени от ужас. Накрая открих вратата. Беше заключена с катинар и аз го дръпнах, но той не поддаде. Изръмжах и дръпнах по-силно, но металът упорито не ми отстъпваше.

Надзърнах в клетката и видях безжизненото тяло на Тереза и трескавото изражение на Кейлъб, който се опитваше да се измъкне през решетките.

Дръпнах още веднъж и най-сетне усетих как металната врата поддава. Отворих я, сграбчих Рут и Бетани и ги избутах навън, а после се върнах за Кейлъб и Тереза. Той беше толкова ужасѐн, че не искаше да пусне решетките, но аз го издърпах и го бутнах нагоре. После сграбчих Тереза и заплувах към повърхността с надеждата, че не е твърде късно.

Горе цареше хаос. Децата пищяха и пляскаха из водата, Рут отчаяно се опитваше да ги отведе до сцената, но беше ясно, че Бетани не може да плува, а Кейлъб е в истерия. На няколко метра от тях Зийк се опитваше да отвори другата клетка. Видях в ръката му да проблясват ключове, вероятно взети от мъртвия бандит. След секунда той отвори вратата и пленниците изплуваха.

Тъкмо издърпвах отпуснатото тяло на Тереза на сцената, когато завесата зад мен се разтвори и се появи мъж — вероятно бе чул писъците на децата, изстрелите и плясъка от падането на клетките. Втренчи се смаяно за миг, после се обърна да извика, но тази секунда ми стигаше, за да скоча към него и да забия катаната между ребрата му. Викът му се превърна в гъргорене и той се стовари с трясък на подиума.

Скоро обаче щяха да дойдат и други, виждах ги през дупките в завесата. Прескачаха седалките и се носеха към сцената. Озърнах се — Зийк тъкмо излизаше от водата с треперещата и хълцаща Бетани, а Кейлъб висеше на гърба му и го стискаше през врата. Тереза започна да кашля и да плюе вода.

Рут се изтегли на платформата и щом Зийк остави Кейлъб и Бетани, се хвърли в прегръдките му.

— Ти си жив! — хълцаше тя на гърдите му, а той я прегърна силно и децата веднага се вкопчиха в него. — Бяхме сигурни, че си мъртъв! О, Господи, беше ужасно. Дарън…

— Знам — каза Зийк и лицето му се изопна. — Съжалявам, че не можах… — Той затвори очи, а после прошепна: — Съжалявам. Няма да се случи отново, кълна се.

— Зийк — обадих се аз и той ме погледна. — Няма време за това, бандитите идват. Трябва да се махаме.

Той кимна, съвзе се и пак стана делови, но Рут се извърна към мен и ме изгледа с подозрение и страх.

— А тая какво прави тук? — изсъска тя, като още притискаше тънката си ръка към гърдите на Зийк. — Тя е вампир! Джеб каза да я убием, ако пак се появи!

— Престани, Рут! — каза Зийк твърдо и двете го изгледахме смаяни. — Тя ми спаси живота — продължи той, вече по-спокойно. — И твоя също, ако не си забелязала. Нямаше да стигна дотук, ако не се беше върнала.

— Но… Джеб каза…

— Престани! — излаях аз и тя се сви, ококорена. — Още не сме се измъкнали. И като стана дума, къде е Джеб? Явно не е тук. Къде го отведоха?

— Няма да ти кажа, вампире! — изпищя Рут на ръба на истерията. — Нищо няма да ти кажа!

Изръмжах, готова да й набия малко разум в главата, но Зийк вдигна ръка да ме спре.

— Рут! — Той я разтърси леко, за да я накара да се обърне към него. — Къде е Джеб? Казаха ли къде го водят, къде го държат?

Момичето кимна, притисна се към него и прошепна:

— В кулата на Чакала. Казаха, че ще го отведат в кулата на Чакала.

Едва бе изрекла това, когато Бетани изписка и иззад завесата се появиха още двама бандити. Завъртях се, мечът ми проблесна и бързо обезглави първия, а Бетани и Рут отново запищяха. Другият обаче успя да изкрещи, преди да го накарам да замлъкне. Телата им се стовариха на пода и аз се извъртях към Зийк.

— Бързо! Изведи ги оттук! — Посочих към мостчетата и вратата, през която бяха минали пазачите. — Не ме чакай, ще ви настигна, щом мога. Просто ги изведи от града и не поглеждай назад.

— Ще ни настигнеш? — Зийк беше подкарал всички към стълбите, но сега се обърна и се смръщи. — Няма ли да дойдеш с нас?

— Не. — Озърнах се бързо към завесата. Тълпата напираше към сцената, бандитите се хвърляха с плясък във водата. — Отивам да взема Джеб.

Той се втренчи в мен.

— Ти?! Но… Не, аз трябва да ида. Той е мой баща, аз трябва да ида.

— Ти си ранен, Зийк. Освен това… — Кимнах към другите, които вече се катереха по стълбите и гледаха към нас. — Освен това трябва да ги изведеш оттук, а ако съм сама, шансовете ми да го открия са по-големи.

— Но — Зийк се колебаеше. — Дори да го откриеш, той може да не тръгне с теб. Али, той може… да опита да те убие.

— Знам. — Отстъпих към завесата. Бандитите вече излизаха от водата и се катереха по сцената. — Но не го ли направя, значи съм чудовището, за което ме мисли. — Завъртях се, посякох един мъж, който се втурна през завесата, и децата отново се разпищяха. Бандитът залитна и падна във водата, а аз се извърнах към Зийк. — Ако Джеб е жив, кълна се, че ще го намеря! Но вие се махайте оттук, Зийк, вървете! Ако не се върна до зазоряване, не ни чакайте, защото сме мъртви. Върви!

Той ме изгледа измъчено, обърна се и хукна по стълбата. Завъртях се към сцената, посякох още един бандит и грабнах газената лампа от кола. Докато тълпата наближаваше, я вдигнах над главата си и я разбих в пода. Стъклото се пръсна и газта се разля, а пламъците плъзнаха към червената завеса. Тя лумна веднага и оранжевият огън се втурна нагоре с рев, подхвана плата и се разпростря към дървото около него. Двама мъже минаха през завесата, а аз разбих втория фенер в другия й край и отскочих, когато газта се пръсна навсякъде и пламъците лумнаха към тях. Дрехите им се запалиха, те замахаха бясно с ръце и панически хукнаха обратно.

Огънят ревеше, поглъщаше старата завеса и ближеше дървената рамка. Аз отстъпих и взех и последния фенер, като едва удържах инстинкта да избягам от пламъците, които се протягаха към мен, унищожителни и смъртоносни. За пръв път изпитах почти първичен ужас, защото бях изправена пред един от най-големите страхове на вампирите. Огънят можеше да ме унищожи. Вятърът, който нахлуваше през покрива и счупените прозорци, вдигаше облаци от жарава и обгорени парчета от завесата. Едно кацна на ръкава ми и аз веднага го изтръсках на пода.

Строших и последния фенер в основата на сцената, обърнах се и хукнах към стълбата, а жегата дъхтеше мощно в гърба ми. Викове се надигнаха над рева на пожара, бандитите се щураха объркани напред-назад. Някои се хвърляха във водата, а други се опитваха да потушат пламъците с каквото им падне, но огънят вече ближеше стените и тавана и се разпростираше по пропитото с газ дърво.

На върха на стълбата погледнах нагоре и видях как Зийк избутва и последните от групата през една врата в края на мостчето. Той погледна назад и очите ни се срещнаха. За миг се вгледахме един в друг, докато вятърът и пламъците пищяха около нас и теглеха косите и дрехите ни. Зърнах съжаление, че не може да дойде с мен, яростна решимост да ги измъкне живи… и доверие. Кимнах му рязко и той мрачно ми отвърна, преди да изчезне зад вратата.

Обърнах се. Пламъците се разпростираха по-бързо, отколкото предполагах, че е възможно и дълбаеха стените, а вятърът носеше горящи въглени към плюшените седалки, за да запали и тях. Част от външната стена беше паднала и аз видях през дима порутените сгради и тъмния силует на града.

Хукнах към края на пътечката, скочих, полетях над водата и се блъснах в стената. Ръцете ми напипаха дърво и мазилка, част от стената поддаде под ръката ми и се стовари долу с плясък, а аз се заизкачвах нагоре, като намирах къде да се хвана. Изпълзях по външната стена и лесно стигнах до покрива, а оттам се вгледах в града.

Над мен се издигаха скелети на сгради — тъмни и порутени, докосващи небето. Обърнах се и огледах небостъргачите, като се чудех кое ли е леговището на Чакала. Всички ми изглеждаха еднакво разнебитени и пусти и аз изругах. Как щях да открия онзи старец в този огромен…

Примигнах. Една светлинка блещукаше като самотна звезда в мрака — ярко сияние на самия връх на огромна черна кула.

Това беше кулата на вампира-крал. Ако имах късмет, щях да открия Джебедая там жив и здрав. Ако имах още повече късмет, в нея нямаше да ме чака кралят на бандитите. А ако извадех истински късмет, щях да спася стареца и да се измъкна, без да загина от ръката на Чакала или на Джебедая Крос.

ГЛАВА 22

Не срещнах съпротива по пътя си към кулата на Чакала, вероятно защото всички бяха твърде заети с горящата сграда. Надявах се това да помогне и на Зийк и той да успее да измъкне всички невредими.

Още виждах сиянието на огъня, когато наближих кулата. Облаци от горящи въглени се носеха по вятъра и вече бяха подпалили няколко от съседните сгради. Изненадах се колко далече може да се разпростре един пожар дори в град, който е почти напълно наводнен.

Стълбището и първият етаж на кулата на Чакала бяха под водата, но от издигнатите релси до фоайето се спускаха мостчета. Водата стигаше едва до кръста ми и докато се промъквах в тъмното помещение, се плискаше в платформите и изгнилата рецепция. Спрях на един олюляващ се мост и се огледах. Как хората стигаха до горните етажи? Дали се качваха по стълбите? Или пък вампирът-крал умееше да лети?

Дочух силно дрънчене и стържене и видях асансьор на едната стена. Вратите му висяха открехнати на ръждивите си рамки. Плъзнах се във водата и скрих се зад бюрото на рецепцията, но точно тогава между тях се подаде ръка и блъсна едната встрани. От асансьора излязоха двама въоръжени мъже и забързаха по мостчетата към наводнената улица. Видях ги да тръгват към сиянието на горящата сграда и забързах към асансьора.

Избутах вратите и огледах внимателно кабината. Явно беше сглобена надве-натри от хората на Чакала и ако не бях я видяла в действие, нямаше да предположа, че може да се издигне от земята. На дебел кабел висеше проста стоманена рамка с дървени перила, опасана с телена мрежа. Подът беше от няколко изгнили дъски, виждах как водата се плиска под тях. В ъгъла имаше нещо като прояден от ръжда лост, а отдолу — гнездо от преплетени оголени жици. От тях прехвърчаха искри, които гаснеха във въздуха и засилваха недоверието ми.

Влязох в кутията, която изскърца и се разлюля, стъпих върху дъските, сред които зееха големи дупки и дръпнах лоста. Асансьорът потрепери, яростно изплю облак от искри и бавно, но сигурно тръгна нагоре в мрака. Вкопчих се така здраво в металната рамка, че оставих отпечатъци в ръждата, и стисках зъби при всяко подскачане и удар в стената. Чудех се как хората от миналото са стояли в тези малки кутийки, които се полюшват на стотици метри във въздуха.

Накрая машинарията спря рязко и със скърцане пред още една двойка врати, които бяха в малко по-добро състояние от предишните. Раздалечих ги със сила, измъкнах се през процепа и най-сетне се озовах на твърда земя.

Или… не.

Първото, което видях, щом слязох от асансьора, беше небето. На двайсетина крачки от вратите се простираше стъклена стена, която разкриваше града в целия му мрачно проблясващ прогнил разкош. Повечето стъкла бяха счупени и вятърът нахлуваше през дупките, рошеше косата ми и носеше миризма на вода и дим.

Следващото, което видях, беше пазачът в края на коридора. Стоеше до прозорците и се взираше към улиците долу, но щом излязох от асансьора, се обърна и примигна. Със сигурност не очакваше да види момиче-вампир. Е, толкова по-зле за него. Хвърлих се напред и го ударих толкова силно, че той се свлече безшумно до стената, а после го заобиколих и посегнах към вратата. Под нея струеше светлина, дочух слабо жужене. С надеждата, че няма да видя ухиления крал на бандитите, аз я отворих леко и надникнах през процепа.

Ослепи ме ярка светлина и аз бързо се отдръпнах назад, заслоних очи и опитах отново. Вгледах се в стаята, която беше толкова ярко, болезнено осветена — светлина извираше от всеки ъгъл, от всяка ниша и не оставяше и едно тъмно местенце. Покрай стените се виждаха плотове и рафтове, някои покрити с книги, други — със стари машини и стъклени тръбички, които отразяваха светлината. Но как така беше толкова светло? Дори хиляди факли и фенерчета не биха могли да осветят такава стая. Отворих още малко вратата и я огледах предпазливо.

Видях още чудесии. На отсрещната стена висеше странна зелена дъска, половината издраскана с бели букви и цифри, които не ми говореха нищо. В другия й край беше закачена карта на „Съединени американски щати“ отпреди заразата. Тя също беше издраскана и маркирана с червено мастило, сякаш някой яростно бе ограждал части от нея, задрасквайки други.

