ВИКТОР ПЕЛЕВИН

БАТМАН АПОЛО

СВРЪХЧОВЕК

ТОВА ЗВУЧИ СУПЕРГОРДО!

Част 2 от „Рама II“

Превод от руски: Марина Чертова, 2015

chitanka.info

В живота на вампира има тайно удоволствие и тихо щастие. Изразяват се в това, че цивилизационните стандарти на либералния хуманизъм за него вече не са задължителни.

Граф Дракула

Свръхчовек — това звучи супергордо!

Предупреждение:

Книгата съдържа елементи на живата руска разговорна реч (по-малко от 0,016% от текста). Може да бъдат засегнати сексуалните, политическите и религиозните чувства на читателката, както и нейните шизофренични и параноични комплекси. Авторът не си поставя подобна цел и не носи отговорност за ефектите, възникващи в ум „Б“ при изработването на агрегат „М5“.

РИДМИДОК

Всичко, което знаете за вампирите, е лъжа.

Всичко, което може да прочетете или чуете за тях в съвременния свят, не отговаря на истината. Изключение прави моята първа книга „Empire V“.

Това кратко встъпление е предназначено за тези, които не са я чели, и цели да обясни накратко какво всъщност представлява вампирът.

„Empire V“ е написана от млад и неопитен вампир и съдържа някои фактологически неточности, съответстващи на тогавашното ниво на неговите знания. Дори и да сте чели първия ми роман, струва си да изгубите няколко минути, за да прочетете това предисловие — ще е полезно да освежите паметта си с ключовите понятия в нашия свят. Може да се върнете към въведението и по-късно, ако възникне такава необходимост.

Най-лесно е читателят да бъде въведен в смисъла, като му се обяснят термините от „Empire V“, които ще срещне по-нататък: това означава накратко да се опише нашата Вселена. И така, започвам — но не по азбучен ред, а в последователността, в която мислите нахлуват в главата ми.

1. „ЕЗИК“, ИЛИ МАГИЧЕСКИ ЧЕРВЕЙ

По своята природа вампирът е двойно същество — по подобие на ездача, яздещ кон. В самия център на черепа му живее така нареченият „език“, изобразяващ древната същност на висшата природа, която се намира в симбиоза с мозъка му. Намеренията на магическия червей обикновено се усещат като наши собствени желания. Но езикът е допълнителен мозък и затова вампирите са много по-умни от хората. А оттук — и много по-нещастни. Както казваше нашият граф Дракула, „един акъл е лошо, а два — още по-лошо“.

Сравнението с ездача и коня е много точно — магическият червей преминава от едно човешко тяло в друго и на практика е безсмъртен. Затова в някакъв смисъл и вампирът е безсмъртен: променя се само човешката му обвивка. Разбира се, ако имате подобна обвивка, няма да ви стане по-леко от чуждото безсмъртие. Макар и да разполагате с определени задгробни преференции.

Но за това малко по-нататък.

2. БОЖЕСТВЕНИ ИМЕНА

Именно вампирите, маскирани като елински и други богове, някога управляваха хората. След това поради определени обстоятелства минахме в сянка — но както и преди, имаме власт над света. Според древния обичай вземаме имената на богове, на които се кланят хората. Но това са единствено някакви си прякори. Живеещите в нас магически червеи нямат имена.

3. ХАМЛЕТ И ХАЛДЕИ

Ние, вампирите, обичаме да изпадаме в нирвана, която настъпва от прилива на кръв, докато висим от специална греда с главата надолу. Това е свързано с физиологията на магическия червей. Но ние преживяваме случващото се като потребност и като удоволствие.

Разбира се, разполагаме с големи предимства пред хората. Ако имахме и капка суета, бихме избърсали краката си със списъка на „Форбс“. Но ние не я притежаваме — имаме си други потребности. Не ни е интересно да чукаме скъпи проститутки на яхти в океана, шмъркайки кокаин в очакване на приближаващия разпад. Всеки от нас предпочита да прекара няколко часа в хамлета (така се нарича интимното помещение, където висим с главата надолу). Това е смисълът на нашето служене. Нашият дълг и нашата награда. А и просто кеф.

Думата „халдеи“ също започва с буквата „х“. Но халдеите нямат никакво отношение към хамлета. Те са нашите човешки слуги, чрез които управляваме планетата. Би могло да ги наречем таен елит, ако това не звучеше твърде смешно.

Скучно ми е да говоря твърде много за тях — вие вече знаете всичко и без мен. Да, виждате ги многократно всеки ден. Ако, разбира се, гледате телевизия.

4. BLOOD LIBEL

Така наречената „кървава обида“, или „кървава клевета“. Едно обвинение в страшен грях отдавна е надвиснало над нас — че едва ли не пием човешка кръв. (Вампирите от по-възрастното поколение не употребяват тази дума в устната си реч и обикновено използват термина „червена течност“, който обаче остаря през последните години и все по-често се заменя с абревиатурата ДНА — особено в Америка.)

Трябва обаче да призная, че не жълтите писачи, а ние самите разпространяваме този слух. Освен това всички глуповати филми, книги и прочие страхотии за вампирите се финансират и внедряват от нас. Ние съзнателно се стремим да се скрием зад груби митологеми и примитивна приказна образност, в която няма да повярва нито един зрял човек.

Това ни прави абсолютно невидими за обществото. Смятаме, че е по-добре да ни приписват тежък грях, отколкото да ни изобличат в нещо по-невинно, за което ще разкажа по-надолу. Освен това ние използваме червена течност. Но не като храна (виж също „Черна завеса“).

5. ДНА, ЧЕРВЕНА ТЕЧНОСТ, И НЕЙНИТЕ ПРЕПАРАТИ

Червената течност е основният информационен агент на организма. Когато човек отива в болница, си прави кръвни изследвания и след час докторът знае всичко за него. Или почти всичко. Ето така е и при нас. Разбира се, информацията не се съдържа в самата кръв, намира се в пространството, известно сред вампирите като „лимбо“. Кръвта съдържа само кодове и шифри, които позволяват да се разчетат сведенията, имащи отношение към дадения човек. Една груба аналогия — това е отдалеченият достъп до мрежата. Дегустирайки чужда червена течност, ние получаваме всички потребителски имена и пароли. Можем свободно да проникваме в чуждия вътрешен мир.

Цялата вампирска информатика е основана на този принцип. Вампирите използват препарати с червена течност, за да придобият знанията на другия човек. Дори той да е починал, специално пречистване на препарата позволява да се съхранят неговите знания и емоции. Разликата е както между живото цвете и изсушеното между страниците на някоя книга. Между другото, някои вампири, наричани undead, са способни да преминават границата между живота и смъртта чрез способи, които са непостижими за хората.

Особените технологии за пречистване позволяват да се отделят записаните в червената течност знания от човека, който ги притежава. С помощта на такива препарати можеш мигновено да овладееш огромни масиви от неизвестни до този момент сведения, при това, без да се докосваш до чуждата душа.

Различните препарати К.Ж. се използват в нашите информационни вампотеки и вампонавигации, за които ще разкажа в тази книга.

6. УМ „Б“, АГРЕГАТ „М5“ И ВЕЛИКИЯТ ПРИЛЕП

В ежедневието си ние се храним като хората, само че предпочитаме екопродукти. Дори и да смучем чужда кръв, това е най-вече метафорично. Ние сме най-висшето звено от хранителната верига, защото се храним с хората, които сме създали именно с тази цел. Но ние не се храним с вътрешностите на човешкото тяло, а с неговата пречистена жизнена сила.

Под жизнена сила имам предвид не телесната топлина, която има груба животинска природа, а психичната енергия в определен диапазон. Неин генератор е мозъкът, снабден с втора сигнална система, тоест с език, на чиято основа възниква абстрактното мислене.

Цялата човешка култура е горивото за този генератор. А всички душевни вълнения на хората се превръщат в източник на психично излъчване, с което ние се храним. Него го произвежда така нареченият ум „Б“. Създавайки го преди десетки хиляди години, вампирите са сътворили и съвременното човечество. Ум „Б“ е участващата в лингвистичното мислене част от съзнанието, където думите и основаните на тях образи се сблъскват (и реагират) един с друг, образувайки нещо като смислова волтова дъга, на която човек гледа през целия си живот като на единствена реалност.

Един от нашите поети оприличи езика, на който хората говорят, със сянката на Езика, тоест с магическия червей, който живее в черепа на вампира. Трудно е да се разкрие смисълът на това по-ясно и по-точно.

Някои халдеи дори не разбират, че цялото човешко мислене е „лингвистично“, тъй като броят на достъпните за хората възприятия се определя от „шаблоните за разпознаване“, тоест от думите. Това нещо, за което няма дума, за 99,99 процента от хората изобщо не съществува. Затова от самото начало човешката култура е изградена според нашите схеми и никога не се отклонява от тях и на милиметър.

В съответствие с приетата от руските вампири терминология културата се състои от два агрегата — на „гламура“ и на „дискурса“, сливащи се в гламуро-дискурс. Именно това са електродите, между които възниква ослепителната дъга, скриваща от човека всички останали аспекти на битието (вампири от други великоприлепства използват различен терминологичен апарат, за който ще спомена в тази книга, но това не променя смисъла).

Изгаряйки гламуро-дискурса, ум „Б“ излъчва специфични лъчения, които вампирите наричат агрегат „М5“. Неговата социална проекция са човешките пари. Именно с това се хранят вампирите. Ще говоря за истинската същност на агрегат „М5“ с цялата политическа некоректност. Вампирите не хващат направо агрегат „М5“. Това го умее единствено Великият прилеп — древно безсмъртно същество, което представлява огромна черна дупка в кипящия център на всяка водеща национална култура. Мястото, което то обитава, се нарича „Хартланд“ и е дълбока пропаст, на дъното на която има пещера.

Великият прилеп не е физическо същество в смисъла, в който човекът е физическо същество. Но той има физическо тяло — това е гигантски прилеп с много дълга шия, скрита в специален каменен жлеб с прозорци. По принцип това тяло е недостъпно за хората. Но веднъж на няколко десетилетия му присаждат поредната човешка глава, която е новият човешки аспект на Великия прилеп[1] и неговата нова антена.

Ние наричаме тази глава Ищар; други вампирки не получават такова име. Благодарение на тази глава Великият прилеп е способен да поддържа психичен контакт с изменящия се свят на повърхността на земята, създавайки на хората мечти, надежди и жизнени цели, които в края на краищата се превръщат в баблос. Историята за това как моята приятелка Хера стана нашата нова Ищар е описана в книгата „Empire V“.

Всяка предишна глава на Великия прилеп се погребва с пищна церемония, а след това се мумифицира и се съхранява в собствена камера. Тази подземна галерия представлява зловещо зрелище. Но ние свикваме с всичко.

7. БАБЛОС И ЧЕРВЕНА ЦЕРЕМОНИЯ

Великият прилеп улавя агрегат „М5“ и го преработва в баблос — свещена течност, която в древната митология е наричана амброзия — нектарът на безсмъртието (думата „баблос“ етимологически е свързана с Вавилон, а не толкова с „бабло“ — макар че всъщност тази лъжлива етимология е абсолютно правилна[2]). Баблосът наподобява на нефт с висока концентрация, в който се кондензират душевните терзания и мъки на човека, уверен, че свободно избира пътя на своята съдба в съответствие с личните си вкусове и предпочитания.

Обикновеният вампир живее не за да виси в хамлета. Той живее, за да смуче баблос. Тази процедура се нарича „Червена церемония“.

Този, който употребява баблос, не е човекът, който носи в себе си магическия червей, а самият магически червей. Вампирите не знаят какво изпитва той. За нас това е много приятен опит, чийто резултат е трудно за описване трансцендентно преживяване, подобно на озаренията, до които достигат хората мистици.

Материалната основа на това преживяване, както твърдят някои вампири дисиденти, е в това, че баблосът отключва навреме ум „Б“. Ние преставаме да сме получовеци, които ежесекундно произвеждат агрегат „М5“, и тогава се проявява нашата свръхчовешка природа… В това има някакво рекурсивно изящество — приемането на баблос като че ли навреме освобождава вампира от необходимостта да изработва баблос. Но аз не съм напълно сигурен в това.

Именно благодарение на баблоса магическият червей съхранява своето безсмъртие. В нашата ценностна йерархия баблосът заема най-високото място. Това е „безценният дар на Великия прилеп, неговото свещено мляко“, както казва един наш поет. Но сравнението с хероина би било по-точно. Веднъж опитал баблос, вампирът е обречен да го желае цял живот. Човешката алчност за пари е само сянка на тази велика вампирска жажда.

8. „РУБЛЬОВКА“ И ХАРТЛАНД

Руският Хартланд е разположен в горите, недалеч от Рубльовското шосе[3].

Иска ми се читателят веднага да разбере, че вампирите не създадоха там Хартланд, защото наблизо се намира „Рубльовка“. „Рубльовка“ беше издигната там, защото наблизо е Хартланд. Никога не ни е харесвало съседството с новобогаташите. Но това беше удобен за нас социален буфер, позволяващ Хартланд да се отдели от дивото поле, тоест от цяла Русия. А днес предприемаме всички необходими мерки „Рубльовка“ постепенно да се запусне, а разположените тук имоти да загубят статуса и привлекателността си.

Нашият идеал е създаването на вампирски анклав сред безлюдното гробище на суетата. Искаме да се загубим сред стотиците изложени за продажба мавзолеи на окрадената мечта, които никой никога няма да купи заради безумните им цени. Това е обмислената стратегия, в съответствие с която развиваме този район.

9. ДРЕВНОТО ТЯЛО

Както вече бе отбелязано, материалността на Великия прилеп е по-различна от тази на хората. Тя може да бъде съзряна единствено от вампира, а в редки случаи и по волята на самия Прилеп. Човек просто не би могъл да намери входа към Хартланд — и въпросът къде се намира той е лишен от смисъл за хората. Вампирът попада в Хартланд, скачайки в пропаст. По време на този скок той се превръща в огромен прилеп (разбира се, доста по-малък от титаничния Велик прилеп). Именно това е Древното тяло, в което, ако се вярва на нашата митология, магическите червеи са живели на земята стотици милиони години преди появата на човека. Влизайки в Хартланд, ние отново ставаме хора.

Вампирът използва Древното тяло, за да се движи незабележимо във физическия свят. През това време нито един човек не би могъл да ни види.

10. ЧЕРЕН ШУМ И ЧЕРНА ЗАВЕСА

Това са близки, но не и тъждествени понятия.

Черният шум е информационната среда, обкръжаваща съвременния човек. Информационните потоци, които заливат неговото съзнание, се състоят от непредсказуеми комбинации от множество добре подбрани дезинформационни шаблони. (Както някой изящно се бе изразил, Черният шум е бял шум, чиито съставни части са предплатени.)

Черната завеса е аспект на Черния шум: информационна технология, позволяваща на вампира да скрие собствения си свят от хората. Тя се основава на това, че е прието различните явления на вампирското съществуване да бъдат скривани зад информационни омоними, тоест зад смислови маски, симулакруми залъгалки, карнавално дублиращи автентичните същности на нашия свят. Всичките книжни и кинематографични франчайзи за вампирите, натрапчиво преснимани и преписвани всяка година, са елементи на Черната завеса. Тя дори има лингвистична проекция — именно от нея са обусловени многото изрази, които хората употребяват, без да разбират техния смисъл („he or she“, „batman“ и т.н.).

Реалните събития и процеси в света на вампирите съзнателно се изкривяват и отиграват от нашите слуги — халдеите, като полубезсмислен пърформанс в пространството на човешката култура (оттук идват и изразите „общество на спектакъла“[4], „както в низините, така и по върховете“ и т.н.). Затова вампирите не се страхуват от изтичане на свръхсекретна информация — хората и без това „знаят“ всичко. В пространството на човешката култура не е останала нито една празна страница, на която може да бъде написана истината — всички те са изписани с неравен халдейски почерк и никакви „мене, текел, фарес“[5] просто няма да бъдат видени на този фон (виж „Blood libel“).

Изобилието на „черен цвят“ в тази терминология няма физически или мистичен смисъл и е провокирано единствено от естетическите предпочитания на вампирите. Черното е нашият национален цвят.

11. ПОКРИВАЩО ВЪЗПРИЯТИЕ

Някои материални аспекти на нашата култура, като пещерата на Великия прилеп, Древното тяло и други, не могат да бъдат скрити само с помощта на културните манипулации. В нашата маскировка има още един аспект, който трудно може да бъде разбран. Нарича се „Покриващо възприятие“.

Неговата същност е в това, че елементите на вампирската реалност просто не се възприемат от хората — така както примерно при „сляпото петно“, празното място в самия център на зрителното поле, където потокът на попадналата в окото светлина се проектира на изхода на зрителния нерв. „Сляпото петно“ може да бъде открито с помощта на специални опити, с които предлагам да се заемат всички, които се съмняват. Те са прости и описанието им лесно може да бъде открито в интернет.

Забранените елементи от реалността по същия начин се задраскват от съзнанието на човека. Върху тях сякаш се зашива кръпка, повтаряща най-близкия разрешен модел на възприятие. Такова кърпене на реалността е една от любимите технологии на човешкия мозък и това ни е добре дошло. Вампирите твърдят, че още от дълбока древност са изградили този навик у човека, когато са го използвали като жертвено животно.

Механизмът на Покриващото възприятие не ми е ясен докрай. Мога само да повторя чуждите думи (ако не ги разберете, не се разстройвайте — аз също не ги разбирам). Както се предполага, когато е в Древното тяло, вампирът е невидим за човека, защото Писъкът на Великия прилеп (виж по-долу) кара човешкия мозък да прави „принудителна инспекция на множеството скици на възприемаемото и на тяхната подсъзнателна цензура“. Вероятно смисълът на това заклинание е в това, че нервната система на човека регистрира всичко, но мозъкът получава строга команда да отредактира възприятието така, че ние да не бъдем забелязани.

Съвсем точно знам само едно — в Древното тяло вампирът е невидим. Освен това Покриващото възприятие помага на великите вампири да скриват себе си и мислите си не само от хората, но и от по-малко опитните си сродници.

Вампирът, който лети над града в Древното тяло, може да бъде видян от друг вампир, но не и от човек. Често задават въпроса дали вампирът се улавя от радар. На това няма отговор, тъй като става дума не за физично явление, а за човешко възприятие. Дори вампирът да бъде засечен от радар, точката, която ще го изобразява на екрана, няма да бъде видима за никого. Освен, разбира се, за друг вампир.

12. УХАПВАНЕТО И ПИСЪКЪТ НА ВЕЛИКИЯ ПРИЛЕП

Вампирът може да извлече малка капка червена течност изпод кожата на жив човек, за да получи достъп до неговия вътрешен свят. Това се случва незабелязано и почти неволно в момент, когато се оказваме близо до интересуващия ни субект. Това е една от нашите свръхспособности — нещо като дистанционно ухапване от комар. Необходимо е съвсем малко количество ДНА.

Проверовъчното ухапване позволява на по-старите вампири да контролират съзнанието на младите, прониквайки свободно в тяхната памет и в мислите им. Но съзнанието на вампирите, които стоят по-горе в нашата йерархия, остава затворено за тези, които са по-долу. Никой не може да погледне в разума на Великия прилеп, дори и в неговата сменяема човешка глава. Именно степента на личната непрозрачност определя ранга на вампира — но това не е строга йерархия, а по-скоро неформален списък с рангове, който постоянно се колебае и променя.

Между другото, бих искал да спомена една своя комична грешка. В книгата си „Empire V“ разказах как във вампотеката на своя наставник, покойния Брама (от когото магическият мозъчен червей премина към мен), открих странен препарат, който не фигурираше в каталога. Той се наричаше „Ухапването и Писъкът на Великия прилеп“. Запознавайки се с него, без да имам разрешението на наставниците си, аз стигнах до извода, че вампирът пробива човешката кожа с електрическа искра. Това, разбира се, е смешно.