Долових движение. В ъгъла, срещу стената от прозорци, видях огромно старо бюро. В единия му край примигваше екран, по който се нижеха някакви думи. Втренчих се в озадачено в него. Истински компютър от ерата, в която такива технологии е имало във всеки дом. Не бях виждала работещ компютър, въпреки че в Покрайнините се говореше, че съществували, стига да намериш къде да ги включиш. Чакала беше вложил много време и мисъл в това помещение. Какво точно очакваше да се върши в него?

Продължих да оглеждам стаята. Плъзнах поглед по отсрещната стена и най-сетне открих онова, което търсех.

До прозореца стоеше мъж и силуетът му се очертаваше на фона на звездното небе. Джебедая Крос се взираше в града, слабо сияние блещукаше по острите му черти и озаряваше лицето му в червено. Може би само така да ми се стори, но като че ли зърнах влага по хлътналите му страни. Изглеждаше съсипан, като човек, който е загубил всичко и вече няма за какво да живее.

Отворих широко вратата и влязох в стаята.

— Джебедая.

Той се обърна и на строгото му лице се изписа изненада.

— Ти — смръщи се той. — Момичето-вампир. Как… Защо си тук? — Джеб замълча и се усмихна горчиво. — А, да. Последвала си ни, нали? Не би си тръгнала просто така. Вече всичко разбирам. Отмъщението се удава лесно на твоя вид.

Гласът му се промени, стана студен, стоманен и изпълнен с омраза.

— Е, това е идеалното място за теб. Град, пълен с демони и грешници, управлявани от един дявол. Злорадстваш ли вече? Радваш ли се, че старецът е изгубил всичко?

— Не съм дошла да злорадствам — отвърнах аз и тръгнах към него. — Дойдох да те измъкна оттук.

— Лъжеш — рече Джебедая безстрастно. — Никъде не бих отишъл с теб, демоне, дори да можех. Но вече няма значение. — Той се обърна към прозореца и се загледа в дима, носен от вятъра. — Тях вече ги няма, освободиха се от този свят. Скоро ще ги последвам.

— Не са мъртви — казах аз и пристъпих зад него. — Със Зийк ги освободихме. Чакат ни извън града, но трябва да тръгнем веднага, преди Чакала да ни е открил.

— Страхуваш ли се от смъртта, вампире? — попита тихо Джеб, като още се взираше през прозореца. — Трябва да знаеш, че няма нищо по-опасно от човек, който не се страхува да умре. Изгубих всичко, но това ми дава свобода. Кралят-вампир никога няма да ме използва за целите си. А ти, ти вече няма да си заплаха за никого.

— Джеб. — Приближих се и посегнах към ръката му. — Чакала може да се появи всеки миг. Трябва да тръгваме…

Джеб се извърна, пристъпи напред и съвсем спокойно ме прободе в корема. Ахнах и се превих, а болката се стрелна в стомаха ми като ослепяващо, смразяващо течение. Изръмжах, оголих зъби и отстъпих от Джебедая, който гледаше безизразно окървавените си пръсти.

Притиснах ръце към стомаха си. Усещах острите ръбове на оръжието, забито в плътта ми. Около него се събираше кръв и пръстите ми се хлъзгаха, но аз сграбчих края му и го издърпах, стиснала зъби, за да не изкрещя. От корема ми излезе парче стъкло, дълго почти петнайсет сантиметра. Прималя ми от болка и аз го пуснах със стон, преди краката ми да се подкосят и да падна на колене.

Джебедая мина пред мен и тръгна към една от лавиците. Лицето му беше безизразно. Раната ми се затваряше, но не достатъчно бързо.

— Джеб — изхриптях аз и опитах да се изправя, но отново се свлякох. — Кълна се… дойдох да те измъкна. Другите са живи, чакат те…

Той отвори едно чекмедже, извади оттам скалпел и тръгна към мен, а очите му бяха каменни. Сякаш не ме беше чул.

— Нека това бъде последното ми изкупление — прошепна той почти в унес, докато аз отчаяно се опитвах да се изправя и сграбчих ръба на един плот за опора.

— Едем е загубен, Йезекил е загубен, лекарството за човешката раса е загубено. Аз се провалих, но ще взема един демон с мен в ада. Поне толкова мога да направя.

Отстъпих, като притисках корема си. Жадувах да изтегля меча си, но се насилих да се изправя пред стареца.

— Лекарство ли? — попитах и застанах зад плота. — Какво лекарство? — Той не отговори, а спокойно заобиколи плота, като държеше скалпела пред себе си. — Е, значи Чакала е прав. Ти наистина имаш лек за Беса. И си го крил от всички толкова време.

— Не говори за неща, които не разбираш, вампире! — сопна се Джеб, но най-сетне долових емоция. — Няма лекарство, не още. Има само фрагменти, частици информация, резултати от експерименти, пропаднали преди десетилетия.

— Ти знаеш за експериментите с вампири — предположих аз и Джеб се вгледа в мен над стъклениците. Беше отпуснал ръце до тялото си. — Как? Там ли беше? В Ню Ковингтън ли си живял, преди да стане вампирски град? Не си чак толкова стар.

— Дядо ми участваше в изследователския екип, който търсеше лек — каза той безизразно. — Той беше главният учен, гений в своята област. Именно той откри, че вампирската кръв може да се окаже ключът към лекарството за Червените дробове. Реши, че им трябват живи екземпляри за експериментите и накрая убеди останалите да позволят на един вампир да им помогне в проекта.

Облегнах се на плота. Болката в корема ми бавно отслабваше, но Гладът се засилваше. Нуждаех се от кръв, а тук бе единствено Джеб. Стиснах ръбовете на плота и се опитах да се съсредоточа върху думите му, а не върху биещото му сърце.

— Това решение ги унищожи — продължи той все така безстрастно. Очите му бяха празни като огледала. — Заради гордостта на един човек се появиха Бесните. Нищо добро не може да излезе от злото и то се върна да ни преследва. Демоните, които те създадоха, избягаха, избиха всички и лабораторията беше опожарена. Но преди да умре, главният учен се погрижи да копира всичките си изследвания, всичко, което беше научил… и да ги предаде на сина си.

— На баща ти. А той ги е дал на теб. — Внезапно си спомних за Канин, който не спираше да рови из руините на старата болница. Търсеше нещо, но така и не го откри. Джеб не ми отговори и това ми каза много. Кимнах бавно. — Това е истинската причина да търсиш Едем. Трябва ти място, където да се посветиш на изследванията му и да откриеш лек.

— Ако бях загинал, Йезекил щеше да продължи — прошепна Джеб и на лицето му се изписа болка. — Но него вече го няма, а не остана никой друг. Затова лекарството ще умре с мен. Няма да позволя да попадне в ръцете на онзи демон.

— Джеб, Зийк е жив. Всички са живи! — Гледах го вбесена, искаше ми се някак да набия насила истината в главата му. — Чуй ме! Със Зийк последвахме хората на Чакала дотук. Спасихме другите и подпалихме сградата, сега останалите сигурно са извън града. Още можеш да стигнеш до Едем, стига да престанеш да упорстваш така и да чуеш какво ти говоря!

Джеб примигна и стъкленото изражение като че ли се пропука малко.

— Йезекил е… жив? — прошепна той, после поклати глава почти отчаяно. — Не. Лъжеш, демоне. Йезекил беше мой син, макар и не по кръв. Никога не би се сдружил с такава като теб. Така съм го възпитал.

Гневът ми кипна, а с него се надигна и Гладът, който бе набирал сила, докато раната ми бавно се затваряше.

— Зийк държи на хората ти повече, отколкото ти някога би могъл, проповеднико! — изревах аз и щом Джебедая видя зъбите ми, лицето му се изопна. — Би направил всичко, за да ги спаси, всичко! Беше готов дори да умре за тях! Дори да се сдружи с вампир, който все още се опитва да спаси упорития ти задник, между другото! Аз може да съм демон, но Зийк е много повече човек от теб и ако не виждаш това, значи не го познаваш достатъчно!

Джебедая се взира в мен още миг, после бавно поклати глава и затвори очи.

— Как да се доверя на това нещо? — прошепна той, но не на мен. — Нима трябва да му повярвам, че синът ми е жив, а другите са били пощадени? — Той отвори очи, изтерзан от колебанията си. — Твърде стар съм, за да се отклонявам от пътя си — каза той и се втренчи в нещо невидимо за мен. — Не мога да повярвам, че един демон има душа, която може да бъде спасена. В това няма да повярвам. Допусна ли съмнение, с мен е свършено… — Погледът му, все още изпълнен с болка, се стрелна към мен той най-сетне ми заговори: — Защо дойде, вампире? Защо се колебаеш? Знам, че искаш да ме убиеш, виждам го в очите ти. Какво те спира?

Помълчах малко, за да се овладея и да отговоря спокойно.

— Обещах на Зийк да те намеря. Вярвай в каквото искаш, но това е истината. — Внимателно заобиколих плота, като не изпусках от поглед скалпела в ръката му. — Казах му, че ще те спася и ще го направя. Ако не заради мен, повярвай заради Зийк, Кейлъб и Бетани. Те заслужават нещо по-добро, не мислиш ли? — Посочих към прозореца и се обърнах към него. — Не можеш да спреш сега, не можеш да ги изоставиш. Отнеси проклетото лекарство в Едем, за да имат някакво бъдеще. Направи го поне за тях.

Джеб пребледня, скалпелът падна от ръката му и изтрака на пода.

— Ти ме засрами, вампире — прошепна той толкова тихо, че едва го чух. — През цялото време бях така погълнат от мисълта да заведа хората си в Едем, че забравих дълга си да ги защитавам по време на пътуването. Оставих тази отговорност на Йезекил от самото начало… и виж къде сме сега. — Джебедая се извърна се и се загледа през прозореца. — Аз убих Дороти… и Дарън, и всички останали. Аз ги доведох тук. Смъртта им тежи на моята съвест.

— Не всички са мъртви — напомних му аз, докато се опитвах да сдържам Глада, който вилнееше с пълна сила, след като раната ми заздравя. Отчаяно исках да се хвърля към този човек и да забия зъби в шията му, но потисках желанието си. Цял живот бях гладувала, понякога почти на косъм от смъртта в Покрайнините. Нямаше да оставя гладът да ме контролира сега. — Зийк те чака с останалите. Все още можеш да спасиш хората си, Джеб, да ги отведеш до Едем. Само трябва да тръгнем веднага.

— Да — кимна той, но още не ме поглеждаше. — Да, ще го направя заради тях. Дори да трябва да продам душата си на един демон, ще ги заведа до дома.

От вратата се чу бавно ръкопляскане и стомахът ми се сви.

— Браво! — изрева високият ухилен вампир, облегнат на рамката. — Браво! Какво трогателно представление! Мисля, че дори пророних някоя и друга сълза.

ГЛАВА 23

— Така, така — измърка Чакала, влезе ухилен в стаята и затвори вратата. — Какво има тук? Още един вампир се е промъкнал в малкото ми кралство. Да, стори ми се, че усетих нещо странно тази нощ, цялата лудост изведнъж доби смисъл. — Той поклати глава. — Ти ли изгори театъра ми? Не е много възпитано от твоя страна, сега трябва да търся друго място за ритуалните си разкъсвания.

Чакала замълча, скръсти ръце и ме погледна снизходително, може би защото бях изтеглила катаната и чаках да предприеме нещо. Отново изпитах странното усещане, че ми е познат, че това е дежавю.

— Много неловко положение — продължи той, без да показва и най-малко притеснение от меча ми. — Май не сме на едно мнение какво ще стане тази нощ. Виж, не искам да се бия с теб. Тук няма много представители на моя вид, особено красиви, че и с меч. Но трябва да сме се срещали вече, защото имам чувството, че те познавам отнякъде. Просто не мога да си спомня откъде.

— И аз не искам да се бия — казах аз и кимнах на Джеб. — Дойдох за него. Пусни го и ще се махнем веднага от града ти.

— О, ами, това ще се окаже проблем — въздъхна Чакала и потърка брадичката си. — Виж, доста отдавна търся този старец. Още откакто чух за учените и техния проект. Нужен ми е, за да открие лекарство. Твърди, че не разполагал с цялата информация, затова съм му осигурил всичко необходимо, за да я допълни. Хубава работа свърших тук. — Кралят на бандитите се усмихна, очарователен и красив. — Искам само лек за Беса. Не е толкова ужасно, нали? Не би ли сторила същото, ако ти се удаде възможност?

Не му вярвах. Не можеше само това да е причината.

— Къде чу за лекарството? — попитах аз, а Чакала сви рамене.

— Моят създател ми разказа за него.

— Създател?

Внезапно ми прималя. Не, не можеше да бъде. Онова усещане за нещо познато, за връзка, увереността, че това не е случаен вампир… Знаех, сигурна бях какво ще каже сега и исках да му изкрещя да спре.

— Създател, баща… — Чакала направи безцеремонен жест. — Онзи, който ме превърна. Намери ме в пустинята. Умирах, след като бандити бяха избили цялото ми семейство и ме превърна в това, което съм сега. Винаги ще бъда благодарен на надутото копеле, но не бяхме на едно мнение за доста неща. Няколко месеца след като ме превърна, ние… как да го кажа… пътищата ни се разделиха. Той се наричаше…

— Канин — прошепнах.

Чакала присви очи.

— Откъде… — Той замълча и се втренчи в мен, сякаш ме виждаше за първи път. После отметна глава назад и се разсмя. — Ама разбира се! Това е връзката! Знаех си, че те познавам отнякъде. Канин, лъжливо копеле такова! Какво стана с клетвата ти, че няма да превърнеш никого повече след мен?

Взирах се в Чакала, опитвах да смеля всичко. Канин беше наш създател. Бе превърнал Чакала, както и мен, а това означаваше, че сме… брат и сестра? Той беше ли мой брат? Не знаех как стоят тези неща при вампирите. На това Канин бе забравил да ме научи.