В своя защита мога да кажа, че през 60-те години на миналия век сред вампирите имаше мода да описват собственото си битие чрез природонаучно обяснение — и те наистина си измерваха разликата в потенциала между различните вътрешни зони на своите кучешки зъби. Смятаха я за достатъчна, за да се образува пиезоискра. Но самата искра така и не откриха.

Покойният Брама не само събираше старинни маски, но и обичаше човешката литература, а и сам той не й беше чужд — притежаваше огромна колекция от литературни препарати и коктейли. Както стана ясно по-късно, въпросният препарат беше скица на фантастичен роман за робот вампир. Препаратът беше направен от ДНА на един литературен негър, с когото Брама разработваше този сюжет. А аз приех всичко за чиста монета.

Впоследствие моите наставници ми обясниха, че ухапването от вампир има съвсем друга природа. Кучешките зъби на вампира (наш древен поет ги е нарекъл „рогата на Победоносеца“) за магическия червей са нещо като антени. Чрез тях той изпраща в пространството психическа команда, на която не може да се противопостави нито един организъм. Тази команда се нарича „Писъкът на Великия прилеп“. Прилича на възгласа на уличните бандити „стой, страхувай се“ — само че в по-разгърнат вид: „стой, страхувай се, всичко забрави“. При това вампирът не издава никакви звуци.

Писъкът на Великия прилеп прави ухапването незабележимо за човека и тази липса на усет може да бъде обяснена някак си от човешката наука. Абсолютно необясним обаче остава физическият аспект на ухапването. Той може да бъде описан само метафорично.

След Писъка на Великия прилеп в частица от кръвта на човека се заражда някакво подобие на собствена воля. По време на тази операция в капката кръв магическият червей сякаш проектира своята същност. И на капката по непостижим начин се удава да оживее, да пробие кожата (или пък да изтече през нея), да се откъсне от човека носител и да увисне във въздуха, където вампирът я поема с устата си.

Мой приятел, професор по теология от Кишинев, който вече няколко години работи при мен като шофьор изповедник, ми предложи една от най-мрачните, но красиви интерпретации на тази технология. Той каза, че по време на тази операция в капката кръв се заражда душа, която се стреми към спасение. Капката кръв се опитва да избяга от омразното и обречено човешко тяло и благодарение на чудовищното напрягане на волята и на състраданието на космоса се оказва способна на това. Когато тя увисне във въздуха извън кожата, вампирът я поема с устата си. След това „душата“ й се оказва спасена, защото се връща във вампира, на когото принадлежи изначално, тъй като именно той я е създал в капката чрез своя беззвучен писък. Но това, разбира се, е временно спасение, защото тя е вампирска душа.

Ох, тези теолози.

Някои неща ще разкажа за тях в тази книга. А сега, мила читателко, след мен! Вампирът има девиз — към тъмнината, назад и надолу!

Рама Втори,

Рубльовската пустош, пълнолуние

[1] Думата „прилеп“ на руски език е от женски род (летучая мышь). — Б.пр. ↑

[2] Игра на думи: бабло — пари (рус. жарг.), и Вавилон (Babylon). — Б.пр. ↑

[3] Край Рубльовското шосе в Москва се намира кварталът на богатите, известен като „Рубльовка“. — Б.пр. ↑

[4] Понятието „общество на спектакъла“ е въведено от Ги Дебор през 1967 г. и се е превърнало в социалнокритическа метафора на консуматорското общество. — Б.пр. ↑

[5] Мене, текел, фарес са древни парични единици. Освен това изразът е крилата фраза от книгата на пророк Даниил от Стария завет: „пресметнато, претеглено, разделено“. — Б.пр. ↑

„ПОЗОВИ МЕНЯ С СОБОЙ“[1]

Бяха едни от онези пленителни руски вечери, когато ти се струва, че всички страшни страници от историята на отечеството вече са прелистени и ни очакват само светли, безоблачни и радостни дни. Именно в такива мигове хората зачеват деца, защото са убедени, че ги очаква слънчево щастие.

Само че, кой знае защо, тези деца се раждат през февруари…

Мъртвата глава на Ищар лежеше (искаше ми се да кажа „беше се възкачила“, ако идеше реч за голяма жаба) върху огромна златна чиния. В гънките на старческите тлъстини подпухналото й лице изглеждаше сбръчкано въпреки наслоения погребален грим. Навярно японецът гримьор бе нарисувал около затворените й очи огромни мастилени петна, които като тъмни ручеи се стичаха по нейните изкуствено бели бузи. Вероятно в Япония това би се възприело като проява на стил и би напомняло за света на духовете. Но в Русия предизвиква асоциация със смърт след дълъг запой, увенчан с безобразен побой.

Главата кръжеше над пропастта Хартланд.

В действителност тя, разбира се, не кръжеше — подносът бе закрепен на щанга, замаскирана с цветя. Но всичко изглеждаше така, сякаш главата висеше над черната бездна, приемайки последния салют от плахо приближаващия се край.

Главата изглеждаше величествено дори и с черните размазани струи по бузите. Косите, под които приживе покойната свенливо криеше своите козметични белези, сега бяха събрани нагоре в една от натруфените причудливи прически, които тя обичаше в трезвените си дни. Зад тила й блестеше масивна златна арфа, а рижите кичури бяха завързани към струните й така, сякаш мъртва медуза дава прощален концерт на вкаменелите си слушатели. Така беше, наистина.

Само че пееше не мъртвата глава, а естраден певец със завързани очи. Той стоеше на края на пропастта редом с двама страховити пазачи. Певецът изглеждаше творчески настроен, но странен. Беше със сърмено сако с изкуствени скъпоценни камъни и звезди. Сложно подстриганата му брада имаше непоносимо изкуствен цвят. Коремчето изпъкваше под сакото, а краката — прекалено тънки за такова голямо тяло, бяха обути с шорти: вероятно за да предизвика съжаление и да избегне убийството в края на корпоративното мероприятие. Но в такъв случай трябваше да си обръсне брадата.

Позови меня с собой,

Я приду сквозь злые ночи,

Я отправлюсь завтра в бой,

Чтобы Путин не порочил…[2]

Слушателите не бяха много — малка група в края на бездната. С тържествени и тъжни лица. Бяха облечени изцяло в черно — просто, изискано, скъпо. Прекалено скъпо, за да може някакъв журналист от жълтата преса да ги оскърби със собствените си разбирания за обстоятелствата. Цветовото еднообразие на тоалетите се нарушаваше единствено от едва проблясващите копчета за ръкавели, розети на петлиците и игли на вратовръзките. Всички бяха на почтена възраст освен един, на първия ред.

Беше млад човек на около двайсет години. Макар че също бе в черно, външно той се отличаваше от останалите. Трудно е да се каже с какво бе облечен — със странен комбинезон с качулка или с прилепнали по тялото панталони и яке. При по-внимателно вглеждане можеше да се забележи малък брилянт на ухото му. Кожата му беше толкова бледа, че приличаше на намазана с бяла боя. А поради контраста изправената му с гел коса създаваше усещане, че е още по-тъмна, като че ли я бяха боядисали във възможно най-черния цвят. По-скоро приличаше на нова модификация на емо-хипстър, прекалено нова, за да е успяла да се появи като отделен бранд в културата. Но нещо в очите му предизвикваше потръпване и даваше да се разбере, че това е само прикритие.

Изобщо, както вече сигурно сте разбрали, това бях аз.

Мъжът с шортите продължаваше да пее и част от думите му достигаха до съзнанието ми чрез менталните блокове. Ако разбирах правилно, песента беше израз на протест. Но не бях убеден, че схващам всички тревожни смисли в информационния лъч, излизащ от него — впрочем с човешкото изкуство това ми се случваше все по-често.

— Ама че завещание е спретнала — въздъхна стоящият до мен Мардук Семьонович. — Трети прилеп изпращам, но такова чудо виждам за първи път… Добре че поне им завързват очите…

Енлил Маратович погледна в програмката.

— Май е последният — каза той. — Автор на пародии ли е бил?

Мардук Семьонович кимна.

— Значи, е последният. Уф, слава тебе…

Както винаги в такива случаи той не довърши. Вампирите от този ранг следят твърде внимателно думите си.

Аз отново не издържах и погледнах натам, накъдето не трябваше. Под главата на Ищар имаше ковчег, покрит с цветя, в който бе положено тялото на млада девойка. Бе удивително красиво и съвършено, но с едно уточнение: нямаше глава. Затова пък Ищар, извисена високо над пропастта и ковчега, нямаше тяло — и двете заедно представляваха някакво противоестествено зловещо единство. Тялото на момичето се оказа жертва на тази ненаситна глава, която, макар и мъртва, все още настървено ядеше живите…

С мъка отместих погледа си и пак се зарекох да не гледам на онази страна. Познавах момичето още когато беше с глава. И с нея ми харесваше много повече.

Поляната около пропастта отдавна (а може би никога) не бе виждала такова нашествие. Обикновено тук можеше да бъде срещнат вампир, който бърза надолу. А да го срещне, можеше само друг вампир: от три страни пропастта бе заобиколена от рубльовските имоти, принадлежащи на членове на нашата общност, така че случаен посетител тук не можеше да попадне. Но днес всичко бе по-различно. Ако не знаех къде се намирам, надали щях да позная това място: изглеждаше сякаш вампирите са загубили войната с хората и са се предали.

Пропастта, водеща към дома на Великия прилеп, беше изцяло открита — за първи път откакто я помня. Сиво-зеленият рулон, в който бе навита маскировъчна мрежа, придаваше на случващото се някаква предвоенна тревожност — като че ли виждах пред себе си отворена за последен старт ракетна шахта. Освен това част от оградата беше премахната, за да бъде открит път към пропадането.

Но най-зловещото в цялото това зрелище бе не главата, висяща над бездната, а синият автобус, преминал през дупката, направена в оградата, и спрял само на няколко метра от пропастта. В него седяха мъже и жени с перуки, жилетки, вечерни рокли, черни фракове и сценично трико, чийто грим се беше разтекъл от жегата. Всички те бяха с плътно завързани очи. Изкарваха ги един по един, за да покажат номера си на ръба на пропастта. След това им помагаха да се върнат в автобуса.

Според мен това беше най-изгодното фирмено парти в живота им — те надали знаеха пред кого пеят, декламират, танцуват. Вероятно смятаха, че е някакво съвместно мероприятие на престъпници, ФСБ[3] и Междубанковия комитет, чиито участници не искат да бъдат виждани заедно. Ако назоваваме нещата със собствените им имена, това беше точно така. Затова, мислех си с известна тъга аз, нещата нямат свои собствени имена — приемат тези, които им се дават от хитрите и пресметливи халдеи.

Где разбитые мечты

Обретают снова силу высоты.[4]

Мъжът с шортите най-накрая изпълни номера си. Раздадоха се сдържани аплодисменти, аз също изръкоплясках два пъти. Певецът се поклони в неизвестното, а охраната го поведе обратно към автобуса, следейки да не се спъне.

— Намъчихме се — промърмори Енлил Маратович, когато помогнаха на певеца да се качи в автобуса. — Като че ли всичко се размина.

В момента, в който изрече това, аз разбрах, че ще се случи нещо зловещо. Така става, когато гледаш филми на ужасите — тъкмо изпиташ облекчение в края на някаква напрегната ситуация, и веднага разбираш, че неслучайно са ти дали време да си поемеш дъх.

Разбира се, не сгреших.

Около мен се чу обща въздишка на ужас. Страшното в действителност бе, че колективният стон не беше произведен от някакви си незначителни хорица, а от закоравели стари вампири, които трупно може да бъдат уплашени. Поради това аз съвсем навреме се стегнах и наблюдавайки силното изтръпване във вампирските ни редици, изпитах по-скоро облекчение, отколкото нов прилив на страх.

Главата на Ищар отвори очи.

Нямаше нищо толкова ужасно в това. В центъра на двата протекли черни кръга се появиха две мътни блестящи петънца. Всеки от вампирите, стоящи до пропастта, беше ги виждал и преди. Нямаше от какво да се страхуваме — още повече че устата на Ищар стоеше затворена: никой не планираше да я включи към въздушната помпа. Проблемът беше в това, че Ищар не гледаше нас. Тя гледаше към шофьора на автобуса, откъдето тъкмо изкараха последния клоун. Аз не виждах лицето на шофьора. Виждах гърди в черна униформена риза и побелели ръце на кормилото. Шофьорът се тресеше на мястото си, все едно едновременно бе загубил контрол и над собственото си тяло, и над машината. Изглеждаше така, сякаш автобусът бе управляван от някаква зла сила. Той бавно се движеше към пропастта.

Седящите със завързани очи в автобуса актьори нищо не подозираха до мига, в който шофьорът не започна да вика. Но и тогава не проявиха особено безпокойство — явно преди изявата им са им били заповядали да запазят спокойствие при каквото и да е развитие на събитията. Едва когато накрая автобусът се наклони, няколко души махнаха превръзките от очите си и също започнаха да крещят. Но вече бе късно да се направи каквото и да било. Задните колела се вдигнаха над скалата и автобусът изчезна в пропастта.

Всички притихнаха.

Първо се чуваше затихващият многогласен писък. После стана тихо. А след това — след непоносимо дълъг промеждутък от време — се долови глух плясък. Той беше толкова тих, че можеше и да не го уловим, ако не се бяхме вслушали внимателно в него.

Първи дойде на себе си Енлил Маратович. Отиде в края на пропастта и погледна надолу. След това отправи очи към небето.

— Искам да знам какво се случи — каза той. — Къде е Озирис?

— Озирис е болен — отвърна вампир на име Локи. — Черният дроб.

— А кой го замества? Кой е гмуркачът?

Локи повдигна рамене.

— Друг няма — каза той. — Освен теб. Много добре го знаеш, Енлил.

Енлил Маратович огледа присъстващите. Лицето му изглеждаше спокойно, само едното му око го издаде.

— Вие напълно сериозно ли ми говорите, че нямаме щатен гмуркач? И че ако искам да знам какво се е случило, ще трябва сам да скачам надолу?

Отговорът беше мълчание.

Енлил Маратович още веднъж ни обходи с очи.

— Добре — промълви той спокойно и самодоволно дори. — Ще го направя. Ще изясня всичко сам. А после ще обсъдя ситуацията с Хера. Тоест с Ищар Владимировна. Добре, че е наблизо…

Той се запъти към пропастта.

— Енлил — обърна се към него Мардук Семьонович. — Защо ти е да се занимаваш с това? Дай по-добре… Искаш ли аз да скоча? Някога можех…

Енлил Маратович не го удостои с отговор. Като стигна до края на дупката, се обърна към мен.

— Рама — каза той, — ти ела с мен. Ищар Владимировна пожела да те види.

Почувствах върху себе си няколко завистливи и пълни с ненавист погледа. Впрочем напоследък бях започнал да свиквам с тях.

— Да се въведе ред — настоя Енлил Маратович. — След час всичко трябва да е както обикновено. Мардук, разбери се с халдеите да търсят тия артисти на друго място… Нека да са потънали някъде в Турция.

Той разпери ръце встрани, сякаш да пробва дали сакото му не го стяга, и стремително се спусна в пропастта. Аз преброих до пет, затичах се към стръмната скала и го последвах.

Падането в Хартланд е нещо, с което никой вампир не може да свикне докрай. Първите няколко секунди надолу лети човешкото тяло и е нужно в душата да се породи и след това да нарасне всепоглъщащ те страх, благодарение на който трансформацията става възможна. Отначало за този опит е нужен специален препарат от червената течност на Великия прилеп. След това се учим да се справяме и без него.

Колкото по-опитен е един вампир, толкова по-малко той се страхува, поради което чисто теоретически е възможно заради недостатъчно страх да не може да се превърне в прилеп и да се разбие на дъното. Само че колкото по-реална е тази опасност, толкова по-голям е страхът, който поражда, затова в крайна сметка всички преминаваме в Древното тяло. Някои по-рано, други по-късно. Чувството е все едно пръстите са успели да се хванат за въздуха, през който летят. А това значи, че ръцете са се превърнали в ципести криле и падането в черната дупка се сменя с кръгово висене в бездната.

Вече споменах за въпросите, които тази процедура поражда у трезвия човешки разсъдък (а него го притежава всеки нормален вампир). Какво всъщност е трансформацията? Случва ли се всичко наистина, или изпадаме в нещо подобно на сън, изкривяващ реалността? Или пък се събуждаме от такъв сън? Мъдростта на вампира е в това, че той не търси отговори на подобни въпроси. Дотогава, докогато животът не го принуди да го направи. Знаех, че именно такъв ще бъде отговорът на всичките ми стари другари. Но да го изрека сам на себе, разбира се, е невъзможно, затова и въпросите продължават да се таят в светлите ъгълчета на душата.

Най-интересната, но и най-мрачната версия на отговора, която съм срещал, се съдържаше във фантастичния разказ на един вамполитератор от XIX век. Него, съвсем разбираемо, никога не са го печатали, поне за хората. Това беше историята на млад вампир бунтар (тогава пишеха такива неща без ирония), който получил възможността да извърши цялото спускане в Хартланд в човешко тяло, но вместо в скрития в бездната коридор, отвеждащ към пещерата на Великия прилеп, се оказал на дъното на немного дълбока стара шахта, на чиито надрискани греди висели прилепи. На отделно място, в една вдлъбнатина, изрисувана с цинизми, висял един много стар и дебел прилеп, покрит с паяжина ли, с плесен ли, не помня… И това е всичко.

Разказът беше написан едновременно с „Кройцерова соната“[5] и отразяваше язвителното критично отношение към традиционните обществени институции. Смяташе се, че тези институции трябва да бъдат разрушени колкото се може по-бързо, за да се даде път на прогреса. В онези години хората планирали да попаднат по този начин в светлото бъдеще и написали много подобни материали. Този разказ ме накара дълбоко да се замисля къде всъщност се спускам всеки път…

В Хартланд имаше електричество. Там работеха машини, направени от хора. Но всичко това се случваше само по волята на вампирите. Изобщо не си представях какво ще стане със случайно — и самостоятелно — падналия в Хартланд автобус. Но когато се спуснах до повърхността на водата, стана ясно, че ще остана без отговор. Удряйки се с юмруците си в каменния бряг на подземния водоем, аз пак се превърнах в човек и видях Енлил Маратович. Той беше приклекнал на края на черното езеро. Заради измамната светлина, която падаше върху него откъм пещерата, той имаше вид на стар рибар. Не се виждаше никакъв автобус, само над водата се извиваше някакъв необичаен зеленикав дим.

— Върви — каза той. — Тя те чака.

— А вие…

Той се намръщи страдалчески.

— За какво ти е да знаеш, момче? Остани млад, докогато можеш. Сериозно ти говоря. Отивай.

Аз кимнах и влязох в пещерата.

На входа на подземната зала се огледах. Енлил Маратович продължаваше да седи на брега. Стори ми се, че иска да се потопи във водата, но не и в мое присъствие. От деликатност тръгнах по-бързо, стараейки се да вървя по металната платформа, така че по кънтящите ми стъпки Енлил Маратович да се увери, че се отдалечавам.

Тялото на Великия прилеп, висящо под високия подземен свод, изглеждаше като вкаменелост — триизмерен отпечатък на невъзможната древност. Но тази вкаменелост дишаше, а покритите със сива плесен ципести криле обхващаха огромното, приличащо на бъчва тяло по-иначе, отколкото преди няколко дни.

Говореше се, че Великият прилеп понякога разперва криле и че това зрелище не е за същества с чувствителни нерви. И още — всеки път ме поразяваше дебелината на обвиващите тялото му маркучи, които му придаваха вид на ракета на стартова площадка. Разбира се, тези гофрирани тръби са предназначени за въздух, вода и така нататък, а не за баблос. Но баблос той също дава немалко. Пита се къде отива баблосът? Знаех, че този въпрос вълнува не само мен, но и много други.