— Какъв шок, нали, сестричке? — ухили се Чакала, безкрайно доволен. Сепнах се от обръщението. „Сестра“ означаваше, че сме свързани, че сме от едно семейство. — Е, идеално се получи, нали? Сега не можеш да се обърнеш срещу мен. Не и срещу скъпия си брат.

— Ти не си ми брат! — изревах аз и взех решение, а Чакала вдигна вежди в саркастична изненада. — Нямам нищо общо с теб, не и след онова, което направи! — Спомних си Дарън, умоляващ и изплашен, точно преди Бесния да го повали. Спомних си безжизнените очи на Дороти, които се взираха в небето. — Ти изби приятелите ми и аз няма да ти го простя.

— Приятели ли? — Кралят-вампир изсумтя и скръсти ръце. — Човеците не са ни приятели, сестричке. Те са питомци. Храна. Слуги, но не и приятели. — Той ми се усмихна. — Е, могат да влязат в употреба, понякога са много забавни. Само че дори те осъзнават, че ние вампирите сме по-висша раса. Ето защо дълбоко в себе си искат да станат като нас. Вземи например моите любимци. — Той посочи с пръст към прозореца. — Давам им свобода, оставям ги да идват и да си отиват, да убиват, ако искат, но те тръгват ли си завинаги? — Чакала поклати глава — Не. Винаги се връщат, защото се надяват, че някой ден ще ги възнаградя и ще ги превърна във вампири.

— Ето защо ти е лекарството, демоне! — каза Джебедая и се взря в него. Тялото му бе напрегнато като пружина. — Искаш да превърнеш хората си във вампири, да създадеш свои подобия. Цяла армия от дяволи, която ще предвождаш.

— Може и да съм им предложил безсмъртие — сви рамене Чакала, но още говореше на мен. — И какво от това? Това е дар, който бих предложил с удоволствие. Нашата раса е застрашена не по-малко от тяхната, дори повече. — Той вдигна ръце и пристъпи към мен, без да обръща внимание на Джеб. — Стига, сестричке, защо си се загрижила толкова за някакъв си човек? Те са храна, торби с кръв. Ние сме създадени да властваме над човешката раса, затова сме по-висши от тях във всяко отношение. Спри да се бориш с инстинктите си. Ако наистина Канин те е създал, тогава имаш потенциал да бъдеш Господар също като мен. А и все още не съм ти казал всичко. Не съм склонен да търпя други вампири в кралството си, но за теб ще направя изключение. — Гласът му стана нисък и утешителен. — Помисли какво можем да създадем двамата. Ще си направим наш собствен рай с армия, слуги и човешко стадо. Ще предложим на верните си слуги дара на безсмъртието и ще управляваме света вечно. Ще създадем наш, вампирски Едем.

— Никога! — изкрещя Джеб и грабна скалпела от пода. — Никога! — Изглеждаше като обезумял. — Богохулство! Само през трупа ми!

Той вдигна скалпела и хукна към вампира, а Чакала се извърна, с лекота го стисна за китката и измъкна острието от юмрука му.

— Стига, де! — изръмжа той, оголи зъби и отлепи Джеб от земята. — Не може да умреш сега, трябваш ми за лекарството. Обаче нищо не ми пречи да те поизмъчвам.

Той го блъсна назад, Джеб се стовари върху плота и разби стъклениците. Свлече се сред дъжд от стъкло и сладката миризма на кръв се надигна като гейзер.

Гладът изрева. Аз хукнах към Джеб, който се опитваше да се изправи сред стъклените отломки, но не знаех дали искам да му помогна, или да го нападна. Кръв се стичаше от ръцете и лицето му, влизаше в очите му и той се отпусна до плота, а главата му клюмна на гърдите.

— Джеб! — Клекнах пред него, като отчаяно се опитвах да не обръщам внимание на пулса на шията му и на алената кръв по ризата му. Той посегна под разкъсаното си палто. Виждах, че Чакала още стои на мястото си със скръстени на гърдите ръце и ни гледа подигравателно.

— Вампире — прошепна Джеб през стиснати зъби и протегна ръка към мен. Хванах я и в дланта ми падна нещо малко, някакво тъмно парченце пластмаса. Вгледах се намръщено в него. Беше голямо горе-долу колкото средния ми пръст.

— За Йезекил — прошепна Джеб и отпусна немощно ръка. — Кажи му… да се погрижи за хората.

— Джеб…

— Е, това беше много забавно — обади се Чакала и изтупа ръце. — Но ми се струва, че за тази нощ търпението ми се изчерпа. Е, скъпа моя сестричке, искам отговор. Ще се присъединиш ли към мен? Ще ми помогнеш ли да намеря лекарството и да населим света отново? Помисли какво биха ни дали вампирските Господари за тази информация. Можем да властваме над всички тях, ако пожелаем. Какво ще кажеш?

Погледнах падналия до плота Джеб. Усещах миризмата на кръвта му и чувах сърцето в гърдите му, докато студените му очи се взираха в мен. Съдеха ме, мразеха ме. Дори сега си оставах демон за него, той никога нямаше да ме види другояче.

Обърнах се отново към Чакала.

— Не. — Веждите му се стрелнаха нагоре. Заобиколих плота, застанах между него и човека и вдигнах меча си. — Сега ще изведа Джеб оттук, без значение дали ти харесва, или не. Затова се разкарай от пътя ми.

Чакала поклати тъжно глава.

— Жалко. Можехме да създадем нещо изключително. Брат и сестра, събрани от съдбата, обединяват сили, за да променят света. Какво да ти кажа, имам романтично сърце, но явно на тази история не й е писано да се сбъдне. — Той си пое дъх и издиша драматично, като ми се хилеше. — Затова се налага да те убия.

— Стига приказки тогава — предизвиках го аз и заех отбранителна позиция. — Действай. Слънцето скоро ще изгрее.

Чакала оголи зъби и златните му очи просветнаха.

— О, повярвай ми, сестричке… няма да отнеме много време.

Той посегна към якето си и измъкна дълъг дървен кол с остър връх. Стомахът ми се сви от див първичен страх и аз отстъпих назад.

— Мисля, че това ще ти хареса — рече той, злобно ухилен, и пристъпи напред. — Канин ме е учил, нали знаеш. Как да се справям със страха и да го използвам за целите си. — Чакала завъртя кола между пръстите си. — Какво има, сестричке? Не те ли научи на това? Или вампирите, които искат главата му, съкратиха обучението ти? Колко време тренира със скъпия стар Канин? Предполагам, че по-малко от мен. Аз познавам създателя ни от доста време.

— А научи ли те как да отегчаваш до смърт противниците ти? Защото май съм пропуснала този урок.

Чакала зарева от смях.

— О, харесваш ми! — Той поклати глава. — Колко жалко, че ще те убия. Сигурна ли си, че няма да размислиш? Тези човеци стават ужасно скучни понякога.

— Не — поклатих глава аз. — Няма да ти позволя да нараниш никого.

— Е, добре тогава. — Вампирът сви рамене и завъртя кола в ръката си. — Дадох ти шанс. Готова ли си, сестричке? Идвам!

Чакала се хвърли напред и за миг прекоси стаята, движеше се като вихър. Замахнах диво с меча, но той мигновено се озова под гарда ми. Ръката му полетя напред, стисна ме за гърлото и ме отдели от земята. Преди да успея да реагирам, той ме блъсна силно в плота. Наоколо отново се изви фъртуна от стъкла и тилът ми се удари в мраморния ръб. Замаях се за миг, а Чакала вдигна ръка и заби дървения кол в корема ми.

Извих гръб и изпищях, мечът падна от ръката ми и изтрака на пода. Не бях изпитвала такава болка — огнени вълни плъзнаха по тялото ми и забушуваха там, където дървото бе пронизало плътта ми. Усещах кола в мен, като юмрук, който стискаше и усукваше вътрешностите ми. Посегнах да го измъкна, но Чакала стисна китката ми, блъсна я в плота и ме прикова към него.

— Боли, нали? — прошепна той, наведен над мен. Жълтите му очи сияеха. — Невероятно е как от някакво си парче дърво в корема боли толкова много. Предпочитам да ми забиват нажежен ръжен в мозъка, и то през очите. — Тялото ми се сви в конвулсия и аз стиснах зъби, за да не изкрещя. Чакала продължаваше да ме държи и да се усмихва. — О, и ако се чудиш защо не можеш да помръднеш, нека ти обясня. Тялото ти изпада в шок. Изключва се, опитва се да се възстанови. След няколко минути ще ме молиш да ти отсека главата и да сложа край на това.

Опитах да се боря, но крайниците ми висяха безжизнено. Чакала държеше едната ми ръка, но макар че другата беше свободна, заслепяващата агония не ми позволяваше дори да я помръдна. Бях буквално прикована за плота, прободена като животно. Чакала се ухили, завъртя садистично кола, наби го още по-навътре и този път не успях да сдържа писъка си.

— Обзалагам се, че сега ти се иска да беше приела предложението ми, нали, сестричке? — Едва го разбирах. — Колко жалко. Представях си какви неща ще постигнем заедно, но ти взе страната на торбите с кръв, нали така? Също като Канин. И виж докъде я докара той — заловен и измъчван от онази откачалка Сарен. Трябва да се гордееш, че последва пътя на създателя си.

Посегнах със свободната си ръка и отчаяно затърсих нещо, каквото и да е, за да се освободя. Опитах се да заговоря, за да го разсея.

— Как… ти… как…

— Как разбрах за Канин ли? — Чакала пак извъртя кола и аз извих безпомощно гръб в агония. — И ти сънуваш онези сънища, нали? Силната емоция понякога може да бъде доловена от онзи, който споделя с нас една и съща кръв, така че сега Канин сигурно изпитва твоята болка. Интересна мисъл, нали? — Наведе се усмихнат. — Хей, Канин, чуваш ли ме? Виждаш ли какво правя с най-новото ти отроче? Какво? — Той наклони глава на една страна. — Да й дам още един шанс, така ли? Да не я убивам, както ти стори с братята си? Каква интересна мисъл. Как мислиш, ще се съгласи ли, ако й предложа пак?

Успях да напипам ръба на една стъкленица, която по чудо беше останала здрава, и стиснах гърлото й. Чакала още бе наведен над мен, така че замахнах с всичка сила и я разбих в лицето му. Стъклото се строши и той изрева, отстъпи назад, дръпна ме от плота и ме метна над главата си. Аз полетях във въздуха, а прозорците ставаха все по-големи и по-големи. Блъснах се в тях и студеният чикагски вятър ме удари в лицето. Сякаш застинах за миг, а после се понесох надолу.

Загърчих се отчаяно, размахвах ръце и търсех за какво да се хвана. Стената одра пръстите ми, а аз се блъснах в нея и се вкопчих с една ръка в един корниз.

Погледнах нагоре — Чакала се бе навел към мен, по едната страна на лицето му пълзеше кървава паяжина, а жълтите му очи горяха. Още се хилеше, кръвта се стичаше в устата му и зъбите му бяха станали червени.

— Така — рече той разговорливо, с тон, който нямаше нищо общо с изражението му. — Това не беше много умно. Дръзко беше, но не и умно. И то след като ти предложих изход! Всеки истински вампир би се възползвал от този шанс, но не и ти. Ти още държиш на хората.

Трудно ми беше да го слушам. Колът още стърчеше от корема ми, от него струеше постоянна пулсираща агония, а крайниците ми отмаляваха. Пръстите ми започнаха да се изплъзват и аз се вкопчих трескаво в корниза.

Чакала посегна надолу, грабна парче бетон, голямо почти колкото човешка глава и го подхвърли небрежно в дланта си.

— Щом толкова си падаш по тези ходещи торби с кръв — усмихна се той и го вдигна над главата си, — тогава върви при тях в ада.

Подготвих се — знаех, че ще умра. Тогава обаче чух стъпки зад гърба му, само секунда преди Джебедая Крос да се блъсне в него. Чакала изрева и се претърколи над главата ми, като размахваше ръце и крака, а старецът се беше вкопчил в гърба му. И двамата полетяха във въздуха — единият пищеше, а другият бе застинал в мрачно мълчание, докато се носеха надолу в тъмнината.

Смаяна, аз висях на ръба, главата ми се маеше. Измъкнах кола от корема си и изкрещях, а той изпадна от изтръпналите ми пръсти, полетя надолу, удари се няколко пъти в сградата и потъна в тъмните води.

Разтреперана, аз се опитах да се изтегля обратно в стаята, преди крайниците ми съвсем да са отказали. Стоварих се на плочите пред разбития прозорец и се втренчих в тавана.

Не можех да помръдна. Болка и Глад вилнееха в мен, но се чувствах празна, без капчица живот. Свършено беше с мен. Вече нямаше какво да поправи вредите, нанесени на тялото ми и аз усещах как угасвам. Исках да се потопя в мрака на хибернацията, по-далеч от болката.

Не знам колко време съм лежала там. Тялото ми беше наясно, че трябва да се раздвижи и да намери укритие. Зората идеше и не след дълго първите лъчи на слънцето щяха да обелят кожата от костите ми и да ме превърнат в клада. Опитах се да пълзя, но крайниците не ме слушаха. Бяха толкова натежали, а аз — толкова изтощена. Гневът ми помагаше да остана будна и да се боря с мрака, който ме теглеше надолу, но изгревът наближаваше и краят ми изглеждаше неизбежен.

Отпуснах се изтощена. Това беше, нищо не ми остана. До час щеше да се зазори, а слънцето да ме открие тук, на открито, неспособна на съпротива. Готова да изгоря и да напусна този свят.