На входа на галерията към олтара имаше две мраморни чаши, където се съхраняваше какво ли не, натрупано през вековете от старите олтари — при смяната на главата винаги се извършваше обща чистка. В чашите се виждаха невероятни предмети — всъщност странни бяха не те, а съжителството им. Тук имаше кремъчни накрайници за стрели, голям нож от тъмен метал с пръстен на дръжката, кристален череп, сребърен пепелник с формата на цървул, бял телефон с герба на СССР на диска, но нямах време да разглеждам колекцията. Знаех, че Хера вече ме вижда. Или по-точно — чувства ме.

Както винаги в галерията духаше вятър, пронизан от електрическа свежест. На пода нямаше прах. При моята поява няколко прислужници със закрити лица тихо се оттеглиха в полутъмното. С тях не бе разрешено да се разговаря. Аз дори не знаех кои са — вампирки или някакви специално подготвени халдейски жени. Последното, между другото, беше по-малко възможно.

Древните глави в каменните ниши бяха покрити с бели траурни кърпи с анимограма „МВ“. Никак не съжалявах, че тези изсушени беловласи тикви днес са скрити от погледа ми — дори най-краткият път към стаята с живата глава успяваше да настрои посетителя на мрачна тоналност, още веднъж напомняйки му, че човек е смъртен не само внезапно, но и масово.

Във втората съветска стая се случи важно събитие — от реставрация се върна главата на Ищар Зурабовна (тя беше на процедури около трийсет години). Аз дори потреперих. Ето кой трябваше да бъде покрит с кърпа, но защо ли не са го направили? Може би е трябвало да подиша, за да се изветрят балсамиращите соли от нея. Проблемът обаче не беше в тази гърбоноса женска глава със сиви климактериални мустачки — нищо чак толкова зловещо не намирах в нея. С приближаването на актуалната глава на Великия прилеп аз ставах все по-нервен. Но това беше в реда на нещата.

Вратата към покойната Ищар Борисовна вече бе махната — нейната бивша стая сега бе превърната в още една зала в галерията. Виждаше се избутаната до стената мебел, както и траурният венец, закриващ мястото, където е живяла главата. Оттам миришеше на бинт и на смърт. Помислих си, че когато главата на Ищар бъде изсушена изцяло и я върнат на мястото й, всеки път ще ми се налага да преминавам през днешния ужас. Може би ще й оставят очите отворени — това е напълно реално при съвременните технологии в балсамирането…

Галерията завършваше с току-що изсечен в камъка апендикс. В него имаше висока перлена врата с тежка дръжка от бяло злато. Всичко изглеждаше сдържано — Хера обичаше дискретния шик.

— Влизай, Рама — каза невидимият интерком.

Вратата се отвори и аз влязох.

Тази стая беше по-голяма от другите. Или може би така ми се струваше, защото стените й бяха изцяло покрити с панели от течен кристал. Те показваха разпростиращо се от всички страни пшенично поле. Над полето духаше вятър, пшеницата се вълнуваше, а на небето се събираха сиви буреносни облаци… Сред полето стоеше зелено дърво, толкова голямо и толкова самотно, че беше учудващо как мълниите не са го разцепили. Красив, вграден в стената, сейф. Метафоричен.

Аз бавно вдигнах очи.

На една от стените бе монтирана огромна перлена раковина от най-нежен седеф. Главата на Хера беше там, но аз се стараех да не гледам към нея. Не харесвах особено тази раковина. Възможно е дизайнерите да правеха алюзия с „Раждането на Венера“ на Ботичели, но се беше получило нещо подобно на писоар в покоите на арабски шейх. С всички сили прогоних тази мисъл, но бях сигурен, че Хера ще я улови при следващото ухапване. Впрочем имах известен шанс: да се опитам да избягна ухапването, а след това да забравя завинаги оскърбителното сравнение.

— Здравейте, Ищар Владимировна — казах аз.

— Каква Владимировна! Рама, какво ти е? За теб аз съм просто Хера. И защо не ме поглеждаш?

Погледнах я.

В центъра на раковината имаше дупка, от която излизаше дълъг жив крак, наподобяващ огромна гъба или хобот на мамут албинос. Оттам ми се усмихваше главата на Хера. Синините под очите вече бяха й минали. Изглеждаше добре. Но аз не гледах нея, а дългата й рунтава шия.

Казваха, че с годините тя изсъхва и потъмнява — колкото по-млада е главата на Великия прилеп, толкова по-дълъг и по-светъл е кракът, а главата умира, когато целият крак изведнъж се дръпне назад. И през един страшен ден това се случва. По тази скала Хера бе много млада, дори неприлично млада. Но защо ли през цялото време си представях какво ще стане, когато отреденият й срок свърши и бузите й опрат до седефа. Тогава главата наистина ще прилича на перла в раковина. Може би дизайнерът точно това е имал предвид. Както бях чувал, на него му разказали всичко.

С изключение на това какво ще му се случи накрая.

— Знаеш ли какво стана горе? — попитах аз.

— Знам.

Тя странно и някак си тежко поклати глава.

Разбрах, че жестът бе отправен не към мен, а към панелите от течен кристал: на врата й имаше нашийник с програмирани жироскопи, на които тя даваше команди на скритата в стените техника и на седящата в съседната стая своя свита. А при предишната Ищар имаше огромен лаптоп със специален тракпад. Как бързо се променят епохите.

Стените показаха повърхността на земята на входа на Хартланд. У мен просветна главозамайващо чувство, че за секунда политам назад — към самия край на рубльовската бездна. Видях синия автобус с актьорите, който се приближава към пропастта. На записа се виждаше как шофьорът с всички сили върти волана, опитвайки се да се отмести от дупката, но не му се получава, сякаш Ищар бе хипнотизирала не него, а автобуса (автобусът имаше прилична физиономия с големи очи, което теоретично правеше възможно това).

— Какъв ужас — казах аз. — Как се случи това?

— Омагьосах ги — отговори Хера.

— Да. Помислих си за Медуза Горгона.

— Стига. Енлил сега ще го изясни и всичко ще ни разкаже.

— Добре. Ти как си?

— Трябва да поема работата от Енлил — въздъхна тя. — Днес или утре. Всички срокове вече изтекоха и се страхувам.

— Как ще стане това?

Тя ме погледна с присвити очи.

— Като че ли не знаеш. Хапеш — и това е.

— И повече никакви формалности? Никакви ритуали?

— Не.

— От какво се страхуваш тогава?

— Казват, че това е необратимо. Енлил вече никой не го хапе. Той знае твърде много. А после с това трудно се живее. Защо хамлетът му е над пропастта? За да се оттича… Добре, Рам, това са мои проблеми, какво съм седнала да те занимавам. Ти как си?

— По същия начин нашите ме ненавиждат. Мислят си, че по цели дни с теб пия баблос.

Хера се намръщи.

— Не ме занимавай с баблоса. Знаеш ли какво е, когато той идва? Като месечен цикъл, но десет пъти по-гадно. Все едно, няма да разбереш. Жалко, че не бива да ме хапеш, иначе щях да ти покажа.

— Слушай, а къде отива целият баблос? Никой не може да разбере това. Защо е толкова малко?

— Мардук и Ваал се занимават с това. Те контролират. Аз нищо не решавам. Борисовна, между другото, също никога не е получавала баблос.

— А на теб дават ли ти?

— За какво ми е? Така или иначе — не ми действа. Сега той е в метаболизма ми.

— Предупредиха ли те?

Хера поклати глава отрицателно. Движението бе къде-къде по-изразително, отколкото би се получило при човек с обикновена шия.

— Дори и не споменаха. Казаха само, че успехът в живота се заплаща. И колкото по-голям е успехът, толкова цената е по-голяма. Ако станеш кралица, то и заплащането ще трябва да е кралско…

— Това Енлил ли го изфабрикува?

— Не — отвърна Хера. — Ищар Борисовна. Тя ме избра. Каза ми: колкото и да си красива, след трийсетте няма вече да си нужна на никой мъж. А иначе мъжете ще ти се умилкват докрай. Докато си жива. И освен това кралицата може да направи със себе си каквото си иска. Да си измисли какъвто образ си пожелае и да управлява света. Ако иска — певица, ако иска — топмодел. Ще се гледаш по телевизията, а останалите ще ти вярват. А ако приложиш и доза въображение, постепенно ще си повярваш и ти… Това е… Избърши ми сълзите…

Извадих от джоба си кърпа — напоследък винаги носех със себе си няколко — и я приближих до лицето й. Но сълзите й течаха все по-силно.

— Тя направо ми бе като майка. А аз никога не съм имала майка… Представяш ли си, казват ти: „Дъще, искаш ли да станеш кралица? Аз ще те науча… Само дано се справиш“. А аз се запитах: ще се справя ли, или не? И реших — ще се справя.

— И как е?

Тя се засмя не особено весело.

— Наскоро гледах филм за Елизабет Втора и разбрах едно нещо. Знаеш ли кое те прави кралица? Количеството лайна, които можеш да преглътнеш с царствена усмивка. Нормалният човек ще ги изплюе и ще се обеси, а ти трябва да се усмихваш и да ядеш, да се усмихваш и да ядеш. И когато ги изядеш, всички около теб ще висят посинели и мъртви. А ти ще си тяхната кралица…

— Ще се разплача — казах аз.

— Не бива. Ела тук, дай да те целуна.

Аз послушно се приближих и прегърнах насочената към мен рунтава шия — през последните дни вече бях свикнал с това. Ако затвориш очи, ще ти се стори, че прегръщаш камила или жираф. Устните на Хера бяха като преди, но в този момент ми се стори, че излъчват някаква особена топлина, като че ли имаше грипна треска.

После главата й се плъзна надолу.

Вече бях свикнал с това. Тя разтваряше ципа със зъби и не й харесваше, когато аз й помагах. Но този път нещо не й се получи и се наложи да го направя сам. Галех косите й и гледах автобуса, който отново и отново падаше в черната пропаст. Струваше ми се, че аз също се превръщам в такъв автобус, който все пада и пада, но не може да падне окончателно… А когато все пак това се отдаде на автобуса, главата на Хера се вдигна към лицето ми. В очите й имаше сълзи.

— Вече не ме обичаш — каза тя. — Никак.

— Не ме хапи по това място. По-добре по шията.

— Каква е разликата? Ти… Ти и без това не получаваш никакво удоволствие, когато ти правя това.

— А ти какво искаш — отвърнах аз, закопчавайки панталоните си. — Всеки ден по четири пъти. Всички ми казват: Рама, станал си блед като вампир. Издевателстват.

— Тези пет минути се чувствам жива — прошепна тя жално. — Като предишната.

— Видях те като предишната — казах аз. — Горе.

Веднага съжалих, че тези думи се изпуснаха от езика ми. Но вече бе невъзможно да ги върна назад. Хера заплака още по-силно.

— На вас, момчета, освен путката на жените нищо друго не ви трябва — прошепна тя. — Горе не бях аз. Беше моето бивше тяло. Разбираш ли разликата?

— Да — казах мрачно аз. — Разбирам. Извинявай.

По коридора се чуха приближаващи стъпки.

— Избърши ми сълзите — заповяда Хера.

Бързо приведох в порядък бузите й. Стори ми се, че очите й сами си изсъхнаха — станаха зли и изцъклени. В стаята влезе Енлил Маратович.

Костюмът му бе съвършено мокър, целият в зеленикавокафява тиня и петна от масло. А кичур коса грозно бе прилепнал на високото му плешиво чело. В първия момент ми се стори, че нарочно се е превърнал в това жалко, убого и нищожно същество — за да избегне наказанието. Почувствах леко убождащо ме презрение, но после видях очите му и разбрах, че греша.

И още как!

В зениците му догаряха светлините на неземния залез, който той току-що бе видял. Залезът беше страшен и пурпурен. Аз неволно отстъпих назад. Даже главата на Хера се облегна на нейния космат крак. Енлил Маратович осъзна мрачното впечатление, което е произвел, и се опита да се усмихне. Стана ми още по-страшно. Тогава той закри за секунди очите си с длани. И отново се появи предишното му мръсно и изморено лице.

— Кралице моя — каза той, приклякайки в елегантно-ироничен поклон, — изясних всичко.

— Защо тя оживя? — попита Хера.

— Не е оживяла — отвърна Енлил Маратович. — Всичко е било предварително нагласено. Мисля, че Ищар Борисовна е обмисляла завещанието си отдавна.

— Разказвай — заповяда Хера.

— През последните години около Ищар Борисовна беше се образувал кръг от приближени. Всякакви актьори и фокусници, които я развличаха по видеовръзката. Нещо като котило от болонки. Даже имаха специална зала за видеоконференции. Под въздействието на коняка тя се забавляваше с тях по десет часа на ден — налагаше им се да работят по три смени. А те, естествено, за нея не знаеха нищо. Беше им казано, че е нечия си жена, изпратена в манастир. Оттук и тази секретност. Плащаха им много. В крайна сметка те свикнаха един с друг и видимо Ищар Борисовна е решила да си ги вземе за спомен. Тя е подготвяла дълго това. Няколко години. Беше си написала сама програмата за концерта. Тя… Не знам какво си е мислела тя. Но знам какво си е мислел нейният съучастник.

— Кой?

— Последният, който пя. Онзи с шортите. В джоба му имаше някаква джаджа — като ключодържателя за колите. Наредили му да натисне копчето, когато свърши да пее. Разбира се, срещу голяма сума пари. Ищар му казала под секрет, че това ще бъде нейното погребение и че желанието й е да изплаши всички — очите й да се отворят със специални пружини. Даже му показала макета на главата с пружините. Заедно репетирали по видеовръзката. И тя плачела всеки път. Затова той й вярвал и не се страхувал. Дори малко я съжалявал. Не знаел какво ще се случи с автобуса. Макар че, когато започнал да пее „позови меня с собой“, нещо почувствал…

Хера погледна на екрана, където се завъртя сцената с катастрофата — автобусът за пореден път се обърна в пропастта.

— Няма зло без добро — каза тя. — Затова изплашиха халдеите. Стори ми се, че лицето й наистина излъчваше нещо царствено.

— Старицата направи добре — продължи тя. — Отвори очи и… Как беше там? „Позови меня с собой“. Значи, на пружини? Трябва да се запомни…

За кратко тя ме изгледа високомерно.

— На мен също ще ми е нужен кръг от приближени. Мой собствен двор. Така че аз да виждам всички на екрана, а те мене… Да кажем — на кревата. Ще направим едно виртуално мое тяло лукс. Но това после. Браво, Енлил. Не остаряваш. Бързо го разкри. Но защо сам? Нямаше ли кого да изпратиш?

Енлил Маратович виновно повдигна рамене.

— Озирис е с единия си крак в гроба — каза той. — А нямаме нов гмуркач. Никой не иска.

— Защо? — начумери се Хера.

Енлил Маратович поклати глава.

— Дълго е за разказване.

— Нищо не трябва да ми разказваш. Ела тук. Тъкмо трябва да поема делата ти…

Енлил Маратович ме погледна и от тревогата в очите му аз разбрах, че не си е представял така този момент. Но той не можеше да откаже.

— Ела, ела — каза Хера.

Енлил Маратович решително се отправи към нея и приклекна край седефената раковина на едно коляно. Главата на Хера се приплъзна покрай врата му, почти неволно се отдръпна и се повдигна. След това Хера затвори очи. Изведнъж лицето й се покри с мрежа от бръчки — като че ли бе направено от стъкло, разбито от камък. Около минута сякаш се бореше със себе си да не извика.

И победи.

— Ох, колко сложно е всичко — заяви тя, без да отваря очи. — Невероятно.

— Да — тъжно каза Енлил Маратович. — Така е.

Замълчаха. Главата на Хера със затворени очи се олюляваше на протегнатия й крак, а Енлил Маратович стоеше пред нея — на колене. Приличаше на пиратски предводител, дошъл при кралицата, за да замени златото срещу рицарско звание.

Помислих си, че при хората монархът се смята за висш арбитър по въпросите на благородството и честта и затова може да произведе в рицар както пирата, така и банкера. Но по време на тази процедура действа ли законът за съхранение на импулса? Царственият дом не се ли превръща в малко пиратски и леко лихварски? И продължават ли след това да сияят на небосклона на доблестта имитираните рицарски титли? Надали, наистина надали. А за ордена с по-нисък ранг няма изобщо какво да говорим. Неговото име е почетен легион…

Изведнъж ми хрумна, че моят ум преживява една от най-древните земни мисли, безброй пъти изложена в отровни памфлети, от които не е останал даже и прах, и че само общият упадък на търсенето на кралски услуги ме кара да видя нещо ново в нея.

Докато бях зает с тези си размисли, изминаха няколко минути в тишина.

А след това Хера отвори очи.

Лицето й се бе състарило с десет години. Това изобщо не беше нейното лице. Бе лицето на човек, който знае много страшни неща. Твърде много, за да се придава значение на нещо друго — каквото и да било.

— Не бива повече да се гмуркаш така — каза тя на Енлил. — Ако нещо се случи, на кого ще оставиш всичко? Трябва ни някой млад…

Тя ме погледна.

— Дай да назначим него.

— Слушам, Ищар Владимировна — каза Енлил Маратович, вдигайки към мене очи. — Само че Озирис не бива да го учи. Той…

— Знам — отговори Хера. — Ще изпратим нашия Рама… — Тя заговорнически намигна на Енлил Маратович. — Ще го изпратим… В чужбина. Нека си почине от нас, след като тука му е задушно. Кога е следващото посвещаване в undead?

Енлил Маратович помисли малко и каза:

— След пет дни.

— Да, ще го изпратим. На нас ни е нужен добър гмуркач. Кой ще отиде да съобщи на Озирис?

— Ох, да — въздъхна Енлил.

— Рама, ще отидеш да се учиш — поясни Хера. — А сега върви. Приготви си чантата. Имаме много работа.

В гласа й нямаше нито раздразнение, нито обида. Нищо лично. Тя просто имаше много работа. При това твърде тежка дори и за новата й шия. Разбрах, че ми е мъчно за нея. Но не трябваше да я съжалявам. Тя беше кралица. Усмихваше ми се и чакаше кога ще си тръгна.

Покланяйки се неловко, аз се обърнах и тръгнах. На излизане от подземната галерия забелязах в чашите на един от олтарите малък тенекиен син автобус. Беше детска играчка от миналия век, голяма колкото цигарена кутия, направена от пластмаса и тенекия. Автобусът беше стар и изцапан, като че ли няколко поколения деца от детската градина си бяха играли с него на пясъчника. Но аз бях готов да се закълна, че преди час автобуса го нямаше тука.

Нещо повече, под него бе протекла малка локва вода.

[1] Популярна песен на Ала Пугачова по текст на Татяна Снежина (букв: „Повикай ме при себе си“); песента става саундтрак на детективския телевизионен сериал „Улицы разбитых фонарей“. Припев: „Позови меня с собой/ Я приду сквозь злые ночи/ Я отправлюсь за тобой/ Что бы путь мне не пророчил/ Я приду туда, где ты/ Нарисуешь в небе солнце/ Где разбитые мечты/ Обретают снова силу высоты“. — Б.р. ↑

[2] Букв: „Повикай ме при себе си,/ Ще дойда през нощите зли,/ Ще тръгна утре на бой,/ Така че Путин да не ме опетни“… — Б.р. ↑

[3] ФСБ (Федеральная служба безопасности Российской Федерации) — Федерална служба за сигурност на Русия, наследник на КГБ. — Б.пр. ↑

[4] Букв: „Където разбитите мечти/ откриват отново силата на висотата“. — Б.р. ↑

[5] „Кройцерова соната“ — повест, написана от Лев Николаевич Толстой през 1889 г. — Б.пр. ↑

ВЪЗДУШНИЯТ ЗАМЪК

Два дена никой не се сети за мен.