— Алисън.

Гласът дойде от нищото и разкъса напластилия се мрак. Размърдах се немощно, не можех да повярвам. Сигурно сънувах, може би вече бях мъртва. После някой коленичи до мен и ме издърпа нежно в скута си. Исках да се отдръпна и да се боря, но тялото просто вече не ме слушаше, затова се предадох.

— Господи — прошепна гласът. Беше познат и изпълнен с мъка. Почувствах как нещо докосва дупката в корема ми. — Алисън, чуваш ли ме? Събуди се. Хайде, трябва да се махаме оттук.

Зийк? — помислих си замаяна. Не, не може да бъде. Зийк го нямаше, нали му казах да изведе другите от града. Сигурно вече беше далеч. Това обаче наистина беше неговият глас. Настояваше да стана и да отворя очи. Исках, но сънят ме дърпаше, заливаше ме, а гласът отслабваше. Не можех да отговоря. Той се размърда леко, чух как изсъска от болка и горещият аромат на кръв отново изпълни въздуха.

— Моля те, дано да се получи — прошепна Зийк и притисна нещо до устните ми. Топла течност закапа между тях. Инстинктивно захапах и чух стон над главата си. Едва го забелязах, не ми пукаше. Това беше живот и аз се вкопчих жадно в него. Усещах как силата се връща в тялото ми и прогонва слабостта. Гладът се надигна с рев, сякаш осъзнал колко близо сме били до смъртта, и аз захапах свирепо, като забивах зъби все по-дълбоко. Чух сподавен вик и мускулите около устата ми се стегнаха. Обезумявах от желание, а кръвта не течеше достатъчно бързо. Исках да разкъсам вените, да отприщя топлия й поток. Усещах пулса в китката му, потрепващ заедно със сърцето, и исках да пия, да пия, докато замрат и затихнат съвсем.

Изревах, откъснах се от ръката му и се стрелнах към шията, където кръвта пулсира най-силно, а животът тече точно под кожата. Оголих зъби и тъкмо щях да ги забия, за да освободя прекрасния топъл поток, когато тялото се скова. Чух как сърцето му ускорява ритъма си и започва да блъска в гърдите… и се осъзнах.

Зийк! Не, не мога да го направя.

Трепереща от нужда и Глад, аз спрях на косъм от шията му, толкова близо, че усещах топлината на кожата му. Той се беше сковал, дишаше накъсано и цялото му тяло бе изопнато от страх. Малка частица от мен искаше да се отдръпна, но не можех да се насиля, не и докато пулсът му пърхаше на сантиметри от устните ми, не и при тази сладка миризма на кръв, която изпълваше сетивата ми. Наведох се и устните ми докоснаха кожата му — съвсем нежно. Той изстена. После, докато треперех, коленичила до него, и се опитвах да проявя воля и да се отдръпна, той се раздвижи. Само мъничко, едва забележимо. Трепереше, но си пое дълбоко дъх и отметна глава назад, за да открие шията си. Предлагаше ми се. Не можах да устоя.

Хвърлих се и забих зъби дълбоко във врата му. Зийк потисна един вик, скова се и се вкопчи в ръцете ми, извил гръб, а кръвта шурна в устата ми, гореща и сладка. Изливаше се като бавен огън, имаше вкус на земя и дим, на жега, страст и сила. На Зийк. Той прошепна името ми като въздишка на благословия и копнеж, но аз не можех да се наситя, не можех. Сърцето му бумтеше в ушите ми в свиреп ритъм и за миг напълно се изгубих в пашкул от екстаз, докато същността на този забележителен човек се вихреше в мен.

Не!

Една малка, но разумна част от мен крещеше ужасено, надвиквайки Глада и жаждата за кръв.

Това е Зийк! Ти се храниш от Зийк, чуваш неговото сърце! Кръвта му спасява живота ти и ако не спреш веднага, ще го убиеш!

Гладът изрева — не беше задоволен, нито дори заситен. Едва не ме бяха убили и имах нужда от много кръв, за да се излекувам напълно, но не можех да пия повече, без да рискувам живота на Зийк. Той не можеше да ме отблъсне, трябваше аз да се спра. Спри!, заповядах си аз и отново потиснах Глада. Стига! Достатъчно!

Отдръпнах се с огромно усилие и накарах зъбите си да се приберат. Усетих как Зийк потрепери, когато излязоха от шията му и се отпусна до мен.

За миг и двамата не помръдвахме. Гледах го ужасено — беше паднал по гръб, а аз бях отгоре му, като се опирах на лакти и дишах тежко. Кръвта още се стичаше от двете дупчици на шията му. Изглеждаше замаян, но когато най-сетне вдигна глава и ме погледна, очите му бяха бистри.

Замръзнах — той беше видял. Беше ме видял в най-лошата ми светлина — озъбен, ревящ кръвожаден вампир, чудовище, което едва не го уби инстинктивно. Досега, макар да знаеше каква съм, поне изглеждах донякъде човек. Представях си какво си мисли за мен сега.

Зийк ме гледаше и под напрегнатия му поглед ми се прииска да се свра в някоя дълбока дупка, но и да се хвърля отново върху него, да го поваля пак на пода и да довърша започнатото. Усещах как трепери под мен, а сърцето му блъска под дланите ми.

— Зийк… аз…

Не знаех какво да кажа. Какво можех да кажа? Извинявай, че едва не те убих? Извинявай, че не овладях демона? Че исках да продължа да пия от теб, докато се превърнеш в празна безжизнена обвивка?

Не исках да ме виждаш такава, помислих си отчаяно и затворих очи. Не исках точно ти да видиш чудовището.

— Само… — Зийк замълча и вдиша, сякаш беше получил пристъп, но вече можеше отново да си поеме дъх. — Само ми кажи — каза той с треперещ глас. — Това означава ли, че ще… означава ли, че ще се превърна?

Веднага поклатих глава.

— Не — прошепнах аз, доволна, че мога да кажа нещо. — С вампирите е различно. Трябва и ти да пиеш от моята кръв.

И освен това трябва почти да те убия.

Той въздъхна и тялото му се поотпусна.

— Тогава… се радвам, че се върнах.

Надигнах се и се отместих от него, а той седна и ме погледна. Беше пребледнял от студ, болка и загуба на кръв. Извърнах се и се втренчих в разбитите прозорци. Въглените още танцуваха на вятъра, аз усещах погледа на Зийк с гърба си и срамът пламтеше в мен като най-горещия пожар.

— Защо се върна? — прошепнах. — Казах ти да тръгваш. Не биваше…

— Не можех да те оставя — каза Зийк. — Не и след всичко, което направи за нас. За мен. Трябваше да се върна. — Чух стъпките му и усетих, че застана до мен. Зърнах с ъгълчето на окото си, че се взира в града и в пламъците. — Другите са добре — обяви той. — В края на града са и ни чакат. Трябва да тръгваме. Сигурно… — Гласът му потрепна, като че ли на път да се прекърши и той преглътна с мъка. — Сигурно Джеб няма да дойде с нас.

Джеб. Усетих ослепяващо пробождане — вина. И празнота от съзнанието, че бях провалила и двама им.

— Зийк — казах накрая и се обърнах към него. — Джеб е…

— Видях — прошепна той и посочи счупеното стъкло с изопнато лице. — Видях… какво направи, докато ти висеше под прозореца. Тъкмо идвах към сградата, когато телата… паднаха.

Лед скова стомаха ми.

— А Джеб дали…

— Не — поклати глава той и затвори очи, сякаш се опитваше да прогони спомена. — Нищо не можах да направя за него.

— Съжалявам. — Думите не стигаха. Погледнах треперещите му рамене и стиснатите до тялото юмруци и ми се прииска да го прегърна. — Опитах се.

— Не си виновна ти. — Зийк си пое дълбоко дъх — Това беше негово решение, той избра да умре така, дори ако това означаваше да спаси един… — Той замълча, прокара ръка през косата си и довърши: — Трябва да си го впечатлила. Познавам го от четиринайсет години и нито веднъж не е променял мнението си за нещо или за някого.

Грешиш, помислих си аз. Не за мен мислеше той тази нощ, а за теб. Посегнах към джоба си и извадих малкото парче пластмаса, което Джебедая ми беше дал.

— Той поиска да ти дам това. — Зийк се обърна. — Каза, че знаеш какво да нравиш с него.

Той го пое нежно, почти с благоговение и се втренчи в него.

— Знаеш ли какво е това? — попитах след малко.

— Да. — Зийк огледа стаята и тръгна бързо към бюрото в отсрещния ъгъл, после пъхна пластмасовата плочка в един малък отвор отстрани на компютъра. Бях смаяна, че знае как да я използва и се смаях още повече, когато заграка по клавиатурата и на монитора изникна някаква информация.

— Да — прошепна Зийк, а погледът му бягаше по екрана. — Това са всичките им проучвания. Цялата информация, която са имали за заразата, за Бесните и за вируса. Списъци с всичко — методите им, експериментите, които са правили с вампирите. Ако отнесем това в Едем, ще имаме шанс да открием лекарство. — Той въздъхна, измъкна нещото от компютъра и пак прокара ръка през косата си. — Ако изобщо го открием. Все още не знаем къде е.

Погледнах към зелената дъска, на която бяха надраскани бели букви, а после към картата до тях. Доближих се, откъснах я и присвих очи. На нея имаше оградени и задраскани градове, а по краищата — бележки, вероятно с почерка на Чакала. Едно място обаче бе оградено няколко пъти и над него се мъдреше въпросителна.

— Мисля, че знаем.

ГЛАВА 24

Когато със Зийк излязохме от кулата на Чакала, Плаващата яма вече бе обгърната изцяло от пламъците и гореше в нощта като огромна огнена топка. Наоколо й бяха избухнали още няколко малки пожара — вятърът носеше живи въглени към пустите покриви и през разбитите прозорци. Не срещнахме никаква съпротива по пътя надолу — докато бързахме през града, наводнените улици и проходи ни се сториха удивително празни. Явно всички бяха привлечени от пожара, озарил небето.

Зийк мълчеше, а когато излязохме от кулата на Чакала, изглеждаше замислен и потънал в себе си. Само за един ден беше изгубил най-добрия си приятел и баща си, а сега от него се очакваше да заеме мястото на Джеб и да стане водач. Ще ми се да можех да поговоря с него, но за това щяхме да намерим време по-късно. Точно сега трябваше да избягаме от града и да отведем останалите на сигурно място. Ако такова място изобщо съществуваше.

Гладът още вилнееше в мен, гризеше вътрешностите ми и ме подтикваше да скоча към човека и да го разкъсам. Кръвта на Зийк бе помогнала на най-тежките ми рани да се затворят, но още бях гладна. Най-лошото беше, че небето над сградите изсветляваше. Слънцето скоро щеше да се появи, а дотогава трябваше да сме излезли от града на Чакала, иначе щях да изгоря.

Докато бързахме по мостчета и пътечки, осъзнах още един проблем.

Между нас и изхода се издигаше Плаващата яма, която точно сега бе обградена от цяла орда от хората на Чакала. Да не говорим за пожара, който се разпростираше към съседните сгради.

— Къде са останалите? — попитах Зийк, когато се свихме в една почти паднала сграда и се загледахме в дългите огнени ивици, които се люшкаха на вятъра. Вампирските ми инстинкти настояваха да побягна нанякъде, но единственият изход беше през пожара.

Следващия път, когато палиш мостове, погрижи се първо да си ги прекосила, Алисън.

— Точно зад моста — отвърна Зийк, загледан с тревога в пламъците. — Или поне там ги оставих. Надявам се да са добре.

— Как ги заведе дотам?

Той посочи издигнатите релси, които опасваха квартала и минаваха — забелязвах го едва сега — точно до театъра.

— По тях — отвърна той и описа кръг с показалеца си. — Водят вън от града, точно както каза ти. Щом стигнахме до шлепа… Ами, откраднахме единия микробус. Другите ни чакат извън града, добре скрити и в безопасност. Ако успеем да се доберем до тях, ще бъдем свободни.

— Е — прошепнах аз и се обърнах отново към огъня. Усещах жегата дори оттук. — Ще трябва да преминем някак. Готов ли си пак да поплуваш?

Той кимна сериозно:

— Води.

Нагазихме във водата и заплувахме по наводнените улици и край горящите сгради. Въздухът бе натежал от дим, пламтящи отломки падаха във водата наоколо ни и гаснеха със съсък. Съсредоточих се върху усилието да продължа напред, без да обръщам внимание на каньоните от огън, на Глада, който още гризеше стомаха ми и на топлото тяло до мен.

Докато минавахме под един мост, Зийк изостана малко, а над нас отекнаха стъпки и един бандит надникна над перилата.

— Ти! — изкрещя той и извади пистолет от колана си. — Видях те в Ямата! Ти подпали пожара, кучко!

Мъжът стреля, а в гърдите ми избухна болка и шурна струя кръв. Чух как Зийк извика, преди водата да се затвори над главата ми.

Гневът и Гладът се ожесточиха отново. Бях изнемощяла — обгорях, простреляха ме, пронизаха ме, изкормиха ме, прободоха ме с кол и ме хвърлиха през прозореца. Изревах и изригнах отново над водата, сграбчих мъжа за колана и го дръпнах от моста. Стоварихме се във водата с плясък, потънахме като скала и той се замята бясно в ръцете ми, но притихна, когато забих зъби в гърлото му, а докато стигнем дъното, съвсем замря.