Не преживявах особено тежко това. За подобни случаи в московската ми квартира си имах хамлет. На третия ден ми се обади моят бивш ментор Локи и ме помоли да отида във вилата на Ваал Петрович. Трепнах от радостно предусещане — от Ваал младите вампири често отиваха на Червената церемония. Но Локи веднага ме свали на земята.

— Няма да има баблос, не мляскай с устни — каза той. — Това е инструктаж за командировката. Облечи се прилично.

Не разбрах защо ми е инструктаж, но за всеки случай облякох най-приличния си костюм и внимателно се вчесах. Когато седнах в колата, Григорий, който ме проучваше в огледалото, три пъти плю през рамото си и се прекръсти. Явно изглеждах достатъчно достолепно.

— Къде отиваме, господарю? — попита той.

— На вилата при Ваал.

— А къде е това?

— „Сосновка“ 38 — отговорих. — Имаш я в компютъра. И днес без магарии, че не съм в настроение.

Отправихме се към изхода на Москва и скоро след това аз заспах. Събудих се, когато преминахме през контролно-пропускателния пункт на опасаната с камери ограда на вилата на Ваал Петрович. На паркинга пред зданието с колоните (това не беше вариация на тема „Ленинската библиотека“[1], както си мислех първоначално, а умалена реконструкция на двореца в Кносос, където е живял Минотавърът) имаше няколко тъмни лимузини. Баровците бяха в пълен състав. Почувствах неприятно пробождане в стомаха. Какво пак искат от мен?

— На добър час, господарю — каза Григорий.

— Знаеш къде отивам — отвърнах.

— Ако не се върнете след два дни, ще оставя колата в гаража. Позвънете на мобилния ми.

Шофьорите и плъховете първи усещат надигащия се удар на съдбата — това го знае всеки отговорен руски служител и вампирите не са изключение. Думите на Григорий окончателно ме заредиха с тревога и за пореден път си помислих, че трябва да го уволня. От екологични съображения.

Ваал Петрович чакаше на вратата. Беше неприлично зачервен и напомняше топка скъпа шунка, увита в черна хартия и украсена с елегантни мустаци.

— Рама, да побързаме, всички вече ни чакат — каза той, хвана ме под ръка и ме повлече след себе си.

Залата, където се провеждаха Червените церемонии, бе затъмнена — никога не я бях виждал толкова мрачна. Вътре горяха свещи, но твърде малко на брой, за да осветят такова обширно пространство. Огромното златно слънце на тавана, в което се отразяваха техните светлинки, изглеждаше като слаба луна. Креслата, в които се пиеше баблос, бяха покрити.

В центъра на залата стояха Енлил Маратович, Локи и Балдер. Познах ги по-скоро по силуетите, отколкото по лицата. До тях се извисяваше някаква тясна несиметрична маса.

— Само не се плаши — прошепна Ваал Петрович.

След подобни думи веднага започваш да търсиш нещото, което може да те уплаши, и аз начаса го открих. Не беше трудно. Това, което приех за тясна маса, всъщност се оказа ковчег. И веднага стана ясно за кого е предназначен. Спомних си един гангстерски филм, в който член на мафията, очакващ ритуално издигане в йерархията, го въвеждат в заседателната зала, за да му теглят куршума, и само секунда преди изстрела той разбира това… Аз инстинктивно се дръпнах встрани, но Ваал Петрович плътно ме стисна за лакътя. Веднага дойдох на себе си. Това, разбира се, бяха твърде човешки страхове и аз се засрамих. Никой вампир няма да ме застреля в тила, докато в мозъка ми живее магическият червей.

— Рама, с вълнение и с гордост следя издигането ти в нашата йерархия — тържествено произнесе Енлил Маратович. — Днес е особен ден за теб и за всички нас, твоите по-възрастни другари.

— Какъв е този ковчег? — попитах аз.

Ужасно не ми хареса звукът на собствения ми глас — отначало дрезгав, а след това писклив. Явно все още бях изплашен.

Възрастните вампири се засмяха.

— Ти приемаш посвещение в undead — каза Енлил Маратович.

— Какво е това? — попитах аз със същия глупав глас.

— Undead — това е най-висшата каста сред вампирите. Тези, които са способни по собствена воля да влизат в лимбо.

Изкашлях се и ми стана по-лесно да говоря.

— А какво е лимбо?

— Ще разбереш след посвещението.

— А в какво се изразява то?

— Предстои ти да преминеш през вратата на лимбо.

— Как така?

— Ще се отправиш към свещеното за всички вампири място — каза Енлил Маратович. — В замъка на великия Дракула. По пътя натам ще преминеш през портата. Самото пътешествие е посвещение. Ако дойдеш на себе си в замъка, значи си я преминал.

Аз обърнах внимание на думата „ако“.

— Когато пристигнеш в замъка — продължи Енлил Маратович, — ти вече ще си undead.

— А какво ще се случи в замъка?

— Ще получиш всички необходими инструкции. И ще се научиш на великото древно изкуство. Същото се случи някога с мен и то преобърна живота ми. Ще се върнеш тук съвършено различен. И ще станеш един от могъщите стълбове, на които ще се опира империята ни…

Възможно е жълтата колонада, обкръжаваща вилата на Ваал Петрович, да бе вдъхновила Енлил Маратович за тази метафора. Макар че тези квадратни колони, доколкото можех да преценя, изпълняваха чисто декоративна функция и нищо не подпираха.

— Мястото, към което се отправяш, не е обикновен физически замък, в който всеки би могъл да попадне. Това е прагът на лимбо. Така или иначе, сега няма да осъзнаеш естеството на случващото се. Но трябва да знаеш, че това място е една от светините ни. Нашата Мека, ако щеш. Дотам обикновено се стига със специален ковчег.

— Вие наистина ли искате да легна в него? — намръщих се аз. — Вие сериозно ли?

— Абсолютно — каза Енлил Маратович. — Това е древен обичай, Рама. Също толкова важна идентификационна черта на вампирите, какъвто е черният цвят.

— А с какво ще дишам?

— Там има вентилация. Но тя няма да ти трябва особено. По време на цялото пътешествие ти ще бъдеш в транс. Ще ти дадем специална микстура — смес от баблос, сънотворни треви и червена течност от гмуркачи, които вече са преминали през това посвещение. Прави се за подобни пътешествия от хиляди години. Локи всичко е приготвил.

Локи ми показа малка черна бутилка и като че ли нейният вид ме успокои. А може би номерът беше в думата „баблос“, на която всеки вампир реагира еднакво.

— Кога трябва да тръгвам?

— Веднага.

Аз отново почувствах пристъп на страх.

— Но никой не ме е предупредил!

— Никого не предупреждават — каза Енлил Маратович. — Всичко трябва да бъде внезапно — като смъртта. В това се състои прелестта на живота.

— Но дори не съм си събрал вещите!

— Те няма да са ти нужни. В замъка на Дракула ще имаш всичко необходимо. И дори повече.

— Задълго ли?

Енлил Маратович поклати глава отрицателно.

— Курсът на обучение е кратък — поясни той, — само няколко лекции.

— А не може ли със самолет? — попитах. — Ето вие, Енлил Маратович, летите на собствен „Дассо“. А аз да отида в ковчег?!

— Рама, разочароваш ме — намръщи се Енлил Маратович. — Чака те най-вълнуващото събитие в живота на всеки вампир, а се глезиш…

Вече бях преживял няколко „най-вълнуващи събития“ в живота на вампира, в които едва оцелях. Така че думите на Енлил Маратович не предизвикаха у мен особен ентусиазъм. Но се почувствах неловко заради малодушието си.

— Знаеш ли къде отиваш? — продължаваше Енлил Маратович. — В истински въздушен замък!

— Във въздушен замък? Как така?

— Така. Останалите вампири цял живот мечтаят да попаднат там и не могат. А ти… Вампирът трябва да бъде романтик!

Аз мрачно кимнах.

— Настрой се на сериозна вълна. Ще имаш нови приятели от други страни. Ти трябва да представляваш руските вампири с чест и да покажеш на всички, че нашият дискурс е непобедим! Теб те наблюдава Великият прилеп!

— А кога ще се върна?

— Когато всичко свърши — отвърна Енлил Маратович. — Ще станеш от същия този ковчег. В същата тази стая. Но самият ти вече ще бъдеш различен.

— Добре — казах аз. — Какво да правя?

— Лягай в ковчега. Хайде, ще ти помогнем…

— Не се и съмнявам — промърморих аз.

Ваал Петрович приклекна на четири крака до тясната поставка, на която стоеше ковчегът, а Локи извади от горния си джоб черна кърпа и я постла на гърба му. Те извършиха всичко така синхронно, сякаш бяха репетирали номера всеки ден. Явно това също беше някаква важна за вампирската идентичност традиция. Досетих се, че трябва да стъпя върху черната кърпа, но нарочно поставих крака си най-накрая на гърба на Ваал Петрович — почти до кръста. Той се олюля, но издържа тежестта ми.

В ковчега беше уютно и ергономично — личеше си, че това е качествена и скъпа вещ. Но надвесените над мен лица на вампирите, озарени от бледата светлина, изглеждаха направо зловещо. Измъчваше ме лошо предчувствие. Опитах да се успокоя, напомняйки си, че то ме навестява почти всеки ден, откакто станах вампир. Но това не помогна, тъй като си спомних, че всеки път то биваше оправдавано.

— Пий — каза Енлил Маратович.

Локи поднесе бутилката към устата ми.

— Това е като при другаря Сталин — поясни той с фъфлещ неискрен глас. — Над смъртния му одър висеше такава картина: хранят козле от бутилка с мляко…

Не успях да изпия цялата течност — Локи отдели бутилката от устата ми, когато в нея бе останало почти половината, и у мен проблесна догадка (за части от секундата прераснала в увереност), че той иска да утаи част от баблоса, който ще очисти след това от тревите, и че брътвежите му за другаря Сталин са опит да ми затвори устата.