Нахраних се, после се поколебах — изкушавах се да го оставя на рибите и червеите, но Зийк ме чакаше горе и бе видял как събарям бандита във водата. Изръмжах, сграбчих отпуснатото тяло и го извадих на повърхността. Може би щеше да умре от измръзване и загуба на кръв, но поне не го оставих да се удави.

Зийк ахна, когато се появих над водата и тръснах глава.

— Ти си жива! — Зъбите му тракаха от студ — Но… той те простреля право в гърдите! Ясно видях…

— За да умра, е нужно нещо повече — прошепнах аз. — Запомни това. Искат се повече старания, за да бъда убита отново. Вече съм мъртва, забрави ли?

Доплувах до мостчето и метнах тялото на платформата. Главата му се люшна настрани и разкри двете дупчици от зъби, които не бях затворила. Зийк проследи погледа ми и лицето му се напрегна, но той не каза нищо. Въпреки това усещах, че е замислен, докато плувахме по улиците и най-сетне стигнахме до издигнатите релси, които щяха да ни изведат от територията на Чакала.

Зийк ме последва нагоре по скелето и хвана ръката ми, за да го издърпам на дъските. Леден вятър се втурна по повърхността на водата и аз се смаях от вида му — нещастен, ранен, мокър и треперещ, косата и дрехите лепнеха по тялото му. И все пак, докато се взираше оттатък моста, очите му сияеха с желязна решимост. През това време се обърнах да погледна града и огньовете, които върлуваха из него.

Толкова хора бяха загинали — хора, които познавах, с които бях разговаряла. Дороти, Дарън, Джеб… не бях успяла да ги спася. Преглътнах с мъка и потърках очите си. Кога бе започнало да ми пука толкова? Преди Канин да ме превърне, всеки ден се сблъсквах със смъртта. Хора умираха често, просто така бе устроен светът. Мислех си, че след смъртта на старите ми приятели и предателството на Лепката вече няма да ме е грижа за никого. И все пак ето ме — вампир, изпълнен с угризения, че не е спасил човека, който го мразеше най-много от всички.

— Алисън. — Гласът на Зийк ме накара да се обърна. Той трепереше на студения вятър, но стоеше изправен в края на релсите. — Слънцето скоро ще изгрее — кимна той към покривите на сградите. — Трябва да се махаме и да намерим укритие. Хайде!

Кимнах и го последвах. Хукнах по релсите, после по моста, който извеждаше от града и от руините на Старо Чикаго, и оставих владенията на Чакала да горят зад гърба ми.

* * *

— Здравей, стари приятелю — изгука Сарен и приближи осеяното си с белези лице към мен така, че видях как лудостта вилнее в черните му очи. — Опасявам се, че не можеш да заспиш, не още. Ами забавленията ни? Та аз съм планирал цялата нощ! — Той се изкикоти, отстъпи и се загледа във веригите, на които висях. Поне вече не бях с главата надолу, макар че едната ми ръка май беше счупена. Не знаех — цялото ми тяло беше потрошено, а след като зараснеше, той го потрошаваше пак. Така че усещах единствено Глада.

Сарен се усмихна.

— Изпитваш глад, нали? Не мога да си представя какво е, това са четири дни. О, чакай. Мога! Та нали ни държаха гладни преди експерименти, затова нападахме всичко живо, което пуснеха в килиите! Знаеше ли това?

Не отговорих. Мълчах от самото начало на пленничеството си и не смятах тепърва да проговоря. Нищо, казано от мен, нямаше да разколебае този луд, той само търсеше начини да ме измъчва още и още, за да ме пречупи. Нямаше да му го позволя, не и докато бях с всичкия си.

Тази нощ обаче можеше да ме измъчва колкото пожелае. Нямаше как да ми причини болката, която вече бях изпитал, докато гледах как двете ми деца се избиват. Двете деца, които провалих.

Алисън. Прости ми, ще ми се да те бях подготвил по-добре. Но какъв беше шансът да срещнеш своя брат по кръв?

— Тази нощ ми изглеждаш разсеян, друже — усмихна се Сарен, взе скалпела и го вдигна към лицето ми. Езикът му се стрелна навън и облиза острието. — Да видим сега дали ще успеем да те върнем тук, където ти е мястото. Чувал съм, че кръвта била най-вкусна направо от острието. Защо да не проверим?

Затворих очи и се подготвих. Нямаше да оцелея още дълго, вече се поддавах на болката и лудостта. Единствената ми утеха беше, че Сарен откри първо мен и сега аз поемам ударите на омразата му, а децата ми са спасени от безумието му.

После острието намери кожата ми, всички мисли се стопиха и се превърнаха в болка.

* * *

— Канин!

Пясък нахлуваше в устата ми и запушваше носа и гърлото ми. Започнах да плюя и да се давя, изправих се рязко и разрових земята, докато достигнах до повърхността.

Зийк бързо се надигна от полузаровената релса, до която седеше. Изумена, аз се огледах и се опитах да си спомня къде се намираме. На няколко метра от нас вълни се надигаха и разбиваха в ивица бял пясък, а после се връщаха със съсък в езерото. Порутените небостъргачи на Чикаго затулваха хоризонта и заплашваха да се катурнат на плажа.

Спомних си какво бе станало през нощта, макар и откъслечно. Със Зийк открихме останалите от другата страна на моста, където ги беше оставил. Седяха в един от микробусите, с които ги бяха отвлекли. От изгрева ни деляха само минути, така че отпердашихме бясно по улиците, за да се отдалечим възможно най-много от бандитите, и накрая стигнахме до брега. Без да мисля за друго, освен за изгряващото слънце, аз се зарових в пясъка секунди преди първите лъчи да докоснат водата и веднага заспах.

— Добре ли си? — попита Зийк. Вятърът рошеше косата му. Тази вечер изглеждаше по-силен и не толкова блед и беше облякъл дебело яке върху разкъсаните си дрехи. — Пак ли кошмари?

— Да — прошепнах аз, макар да знаех, че не беше сън, а Канин. Беше в беда. — Къде са другите? Добре ли са?

Зийк посочи към сградата зад нас. Микробусът беше паркиран пред вратата й и около гумите му се бяха събрали купчинки пясък. От време на време вятърът помиташе улицата и разкриваше настилката.

— Кейлъб е болен, а Тереза си е изкълчила глезена — отвърна Зийк, — но иначе изглеждат добре. Поне физически. Наистина е невероятно, че никой не пострада сериозно.

Стройна фигура се появи на прага и се вгледа в нас, но щом срещна очите ми, бързо се скри пак вътре.

— От мен се страхуват, нали?

Зийк въздъхна и прекара ръка през косата си.

— Цял живот са ги учили, че вампирите са хищници и демони — рече той извинително. Или пък отбранително, не зная. — Да, страхуват се от теб въпреки всичко, което им разказах. А Рут…

— Тя ме мрази — довърших аз и свих рамене. — Е, значи нищо не се е променило.

— Не спря да настоява да те изкопая и да те убия, докато спиш. — Той се намръщи и поклати глава. — Опита се да накара Джейк, когато аз отказах. Трябва да… поговорим. — Лицето му помръкна и той извърна поглед от мен. — Изплашена е, всички са изплашени. След онова, което преживяха, не ги обвинявам, но Рут няма да ти се пречка или да създава неприятности — продължи твърдо Зийк. — Останалите се съгласиха да пътуваш с нас засега. Ще дойдеш, нали? Искаш да стигнем заедно дотам, нали?

— До Едем ли? — Отново свих рамене и се обърнах към водата, за да не виждам лицето му. Ако го гледах, щеше да ми бъде много по-трудно. — Не зная, Зийк. Не мисля, че в Едем ще ме приемат с отворени обятия. — Лицето на Канин отново изплува в ума ми, измъчено и в агония. — А и трябва… да свърша нещо. Да открия някого.

Дължа му го.

— Сега те са с теб, в сигурни ръце — продължих аз и най-сетне го погледнах. — Ти можеш да ги заведеш. Според картата на Чакала Едем не е далече.

— Забрави за другите. — Зийк пристъпи към мен. Не ме докосна, но беше съвсем близо. — Аз те моля. Моля те. Ще изминеш ли с нас последната част от пътя?

Погледнах го, погледнах бледото му искрено лице, сините очи, които тихо умоляваха и усетих как решимостта ми се пропуква, Канин имаше нужда от мен, но… Зийк също. Исках да остана с него, макар да знаех, че онова… онова нещо между нас е обречено да завърши трагично. Аз бях вампир, а той — човек, и то твърде много. Каквито и да бяха чувствата ми, не можех да ги отделя от Глада. Останех ли с него, щях да бъда заплаха и въпреки това бях готова да рискувам. Да рискувам живота му, за да бъдем заедно. Именно това — тази зависимост — ме плашеше повече от всичко, пред което някога се бях изправяла. Али от Покрайнините знаеше много добре, че колкото по-близък си с някого, толкова по-съсипан ще бъдеш, когато накрая си отиде. Ние обаче вече бяхме стигнали дотук. Не ми се струваше редно да не извървя пътя до края.

— Добре — прошепнах аз с надеждата, че Канин ще издържи още малко. Скоро ще дойда, Канин, кълна се. — Към Едем тогава. Нека довършим започнатото.

Зийк се усмихна и аз му отвърнах със същото. После тръгнахме по брега към групата, която ни очакваше в сянката на сградата.

* * *

Седмина се свиваха в дъното на микробуса, тихи и ужасени — двама младежи, двама възрастни и три деца. Едното кашляше и подсмърчаше в ръкава си. Зийк шофираше, а аз седях на седалката до него и се взирах през прозореца. Всички мълчаха. Попитах дали някой иска да си сменим местата, но ми отвърна единствено изпълнена с ужас тишина. Никой не искаше вампирът да седне отзад при тях, затова останах до Зийк, а тежестта на неизречените думи увисна помежду ни.

Пътувахме на изток, покрай сякаш безкрайното езеро, и следвахме пътя и картата на Чакала, като се озъртахме с тревога към града, който се смаляваше зад нас. Все поглеждах в страничните огледала и чаках да видя светлина на фарове на пътя, но не се случи нищо такова. Шосето остана тъмно и пусто и всичко наоколо притихна, с изключение на съсъка на вълните. Сякаш бяхме единствените живи хора на света.

— Свършва ни горивото — рече Зийк след няколко часа. После потупа таблото на микробуса, смръщи се и въздъхна. — Колко ли път остава до Едем?

— Не зная — отвърнах аз и се вгледах пак в картата. — Знам само, че трябва да пътуваме на изток, за да стигнем до там.

— Господи, наистина се надявам да е там — прошепна Зийк и стисна волана. Погледът му беше напрегнат. — Моля те, моля те, нека да е там. Нека този път да е там.

Минахме през още един мъртъв град на брега на езерото, край порутени небостъргачи, руини на стари сгради и безброй коли, които задръстваха напуканите улици. Докато криволичехме из морето от автомобили, аз се чудех какъв ли хаос е кипял тук навремето и как изобщо хората са стигали до някъде, без да катастрофират.

Зийк внезапно спря микробуса до избелял червен камион и изключи двигателя. Погледнах го въпросително.

— Защо спираме?

— Бензинът почти свърши. Отзад има маркуч и туба, видях ги, когато отмъкнахме микробуса. Предполагам, че ще успея да източа малко гориво от няколко коли. Ще ми пазиш ли гърба?

Кимнах. Зийк се извърна и погледна към спътниците ни, а те се размърдаха и замърмориха неспокойно.

— Всички да останат тук, спираме само за гориво. Скоро ще стигнем.

— Гладен съм — измрънка Кейлъб и подсмръкна, а Зийк му се усмихна.

— Скоро ще си починем, обещавам. Нека първо излезем от града.

Възхитено гледах как отваря някакво капаче над гумата на един автомобил, напъхва маркуча вътре и засмуква края му. Първите две коли не пуснаха нищо, но при третия опит Зийк внезапно се задави, извърна се и изплю някаква бистра течност, а после пъхна маркуча в пластмасовата туба. Избърса си устата, облегна се на друга кола и се загледа в бензина, който се изливаше в тубата.

Отидох при него и се подпрях на вратата на колата. Раменете ни почти се докосваха.

— Как си?

Зийк сви рамене.

— Ами, добре, предполагам — въздъхна той и потърка ръката си. — Още не мога да се осъзная. Все чакам Джеб да ми даде нареждания, да каже какво да правим, кога да спрем. — Пак въздъхна, този път по-тежко и се загледа към града. — Но него вече го няма. Сега всичко зависи от мен.

Поколебах се, но посегнах, хванах ръката му и леко преплетох пръсти с неговите, а той ги стисна с благодарност.

— Благодаря ти — прошепна Зийк, толкова тихо, че едва го чух. — Нямаше… да се справя без теб.

— Почти стигнахме — отвърнах. — Според мен остават само още няколко километра. Успокой се, там няма да има повече вампири, Бесни и бандитски крале, никой няма да ви преследва. Най-сетне ще можете да дишате спокойно.

— Ако Едем наистина съществува.

Прозвуча меланхолично, така че се обърнах да го погледна.

— Какво става? — попитах аз и му се усмихнах предизвикателно. — Не ми казвай, че губиш вярата си, Йезекил Крос.

Устните му трепнаха в крива усмивка.

— Права си. — Той се отблъсна от колата. — Не можем да се откажем сега. Първо да стигнем, пък после ще видим какво ще правим. — Зийк се наведе, вдигна тубата и се вгледа през отвора й. — Това е… около четиринайсет литра, нали? Или тринайсет? Мисля, че можем да намерим още.

— Зийк! — изръмжах аз, като се взирах надолу по пътя. Той проследи погледа ми и застина.

Високо съсухрено създание се беше свило на покрива на една кола на стотина метра от нас, а луната озаряваше бледата му кожа. Още не ни беше видяло, но забелязах и друг Бесен, който се спотайваше зад един камион. Онзи на покрива на колата изръмжа, скочи след него и изчезна сред морето от автомобили.

— Да се махаме оттук — прошепна Зийк и забързахме към микробуса. Той започна да излива бензина в резервоара, а аз оглеждах мрака и океана от автомобили, търсейки Бесни. Нищо не помръдваше, но чух дращене между колите и разбрах, че още са тук. Беше въпрос на време да ни забележат.

— Готово — рече той и затвори капака. Хвърли ми тубата и точно когато тръгнахме напред, страничната врата се плъзна встрани и Кейлъб слезе от микробуса, като търкаше очи.

— Омръзна ми да седя — обяви той. — Кога ще спрем да ядем?

— Кейлъб, влез вътре! — нареди Зийк, но в този миг яростен писък раздра въздуха. Един Бесен скочи върху покрива на близката кола и се метна към Кейлъб.

Хукнах напред, грабнах детето през кръста, завъртях се и го притиснах към себе си. Бесният се удари силно в мен, разкъса с нокти гърба ми и заби нащърбените си зъби във врата ми. Аз изсъсках от болка и се приведох, за да защитя Кейлъб, а Бесният продължаваше да ме дере.

Внезапно от микробуса с писък изскочи Рут, стиснала един ръждив гаечен ключ. Завъртя го диво, стовари го върху ръката на Бесния и чудовището се извърна към нея със съскане.

— Махай се от брат ми! — изкрещя тя, удари го по бузата и тя изхрущя. Бесният залитна, изрева и се хвърли към нея. Извитите му нокти се забиха в корема й, късайки дрехи и плът, и я разпраха, а кръвта й опръска микробуса. Политнах назад смаяна, а Зийк прескочи капака на микробуса, замахна с мачетето и го заби във врата на Бесния.

Чудовището се свлече, като дъвчеше трескаво, а наоколо ни се надигнаха вой и викове. Избутах Кейлъб в микробуса, без да обръщам внимание на пищенето му, а Зийк сграбчи Рут и се хвърли вътре с нея. Затръшнах вратата, прескочих предния капак и седнах зад волана, като затворих с трясък вратата точно когато един Бесен се хвърли към стъклото и остави по него кървава паяжина от пукнатини.

Друг скочи със съскане върху предния капак, но аз завъртях ключовете, които Зийк беше оставил на стартера, и рязко потеглих. Бесният се удари в предното стъкло, претърколи се и внезапно пътят пред мен се откри. Натиснах рязко педала, микробусът се стрелна напред, гумите изсвириха по тротоара и той прегази няколко Бесни, докато се носеше в нощта към края на града.

* * *

Погребахме Рут точно преди зазоряване, в една малка нива на около час път от града. Тя остана в съзнание почти до края, заобиколена от семейството си, а Зийк я прегръщаше нежно през цялото време. Аз се съсредоточих в шофирането, като се опитвах да не обръщам внимание на миризмата на кръв, която се просмукваше във всичко, и на тихите, безнадеждни ридания, които долитаха отзад. Към края чух как тя прошепна на Зийк, че го обича и долових ударите на сърцето й — все по-бавни и по-бавни, докато накрая съвсем замряха.

— Алисън — каза ми той след няколко минути, надвиквайки истеричните хлипове на Кейлъб, който умоляваше сестра си да се събуди. — Скоро ще се съмне. Потърси място да спрем.

Паркирах пред една изоставена ферма и макар че зората наближаваше, помогнах на Зийк да изкопае гроб в спечената глина пред къщата. Събрахме се около него и той каза няколко думи за всички, които бяхме изгубили: Рут и Дороти, Дарън и Джеб. Гласът му се прекърши на няколко пъти, но той запази самообладание, въпреки че от очите му се стичаха сълзи.

Не можах да остана до края, слънцето вече се подаваше над хоризонта. Срещнах погледа на Зийк над могилката от пръст и той ми кимна. Отдалечих се, открих един участък с пръст зад къщата и потънах в земята, а тихият, изпълнен с мъка глас на Зийк ме последва в мрака.

ГЛАВА 25

Слава богу, този път не сънувах кошмари, но това не облекчи усещането за неотложност, когато вечерта се изрових от земята и изтърсих пръстта от косата и дрехите си. Канин още беше някъде там, в беда. Вероятно не можеше да бъде спасен, зловещата тишина в сънищата ми сигурно означаваше, че вече е мъртъв. Аз обаче не можех да го изоставя. Трябваше поне да се опитам да го намеря… скоро.

Измъкнах бучка глина от косата си, обърнах се и видях, че Кейлъб се взира в мен. Клепачите му бяха зачервени и подути, а мръсотията по лицето му бе размазана от сълзите, но той стоеше и ме гледаше със сухи потъмнели очи, сериозно и без никакъв страх.

— Те сложиха Рут в земята — най-сетне каза той и някъде в далечината изтътна гръмотевица. Зад гърба му светна мълния и оповести наближаването на бурята.

Кимнах, чудех се какво ще иска.

— Обаче ти излезе оттам — рече детето и погледна към разровената пръст, пристъпи напред и се взря с надежда в лицето ми. — Щом ти излезе, може би… Рут също ще се върне скоро, нали? Може да почакаме. Да почакаме, докато се върне, също като теб.

— Не, Кейлъб — поклатих тъжно глава. — Аз съм различна. Аз съм вампир. — Замълчах, за да видя дали се е изплашил. Не беше. Клекнах пред него, хванах ръката му и се вгледах в мръсните пръстчета. — Рут беше човек — прошепнах. — Също като теб. И Зийк. И всички останали. Тя няма да се върне.

Долната му устна затрепери, той внезапно се хвърли към мен и започна да ме блъска по раменете с малките си юмручета.

— Тогава я направи вампир! — извика Кейлъб, а сълзите му отново рукнаха. Стъписах се, не знаех какво да сторя. — Накарай я да се върне! — пищеше той. — Върни я веднага!

— Ей, Кейлъб, Кейлъб!

Зийк го хвана за китката и го вдигна на ръце, а детето виеше, заровило лице в рамото му, и не спираше да блъска немощно по гърдите му.

Зийк го прегръща, докато се поуспокои, после сведе глава и прошепна нещо в ухото му Кейлъб подсмръкна.

— Не съм гладен.

— Трябва да хапнеш нещо — настоя Зийк и приглади косата му. И неговите очи бяха зачервени и обградени с тъмни кръгове, сякаш изобщо не беше мигнал. Кейлъб пак подсмръкна, поклати глава и издаде напред долната си устна. — Не искаш ли? — попита Зийк и леко се усмихна. — А знаеш ли, че Тереза намери ябълково желе в мазето? И желе от праскови. Много е сладко.

Кейлъб най-сетне прояви слаб интерес.

— Какво е ябълково желе?

— Иди при нея да ти даде малко — каза Зийк и го остави на земята. — Всички са в кухнята. По-добре побързай, че Матю ще го изяде всичкото.

Кейлъб се отдалечи унило, но като че ли се беше успокоил малко. Зийк гледа след него, докато изчезна зад ъгъла, после въздъхна и разтърка очи.

— Спа ли изобщо? — попитах.

— Около час. — Той свали ръката си, но не ме погледна, взираше се в буренясалите ниви зад оградата. — Намерих малко бензин в гаража и десетина консерви със сладко в мазето, ще ни стигнат за още една нощ. — Зийк въздъхна и сведе глава. — Каза на Кейлъб, че Рут няма да се върне, нали?

Сковах се и кимнах.

— Трябваше да му кажа. Не исках да му давам напразни надежди, че сестра му може да оживее. Би било жестоко.

— Знам. — Зийк най-сетне се обърна и пустотата по лицето му ме шокира. Изглеждаше остарял с години, около очите и устата му се бяха появили бръчки и сенки. — Аз се опитах да му кажа, но… — Той сви рамене. — Предполагам, че е искал да го чуе от теб.

— Знаеш, че вината не е твоя.

— Всички това ми повтарят. — Той се прегърби под порива на засилващия се вятър. — Иска ми се да можех да им повярвам. — Зийк отметна косата от лицето си и поклати глава. — Иска ми се да можех да повярвам… че ще успеем, че Едем е някъде там и ни чака след цялото това време. Че някъде в тази забравена от Бога земя има безопасно място.

Той се обърна, изрита една бутилка от бурените и тя се разби в стената на къщата. Разхвърчаха се зелени стъкла, а аз примигнах и го погледнах с тъга. Зийк отметна глава назад и се втренчи в облаците.

— Дай ми знак — прошепна той и затвори очи. — Някакъв знак. Нещо, което да ми подскаже, че правя каквото трябва, че не бива да се откажа и да спра да търся невъзможното, преди всички около мен да измрат!

Разбира се, не получи никакъв отговор, освен вятъра и наближаващата буря. Зийк въздъхна, отпусна глава и се обърна към мен с напълно пусти очи.

— Да вървим — прошепна той и тръгна напред. — Да тръгваме, преди бурята да ни е връхлетяла.

Озърнах се към стената от облаци, която се надигаше от езерото. Нещо просветна в мрака, само за миг, а аз присвих очи и зачаках да се появи отново.

— Зийк — прошепнах, като се взирах над оградата. — Зийк!

Той се обърна и също присви очи. Стояхме заедно под усилващия се вятър, на хоризонта просветваха мълнии. Гръм изрева страховито, а след него закапаха първите дъждовни капки. Тогава, в далечината, лъч светлина прониза мрака и облаците. След миг изчезна, но скоро се появи отново — прожектор, насочен към небето.

Зийк примигна.

— Какво е това?

— Не зная — отвърнах аз и застанах зад гърба му. — Може би греша, но ми се струва, че идва от изток.

— Където би трябвало да е Едем — довърши той почти шепнешком и хукна към къщата, без да поглежда назад. Чух го да вика останалите и усетих вълнението и тревогата им, когато се надигнаха да тръгват. Надявах се, отчаяно се надявах, че в края на този път наистина ще намерят онова, което търсеха.

* * *

Пътувахме по брега, без да откъсваме очи от слабия лъч над дърветата. Всички мълчаха, но аз чувах колко бързо бият сърцата им. Дъждът трополеше по прозорците и Зийк се взираше с присвити очи през стъклото, напрегнат и съсредоточен. Трудно успявах да различа нещо в бурята, но светлината така и не изчезна — лъч сребриста надежда, който блещукаше в дъжда и ни подканяше да бързаме.

Пътят стана по-тесен и закриволичи през гориста местност. Понякога изчезваше съвсем в тревата, калта и храстите, поникнали по краищата му и в пукнатините в настилката. Скоро видяхме и мъртви коли, изоставени в канавката край пътя. Инстинктите ми се събудиха и ме обзе тревога. Стори ми се, че тези коли някога са принадлежали на хора, привлечени от същата светлина, от обещание за надежда и сигурност, които така и не са стигнали. Нещо ги беше спряло преди Едем. Нещо, което вероятно очакваше и нас.

Бесните винаги ги тегли към места, където има много хора, отекна в главата ми гласът на Канин. Затова руините около вампирските градове са толкова опасни. Бесните са разбрали къде е плячката и въпреки че не могат да прехвърлят стените, не спират да се опитват. Нямат достатъчно ум, за да заложат сложни капани, разбира се, но издебват от засада хора и дори превозни средства, ако знаят къде ще се появят.

Внезапно Зийк удари спирачките, а Кейлъб и Бетани изкрещяха, когато микробусът поднесе на няколко метра по пътя и рязко спря. Вгледах се навън и кръвта ми се смръзна.

Едно дърво препречваше шосето — огромно, дебело, чворесто дърво, което не можехме нито да заобиколим, нито да преодолеем. Може би беше паднало само заради бурята. Вероятно тя го беше изкоренила и то се бе стоварило тук по напълно естествени причини. И все пак… знаех, че не е така.

Зийк ме погледна, пребледнял.

— Там са, нали?

Кимнах.

— Колко остава до изгрев?

— Още няма полунощ.

Същото показваше и вътрешният ми часовник.

Зийк преглътна.

— Ако останем тук…

— Ще разкъсат микробуса, за да се доберат до нас. — Погледнах надолу по пътя — търсех светлината, която грееше над клоните, омагьосващо близо. — Ще трябва да тичаме дотам.

Зийк затвори очи. Трепереше. После пак ги отвори и се озърна крадешком назад, към Кейлъб, Бетани, Сайлъс, Тереза, Матю и Джейк, оцелелите от нашата група. Накрая се наведе към мен и прошепна:

— Няма да се справят. Тереза е с болен крак, а децата… не могат да избягат от онези създания. Не мога да ги изоставя.

Погледнах пак през прозореца. Отвъд светлините на фаровете имаше само дъжд и мрак, но аз знаех, че те са някъде наблизо и ни наблюдават.

Зарежи ги, прошепна инстинктът ми за оцеляване. Свършено е с тях. Изведи Зийк оттук и забрави за останалите. Този път няма да ги спасиш, няма начин.

Изръмжах гърлено. Бяхме стигнали толкова далече, оставаше ни още съвсем мъничко.

— Не се тревожи за Бесните — прошепнах аз и хванах дръжката на вратата. — Заеми се с останалите, отведи ги на безопасно място възможно най-бързо и не се обръщай назад.

— Алисън…

Сложих ръка върху неговата и усетих, че трепери под пръстите ми.

— Довери ми се.

Зийк срещна погледа ми. После, въпреки хората, които ни гледаха и възклицанията, които долетяха отзад, се наведе към мен и притисна устни към моите. Отчаяна целувка, изпълнена с копнеж и мъка. Той сякаш се сбогуваше.

— Внимавай — прошепна Зийк и се отдръпна. Внезапно ми се прииска да имахме повече време. Прииска ми се светът да не поглъщаше всяко късче светлина и доброта, така че двамата със Зийк някак да намерим своя Едем.

Обърнах се, отворих вратата и излязох на дъжда, а после прескочих дървото и извадих катаната. Виждах сянката си, която се точеше пред мен на светлината на фаровете. Добре, чудовища, мислех си, докато вървях напред. Знам, че сте тук. Хайде да приключваме.

Бурята се вихреше наоколо ми, обливаше ме с дъжд и шибаше палтото и косата ми. Просветна мълния, светът побеля и разкри единствено пуста гора и сенки.

Просветна отново и тогава ги видях. Бяха навсякъде, стотици мъртви бели очи се взираха в мен, а Бесните се прокрадваха напред. Бяха безкрайно много, като мравки, изпълзели от мравуняка си, а въздухът се изпълваше със зловещите им писъци и вой.

Стиснах меча и пристъпих напред.

Бесните се хвърлиха към мен с пронизителни крясъци, като хаотично пълчище от бледи тела. Аз нададох бойния си вик и се понесох към края на пътя, за да посрещна първата вълна с проблясващата в ръката ми стомана. Кълцах крайници и разполовявах тела, нокти посягаха към мен и раздираха палтото и кожата ми. Кръв се смеси с влагата във въздуха, с моята кръв и със замърсената кръв на чудовищата, но аз не усещах болка. Изревах, оголих зъби, втурнах се към тях и започнах да ги сека. Всичко се разми в неясен хаос от кръв, зъби и посягащи ръце и аз напълно се изгубих в свирепата касапница.

От микробуса долетя писък. Докато Зийк извеждаше Кейлъб от страничната врата, един Бесен изникна изпод земята до тях и замахна с кривите си нокти. Зийк издърпа Кейлъб с едната си ръка, а с другата извади мачетето. Острието се заби дълбоко в черепа на чудовището, а то падна и се загърчи. Тръгнах към тях, но внезапно пръстта под дърветата се надигна и още една вълна Бесни изригна от земята и се хвърли към микробуса с пламнали очи и смразяващи писъци.

— Зийк! — изкрещях аз и отсякох главата на едно от чудовищата, забило нокти в ръкава ми. — Изведи ги оттук!

— Вървете! — изрева той, а шестимата човеци се покатериха върху дървото и хукнаха надолу по пътя. Водеше ги мълчаливият Джейк. Той стискаше брадва, която беше намерил във фермата, но другите бяха или твърде малки, или твърде стари, за да носят оръжие. Зийк остана до микробуса, докато и последният от групата излезе от него, и чак тогава се обърна да хукне след тях.

Един Бесен изскочи от нищото, хвърли се отгоре му, преди да е направил и крачка и го прикова към предния капак на микробуса. Изтрака със зъби и се стрелна към гърлото на Зийк, но той го стисна за врата и успя да го задържи. Бесният изсъска яростно, посегна с нокти към гърдите му и за един ужасяващ миг аз се върнах в дъждовната нощ на смъртта си, докато удържах чудовището далеч от гърлото си, а ноктите му ме разкъсваха.

— Зийк!

Откъснах се от ордата и хукнах към него, но той успя да вдигне крак, да изрита Бесния и да го отхвърли от себе си. Синият му поглед срещна моя в дъжда.

— Помогни на останалите! — извика той. Бесният се изправи, изсъска и отново налетя. Посрещна го острието на мачетето, което се заби в лицето му. Той отскочи назад с писък и от очите му потече кръв. — Алисън! — Зийк се озърна към мен. — Остави ме, помогни на останалите! Моля те!

Гледах как вдига отново оръжието си с подгизнала от кръв риза. Бесният приближаваше. Тогава взех решение, завъртях се и хукнах след останалите. Настигнах ги точно когато двама Бесни се хвърляха към Бетани и ги посякох, преди да са я докоснали. Те обаче стесняваха обръча — накъдето и да погледнех, към нас прииждаха чудовища, скачаха по дърветата и изникваха от земята. Няколко се хвърлиха напред, но аз ги посякох, преди да са стигнали до останалите. Все пак беше само въпрос на време да ни докопат.

С периферното си зрение виждах хората, бяха се скупчили заедно. Тереза и Сайлъс бяха скрили децата зад себе си и плачеха, а Джейк стоеше зад мен с брадвата, мълчалив и мрачен. Зийк го нямаше. Бесните напираха, вълна подир вълна. Вече нямаше накъде да бягаме.

Бягай, прошепнаха вампирските ми инстинкти. Бесните не искат теб, а хората. Все още можеш да се измъкнеш жива. Тръгвай веднага!

Обръчът от съскащи и ръмжащи Бесни се затваряше. Озърнах се към малката група човеци, а после се обърнах към морето от смърт, което прииждаше към нас от всички страни.

Зийк, помислих си аз и завъртях меча за последен път, това е за теб.

Оголих зъби, изревах и се втурнах напред.

Внезапно ослепителна светлина прониза мрака. Бесните замряха и се обърнаха — огромна машина ревеше сред тях, газеше ги и ги отхвърляше настрани. Тя спря на няколко метра от нас, от покрива й се наведоха няколко униформени мъже и откриха картечен огън по чудовищата.

Бесните запищяха и завиха, когато трясъкът на автоматите се сля с оглушителната какофония. Куршумите се забиваха в плътта им, разбиваха бетона и караха дърветата и пръстта да експлодират. Аз се свих при останалите, възможно най-близо до камиона, с надеждата, че някой заблуден куршум няма да се забие в нас. Бесните скачаха към машината, но бяха поваляни, преди да достигнат огромните гуми, и се гърчеха, докато ставаха на решето. Чу се вик и един от хората хвърли нещо малко във въздуха. След секунди земята избухна и Бесните се разлетяха на всички страни.

Останалите се извърнаха с рев и търтиха да бягат, като хукнаха обратно през гората или се заровиха в пръстта. След секунди цялата глутница изчезна и нощта отново притихна. Чуваше се само дъждът.

Изтръпнах, когато от камиона скочи един мъж и тръгна към нас. Беше едър и мускулест, с униформа в черно и зелено и много, много голям автомат в ръцете.

— Видяхме фаровете ви от пътя — каза той делово. — Съжаляваме, че не успяхме да дойдем по-бързо. Има ли ранени?

Аз се взирах замаяна в него. Другите войници скачаха от камиона, увиваха хората ни с одеяла и ги водеха към машината. Един от тях взе Бетани на ръце, след като я зави добре, а друг подкрепяше Тереза, която закуцука до него. Водачът им ги наблюдава известно време и се обърна към мен.

— Това ли са всички? — рязко попита той. — Тръгнем ли, няма да се връщаме. Това ли са всички?

— Не! — изпъшках аз и се обърнах, за да огледам пътя зад нас. — Не, има още един. Оставихме го при микробуса, сигурно е още жив.

Хукнах напред, но мъжът ме хвана за ръката.

— Мъртъв е, момиче. — Гледаше ме със съчувствие, но аз се извърнах яростно към него. — Ако е останал там сам, значи е мъртъв, съжалявам. Но поне ще откараме оцелелите в Едем.

— Няма да го оставя — изръмжах аз и издърпах ръката си от хватката му. Гърлото ми гореше от гняв заради цялата тази несправедливост. Зийк беше стигнал толкова далеч само за да загине тъй близо до целта. Спомних си за данните, които носеше със себе си, за безценната информация, която можеше да спаси човешката раса, и се обърнах към войника.

— Вие не го познавате, сигурно още е жив. Ако е мъртъв… — Стиснах юмруци и гласът ми потрепери. — Щях да знам. Няма да го оставя. Твърде далече стигнахме, за да го оставя!

— Знам, че е трудно… — започна войникът, но го прекъсна вик:

— Сержант? — Един от войниците се наведе от машината. — Сержант Келър, трябва да видите това!

Извъртях се рязко. Самотен силует вървеше по пътя към нас, с едната си ръка стискаше рамото си, а в другата държеше мачете. Беше покрит с кръв, дрехите му бяха разкъсани и като че ли изпитваше болка при всяка крачка, но беше жив.

Заля ме облекчение. Откъснах се от Келър, хукнах към Зийк и го хванах точно когато се препъна и изтърва оръжието си на пътя. Трепереше, кожата му беше студена и вонеше на кръв — неговата и на Бесните. Усещах как сърцето му бие лудо в гърдите — най-прекрасният звук, който бях чувала някога. Ръката му се уви около мен, притисна ме и той опря чело в моето.

— Зийк! — прошепнах аз. Усещах треперливия му дъх и напрежението в гърба и раменете му. Той не каза нищо, само ме прегърна още по-силно, но аз се поотдръпнах, за да го погледна. — По дяволите, никога не ми го причинявай отново!

— Съжалявам — прошепна той с натежал от болка глас. — Ами… другите? Добре ли са? — Обхванах лицето му с ръце, исках да се смея, да плача и да го зашлевя едновременно.

— Всички са добре — отвърнах аз и усетих как се отпуска. — Успяхме, Зийк. Едем е точно зад ъгъла.

Зийк издиша накъсано и се облегна на мен.

— Благодаря ти — прошепна той точно когато войниците ни обградиха. Вече бяхме в безопасност. Пуснах го и отстъпих назад, за да могат да наметнат одеяло на раменете му, да осветят с фенерче раните му и да му зададат хиляди въпроси.

— Само драскотини са — чух го да отговаря, докато сержант Келър се взираше смръщен в него. — Не ме ухапаха.

— Отведете го в камиона — нареди Келър и махна с ръка. — Ще го прегледат веднага щом се озовем зад стената. Хайде, тръгвайте.

След миг вече седях до Зийк в каросерията на огромния камион. И двамата бяхме завити с одеяла, а ръката му стискаше здраво моята. В присъствието на толкова хора Гладът се размърда неспокойно, докато раните по кожата ми заздравяваха, но аз не му обърнах внимание. Кейлъб и Бетани се бяха свили при възрастните от групата и гледаха с тревога войниците, но останалите бяха като замаяни от облекчение. Дъждът вече отслабваше, аз погледнах през покрива на камиона и видях, че наближаваме две гигантски железни порти в края на пътя. От двете им страни се проточваше ограда, която ми напомни за Стената в Ню Ковингтън — мрачна и масивна, с бодлива тел по ръба. Зад един ъгъл се въртеше прожектор с бял лъч, който пронизваше небето.

Отвътре се чуха викове, масивните порти бавно се отвориха и пропуснаха огромната машина. Край пътя зад портата чакаха още въоръжени униформени мъже, които хукнаха след камиона, а той се насочи към малко селище с разкаляни алеи и дълги бетонни сгради. Покрай стената, на стотина метра една от друга, се издигаха наблюдателни кули. Тук сякаш имаше само военни.

Кейлъб надникна над ръба с ококорени очи.

— Това ли е Едем? — попита той колебливо, а един от войниците се засмя.

— Не, малкият, не е това. Виж. — Той посочи към един пристан над тъмните води на огромно езеро — Едем е на остров в средата на езерото Иъри. Една лодка ще ви отведе там сутринта.

Значи Джеб беше прав, Едем наистина се намираше на остров. Това място беше само пропускателен пункт, последна спирка, преди да влезеш в града.

— Колко далече е? — прошепна Зийк от рамото ми с напрегнат от болка глас. Сержант Келър погледна към него и се намръщи.

— Не е далеч, на около час път с лодка. Първо обаче трябва да се уверим, че не сте заразени, все пак всички сте били в контакт с Бесните. Тук ще ви прегледат, преди да ви позволят да влезете в града.

Оп-па. Това не беше добра новина за мен. Ръката на Зийк стисна моята и ми показа, че и той си мисли същото. Камионът пое през лагера и накрая спря до дълга бетонна сграда близо до езерото. До задната врата ни чакаше плешив човек с дълга бяла престилка, който бързо заговори със сержант Келър, докато ние слизахме от камиона. Видях как сержантът посочва към Зийк и мен, а плешивият ни поглежда тревожно.

Двама мъже с бели престилки изкараха легло на колелца и Зийк беше натоварен на него въпреки протестите му. Накрая се предаде, но не пусна ръката ми, докато го откарваха в една стерилна бяла стая. До стените й бяха наредени болнични легла, а мъже и жени в бяло се втурнаха към нас и подкараха останалите към други части на помещението. Кейлъб се опъна малко, не искаше да пусне Джейк, но се укроти, когато мъжът извади нещо малко и лъскаво от джоба на палтото си. Приличаше на зелено копче на бяла пръчица, но щом го лапна, Кейлъб се ококори и започна да го хруска, широко ухилен. Мъжът му подаде ръка и той се остави да го отведат.

— Извинете ме.

Озърнах се. Бяхме стигнали до двойната врата в края на стаята и дребният плешив мъж ме гледаше извинително.

— Съжалявам — рече той, — но ще трябва да го заведем в хирургията. Някои от раните му са доста сериозни и още не знаем дали не е бил ухапан. Трябва да го пуснете.

Не знаех какво е „хирургия“, но не исках да пусна Зийк. Внезапно се изплаших, че ако го оставя да мине през тези врати без мен, няма да го видя вече.

— Не може ли да вляза с него?

— Съжалявам — повтори мъжът и примигна зад очилата си. — Опасявам се, че не е разрешено. Твърде опасно е, както за пациента, така и за вас. Уверявам ви, че ще направим всичко по силите си. Ще бъде в добри ръце, обещавам.

Погледнах отново към Зийк. Той лежеше пребледнял и окървавен под силните светлини, очите му бяха затворени. Една от жените беше забила игла в ръката му и той вече спеше. Пръстите му не стискаха моите.

— Може да изчакате отвън, ако желаете. — Плешивият ми се усмихна изморено и с разбиране. — Ще ви известим как е още щом приключим, но сега трябва да го пуснете.

Той внимателно ме хвана за китката и я издърпа от ръката на Зийк. За миг устоях, но после се подчиних. Плешивият се усмихна отново и ме потупа по ръката.

Откараха Зийк зад вратата, а аз ги следвах по тесен слабо осветен коридор, докато накрая изчезнаха зад още една двойна врата без прозорци, на която с яркочервени букви пишеше ВХОД ЗАБРАНЕН. Докато се затваряше, отвътре ме лъхна миризма на стара кръв и стомахът ми се преобърна от страх и Глад.

Стоях в коридора, взирах се във вратите и усещах как се нижат часовете. Чудех се как ли са останалите, как е Зийк и дали ще се оправи. Имаше толкова много кръв. Ами ако го бяха ухапали… ако се превърнеше в едно от онези чудовища…

Поклатих глава и прогоних тази мисъл. Облегнах се на стената, загледах се в тавана и позволих на очите си да се затворят.

Не знам дали ме чуваш, обърнах се аз към небето, и дали изобщо ще ме слушаш. Но ако има някаква справедливост на този свят, не позволявай Зийк да умре тук, не и когато е толкова близо, не и когато жертва всичко, за да доведе останалите живи. Знам, че сигурно нямаш търпение да го прибереш, но тук още имат нужда от него. Просто му позволи да остане още малко.

Коридорът си остана пуст и тих. Сведох глава и оставих мислите си да се реят. Внезапно се запитах къде ли е Канин, дали е още жив, дали може да ме усети, да почувства къде съм, дали изобщо го интересува, дали е достатъчно с всичкия си, за да му пука. Запитах се дали съжалява, че едното му дете бе убило другото.

И тогава го почувствах — внезапен проблясък на гняв и омраза, толкова силни, че вдигнах сепнато глава и тилът ми се удари в стената. Потреперих и се втренчих надолу по коридора, усетих как зъбите ми се подават от венците и тихо изръмжах. За част от секундата го бях усетила, бях видяла лицето му. Вях изпитала гнева му, гнева му към мен. Не на Канин, нито на откачения вампир… а на Чакала. Той беше жив.

Вратите в края на коридора се отвориха и аз се изправих рязко, когато плешивият мина през тях. Изглеждаше много изморен, а бялата му престилка беше изцапана с кръв.

— Приятелят ви ще се оправи — усмихна ми се той и аз се отпуснах до стената от облекчение. — Загубил е много кръв, има леко мозъчно сътресение и на крака му има стара рана от куршум, но не е инфектирана. Предполагам, че ще се възстанови напълно.

— Може ли да го видя?

— В момента спи. — Мъжът ме изгледа сериозно. — Може да го посетите по-късно, но ми се струва, че и вие се нуждаете от няколко шева, млада госпожице. Като гледам как са разкъсани дрехите ви, съм изненадан, че сте в такова добро състояние. Прегледаха ли ви вече? Изчакайте за момент. — Той свали едно странно нещо от врата си и пъхна краищата му в ушите си. — Няма да боли — обеща ми докторът и вдигна лъскавия метален кръг, закачен на тръбичката. — Само ще преслушам сърцето ви и ще проверя дишането…

Той посегна с нещото към гърдите ми… и аз го сграбчих за китката, преди да се усетя. Мъжът подскочи, стреснат от бързината ми и ме погледна ококорен иззад очилата. Срещнах тъжно погледа му.

— Няма да намерите нищо там — прошепнах аз и той се смръщи объркано. После пребледня и се втренчи стъписано в мен. Чух как сърцето му ускори ритъма си и видях потта, избила по челото му.

— О… — прошепна той съвсем тихо, а после въздъхна. — Вие сте… Моля ви, не ме убивайте.

Пуснах китката му и отпуснах ръка до тялото си.

— Хайде — казах аз и се извърнах. — Направете каквото трябва.

Той се поколеба, сякаш се боеше, че това е номер и аз ще скоча върху него още щом ми обърне гръб. После чух стъпки — лекарят тичаше по коридора, за да каже на всички, че тук има вампир. Нямах много време. Забързах към вратата на хирургията и я бутнах навътре.

Там беше тъмно, една-единствена ярка светлинка сияеше над леглото в средата на помещението. Около него видях писукащи машини и лавици с метални инструменти. Зийк лежеше по гръб, гърдите му бяха увити с чист бинт, а едната му ръка висеше превързана. Дишаше спокойно, а русата му коса проблясваше на светлината.

Приближих се до леглото, наведох се, отметнах перчема от очите му и се заслушах в ударите на сърцето му.

— Здравей — прошепнах аз, но знаех, че едва ли ме чува. Беше в безсъзнание. — Виж, Зийк, аз трябва да тръгвам. Имам да свърша нещо, трябва да открия някого. Дължа му го, а той е в беда. Само исках да се сбогувам.

Зийк спеше. Стиснах леко здравата му ръка. Очите ми горяха, но не им обърнах внимание.

— Сигурно няма да се видим отново — прошепнах аз и нещо горещо се плъзна по бузата ми. — Дойдох с теб дотук, както ти обещах. Ще ми се да можех да видя твоя Едем, но той не е за мен, никога не е бил. Трябва да намеря своето място в този свят.

Наведох се и докоснах устните му със своите.

— Довиждане, Йезекил. Грижи се за останалите. Сега ще следват теб.

Той се размърда в съня си, но не се събуди. Обърнах се и излязох от стаята, а после — през двойните врати. Щом се затвориха зад мен, ми се стори, че го чух да изрича името ми, но не се обърнах.

* * *

Тръгнах обратно през главната зала, но вече не бях добре дошла там. Докато минавах, мъжете и жените с бели престилки се взираха в мен, отдръпваха се от пътя ми и се свиваха до стената. Не видях никой от групата, за да се сбогувам. Вероятно така беше по-добре. Кейлъб сигурно щеше да се разплаче, а останалите — да ме разпитват къде отивам, само че и аз не знаех отговора. Знаех само, че Канин, а сега и Чакала, са някъде там. Трябваше да открия създателя си и да разбера дали все още мога да му помогна, дължах му го. А колкото до моя „брат по кръв“… бях абсолютно сигурна, че накрая той ще ме намери, а не исках тогава да съм близо до онези, които обичам.

Отвън бурята бе затихнала и звездите блещукаха ярко през облаците. Вятър облъхна кожата ми, понесъл мирис на пясък, риба и езерна вода, на ново начало… но не и за мен.

Отряд войници хукнаха към мен, предвождани от сержант Келър. Когато ме обградиха и насочиха оръжията си към гърдите ми, вдигнах ръце. Лицата им бяха вкаменени от подозрение и страх. Сержантът пристъпи напред, но вече нямаше и помен от предишната му усмивка.

— Вярно ли е? — попита той с присвити очи. — Наистина ли си кръвопиец, както твърди докторът? — Когато не отговорих, изражението му стана още по-сурово. — Отговори, преди да сме те надупчили, за да проверим дали ще умреш.

— Не искам неприятности — отвърнах спокойно аз и протегнах ръцете си така, че да ги виждат. — Искам само да си тръгна. Пуснете ме да изляза и няма да ме видите повече.

Сержант Келър се поколеба. Останалите войници все така се целеха в сърцето ми. С периферното си зрение забелязах някакво движение по повърхността на езерото — едно избеляло бяло корабче тъкмо спираше до пристана. То щеше да отведе в Едем всички освен мен.

— Сержант! — изрева един от мъжете. — Трябва да я убием, преди някой да разбере, че сме пуснали вампир през портите. Ако кметът научи, в града ще настане паника!

Срещнах очите на Келър. Изражението ми остана спокойно, макар че цялото ми тяло се напрегна. Бях готова да упражня насилие, ако се наложеше. Не исках да нараня тези мъже, но откриеха ли огън, нямаше да имам друг избор, освен да ги разкъсам. И да се надявам, че ще успея да избягам, преди да са ме направили на решето.

— Тръгваш си, значи? — попита мрачно Келър. — Ще си отидеш и няма да се върнеш?

— Имате думата ми.

Той въздъхна и свали автомата.

— Добре — отвърна сержантът и неколцина от войниците започнаха да протестират. — Ще те отведем до портите!

— Сержант!

— Стига, Дженкинс! — Келър изгледа войника и добави: — Не е наранила никого, а аз не смятам да се бия с вампир, без да се налага. Млъквай и свали оръжието.

Войниците омекнаха, но усещах как се взират в гърба ми, когато поех през разкаляния двор към огромната желязна порта. Келър извика някаква команда и едната врата се открехна само колкото да премина.

— Добре, вампире — рече той и кимна към портата. Чух как оръжията им изщракаха зад гърба ми, когато дулата се вдигнаха към мен. — Това е вратата. Махай се и не се връщай.

Не казах нищо, не погледнах назад. Отидох до портата, проврях се навън, а тя се затръшна зад мен с трясък и ме откъсна от хората, от Едем и от Зийк.

Ние сме вампири, беше ми казал Канин при една от последните ни нощи заедно. Няма значение кои сме и откъде идваме. Принцове, Господари или Бесни, всички сме чудовища, откъснати от човеците. Те никога няма да ни се доверят, никога няма да ни приемат. Спотайваме се сред тях, но винаги сме сами. Обречени. Самотни. Сега не го разбираш, но и това ще стане. Ще дойде време, когато пътят пред теб ще се разклони и ще трябва да избереш дали да се превърнеш в дявол с човешко лице, или вечно да воюваш със своя демон, макар че знаеш, че ще се бориш вечно, и то сама.

Пред мен се простираше притихналият път, мокър от дъжда и осеян с коли. Бледи фигури започнаха да се промъкват между дърветата и да се изравят от земята. Бесните се приближиха до асфалта и плъпнаха по него, а ръмженето и съскането им изпълни въздуха. Когато се втурнаха напред, празните им бели очи грееха от лудост и Глад.

Посегнах и изтеглих меча си, а той изстърга в ножницата и засия на лунната светлина. Вдигнах глава и тръгнах с усмивка към Бесните.

БЛАГОДАРНОСТИ

Странно, но си спомням, че в началото на писателската ми кариера си казвах, че никога няма да напиша книга за вампири. Вече имаше толкова много книги за нашите любими кръвопийци, че нямаше какво да добавя към тях. Очевидно този план не се осъществи и аз съм благодарна за това. Наслаждавах се на всеки миг, докато пишех тази книга и съм признателна на много хора. На прекрасния ми агент, Лори Маклийн, която ме убеди да започна да „пиша вампирска книга“. На моя редактор Наташа Уилсън за това, че ме окуражаваше, за усилената й работа и за малките усмихнати личица до пасажите, които й бяха харесали особено много. За тези усмивки живея. Благодаря и на всички от „Harlequin TEEN“ за невероятната корица, невероятната подкрепа и въобще за това, че са невероятни от първия до последния.

Както винаги, дължа благодарност на семейството си и особено на съпруга ми Ник, който не преставаше да изтъква очевидните пропуски в логиката на сюжета, дори когато упорствах и отказвах да ги оправя, защото „така съм решила“.

ВЪПРОСИ ЗА ДИСКУСИЯ

1. Алисън твърди, че мрази вампирите и вярва, че са чудовища. Когато е изправена пред избор — да умре или да се превърне в една от тях — тя избира да стане вампир. Ако трябва да изберете между смъртта и нещо, което ненавиждате, какво ще направите? Какво е отношението ви към Алисън след този й избор?

2. Действието в „Законът на безсмъртните“ се развива около шейсет години след като вирус е унищожил почти цялото човечество. Според вас кои биха били най-големите трудности за оцелелите, ако това се случи днес?

3. Канин предупреждава Алисън, че колкото по-дълго живее като вампир, толкова повече ще се откъсва от човешкото в себе си. Според вас кои са основните характеристики на човешкото? Как се променя Алисън с напредването на историята?

4. Заради решението на Алисън да намери Лепката, скривалището на Канин е разкрито. По-добре ли щеше да бъде, ако тя просто се бе отказала от миналото си, или изборът й да се свърже с него е правилен? Какво бихте направили на нейно място и защо?

5. Като вампир Алисън вярва, че трябва да се опита да задуши чувствата си към Зийк. Вярвате ли, че двамата имат шанс да бъдат заедно, или смитате, че са твърде различни? Според вас кое е най-важното за една връзка?

6. Джебедая постоянно изтъква, че ще изостави всеки, който изостане зад групата, заради доброто на останалите, но все пак тръгва да търси Бетани и Алисън, когато реката ги отнася. Според вас какви качествата трябва да притежава един лидер? Бихте ли последвали Джеб в тази ситуация?

7. Зийк, Джеб и останалите прогонват Алисън, когато разбират какво представлява, но въпреки това тя им се притичва на помощ след нападението на Бесните. Какво мислите за постъпката й? Според вас какво превръща един човек в герой?

8. Алисън изпитва лоялност към Канин и решава да го намери и да му помогне, но преди това се съгласява да остане със Зийк и групата, докато стигнат до Едем. Мислите ли, че лоялността й към тях е основателна? Според вас с какво някой би могъл да заслужи лоялност?

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Част I. Човек

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Част II. Вампир

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Част III. Чудовище

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Част IV. Скитница

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Благодарности

Въпроси за дискусия

Заслуги