Погледите ни се засрещнаха и аз окончателно разбрах, че съм прав. Направих опит да се оплача от случващото се, но Локи говореше ли, говореше, при това думите, излизащи от устата му, ставаха все по-дълги и по-дълги, така че бе невъзможно краят на фразата да бъде дочакан:

— Другарят Сталин сочеше това козленце с пръст, когато му дадоха да изпие отровата… Ха-ха-ха!

Сместа вече започна да действа и тройното „ха“ ми прозвуча като гръм.

Вампирите, жълто-черни в мъждукащата светлина, застинаха и се превърнаха в собствените си надгробни паметници.

— Bon voyage![2] — прогърмя гласът на Енлил Маратович и нещо се затвори — или очите ми, или капакът на ковчега, или всички заедно.

Стана тъмно и тихо.

Беше хубаво.

Нямаше нужда нищо да се променя.

Никога.

Нещо обаче пречеше на моето мрачно блаженство и аз бързо разбрах какво е. Беше дишането. По-скоро възникналите с него проблеми.

В края на всяко вдишване не ми достигаше въздух. Отначало едва-едва, но постепенно това усещане ставаше все по-осезаемо, като че ли носът и устата ми бяха затворени с найлонов плик и аз вдишвах и издишвах един и същ обем газ, в който всеки път имаше все по-малко кислород. Накрая стана непоносимо и аз почуках на капака, за да отворят и да проверят вентилацията.

Почукването не се получи. Изведнъж с ужас съобразих, че те може би вече са си отишли, оставяйки ме в транспортен контейнер, който е повреден или пък просто не е включен нормално. Проклет да е този традиционализъм. Опитвах се да произведа някакъв шум, но без всякакъв резултат — всичко в ковчега беше меко и еластично. Мисля, че извиках, но беше съмнително, че някой ще ме чуе.

Разбрах, че след няколко вдишвания окончателно ще се задуша, и в опит да намеря някакъв процеп, започнах яростно да движа ръцете си. Но капакът на ковчега беше плътно затворен и не се напипваха никакви процепи.

Помислих си, че вероятно са решили да ме очистят по заповед на Великия прилеп и че вече нищо не може да се направи. Прииска ми се да посрещна смъртта с ръце, положени на гърдите. Вдигнах ги, доколкото позволяваше тясното пространство над мен, и изведнъж открих над слънчевия си сплит метален кръг — съвсем малка цилиндрична издатина с размера на тапа за бутилка. Краищата му бяха назъбени като връх на кула в английски замък. Опитах се да го обърна и се получи. Раздаде се тих шум и въздухът изсъска — или входящият, или изходящият от ковчега. Чак тогава забелязах, че до този момент съм крещял. Засрамено замълчах.

Завладя ме спокойствие — дори се отпуснах. Разбрах, че едва не станах жертва на паниката. Впрочем, ако придружаващите ме господа ме бяха предупредили за тази ръчка, вместо да обменят информация за последните минути на толкова обичания генералисимус, паниката можеше да бъде избягната.

Отваряйки капака, аз седнах в ковчега. В залата бе абсолютно тъмно — икономичните ми изпращачи бяха изгасили всички свещи. Явно бяха излезли от залата веднага щом капакът след мен се затвори — без излишни сантименталности. За щастие, в джоба на сакото ми имаше запалка.

Вдигнах я високо, щракнах и изведнъж изпитах втори пристъп на страх, дори по-силен.

Аз бях на друго място.

Ковчегът бе поставен в ниска сводеста гробница. Това, че става дума за гробница, бе ясно от пръв поглед — наоколо имаше други ковчези.

Без значение колко зле се чувствах преди три минути, ми се прииска незабавно да се скрия в ковчега и съм сигурен, че именно така бих постъпил при работеща вентилация. Но току-що преживеният страх, че се задушавам, се оказа по-силен.

Липсата на кислород все още даваше знаци за себе си — пред очите ми плуваха жълти кръгове. С горчивина си помислих, че по-скоро никой не се е гласял да ме убива, а просто Локи е решил според руския обичай да открадне известно количество баблос и не е изчислил последствията… Или пък обратното — всичко е премислил и е решил, че няколко минути агония в затворения ковчег е напълно приемлива цена за няколко секунди лично щастие. Никакво държавническо мислене. Това можеше да се смята за последен урок от ментора към ученика. Впрочем, както ме беше учил същият този Локи, вампирът трябва да пресича враждебността още в зародиш, а обзелите ме чувства попадаха именно в тази категория.

Изчаках запалката да изстине и пак я запалих. Вече бях спокоен достатъчно, за да мога да разгледам внимателно. Освен моя в гробницата имаше още четири ковчега. Всеки стоеше на отделен постамент, примерно на височина от половин метър. Три от ковчезите бяха еднакви — заоблени, със светли букви X, L… Да, не грешах. Луи Витон[3]. Ковчезите бяха толкова елегантни, че приличаха на скъпи чанти за тенис. Четвъртият беше камуфлажен, с груба правоъгълна форма и два пъти по-голям от моя. Military style. Според моя вкус той изглеждаше най-стилен. Този ковчег беше най-накрая. Моят беше до него — между него и спортното трио.

Пръстите ми отново пламнаха и аз потънах в мрак.

Досетих се, че не съм в моргата и дори не съм в Москва. По-скоро вече бях пристигнал на мястото и наоколо си виждах транспортните средства на другите. Бях дошъл на себе си, така да се каже, в авариен режим — преди тях. А това означаваше, че посвещението, за което говореше Енлил Маратович, вече е станало… Много добре. Но защо само аз се събудих? Може би всички останали сега изпитват същото като мен?

Сякаш в отговор на своите мисли изведнъж чух едва различими скрибуцащи звуци. Долавяха се от тази страна, където се намираше камуфлажният ковчег. Веднага си представих окървавени нокти, които драскат от вътрешната страна на капака. Отново запалих запалката, излязох от превозното си средство и приседнах до военния ковчег. Върху него не се виждаха никакви копчета или бутони. Деликатно почуках по капака. Отвътре в отговор веднага се чу почукване — бързо и както ми се стори, изплашено. Опипах капака. Отстрани имаше малка издатина, за която можеше да се задържат палците.

— Секунда! — казах и с все сили вдигнах капака нагоре.

Ковчегът помръдна и аз се изплаших, че ще го преобърна, но капакът се отвори и меко се отблъсна встрани на пантите.

Ковчегът беше двуместен, но в него имаше само един пътник, когото успях да съзра миг преди запалката ми да угасне от предизвиканото въздушно течение. Беше късо подстригана девойка с тениска и шорти. На мястото на втория пилот лежаха сгънато килимче за йога и средно голяма раница. Тъкмо се канех отново да щракна със запалката, когато изведнъж едни твърди и силни пръсти ме хванаха за гърлото.

— Ти наруши съня ми — чу се тих глас. — Това беше грешка и сега ще си платиш за нея. Ще изсмуча твоята червена течност до дъно!

От изненада изпуснах запалката. След миг до лицето си усетих дихание и за секунда повярвах, че тя действително ще ме ухапе за гърлото. Но девойката така щастливо се засмя, че страхът ми веднага изчезна. А след това ме целуна по бузата.

Отдръпнах се от устните й, все едно бях ударен от ток. Това я накара да се разсмее още по-силно. Тя размърда пръстите си и каза:

— Запали светлината.

— Къде е?

— Навярно на стената.

— Сега…

Наведох се и пипнешком започнах да обхождам каменния под. Запалката я нямаше.

— Чакай — каза тя. — Аз сама.

Мина по-малко от минута и под тавана на гробницата светна електрическа лампа. Отново видях девойката, облечена с тениска и шорти. Сега тя стоеше до стената, а на очите й имаше малки очила за нощно виждане, подобни на два напръстника. Когато светна, тя ги свали и ги пъхна в джоба. Действително беше подстригана почти до голо — бяха щръкнали съвсем къси косъмчета в пясъчен цвят, открояващи се върху загорялата й глава. Бях виждал много дамски прически, но не бях свикнал с подобен радикализъм.

— Здравей, кръвопиецо — каза тя. — Благодаря ти, че ме събуди.

— Аз? Да съм те събудил? Ти дращеше, когато излязох — отговорих аз. — Помислих, че имаш нужда от помощ.

— Ти стенеше из цялата гробница. Като че ли те душат. Какво се случи?

— Задушавах се.

Тя се приближи до моя ковчег и погледна вътре.

— Уха! Скъпа играчка… Вентилационната ти решетка е затворена, момче. Пристигнал си в подводен режим.

— В подводен режим?

— Ето тази ръчка привежда ковчега в херметически режим.

— Никак не разбирам от ковчези — отбелязах с аристократичен хлад. — Така ме опаковаха.

Тя обърна нещо в ковчега ми.

— Сега можеш да спиш спокойно. Вентилацията е отворена. Ти се казваш Рама, нали?

— Ти ухапа ли ме?

Момичето учудено повдигна вежди.

— От къде на къде — възрази то. — Просто те целунах по бузата. При нас така правят при запознанство.

— Откъде знаеш, че се казвам Рама?

— Видях снимката ти в програмата. Сложиха те в последния момент.

Въобще не съм виждал никаква програма.

— Казвам се Софи — каза тя.

Ръкувах се с нея. „Софи. Защо «Софи»? Това не е ли божествено име?“

— Идва от „София — Божия премъдрост“. Едно от лицата в християнската троица, нещо такова…

— Четеш ли мисли, Софи?

— Не. Просто общувам много с вампири. Първата им мисъл винаги е — ухапала ли съм ги, или не? Втората — „защо Софи“?

Тя огледа гробницата.

— Съжалявам за екзалтацията. Просто съм ужасно щастлива. Толкова се радвам, че съм тук. Мечтаех за това през последните пет години…

Помислих си, че окончателно изпуснах момента, когато в отговор бих могъл невинно да я целуна. Приближавайки се към трите затворени ковчега, тя внимателно ги огледа.

— Ясно — каза. — Французи. И тях ги видях в програмата. Там не беше написано, но съм сигурна, че са телетъбиси[4]. Сто процента.

— Телетъбиси? — повторих аз. — Нещо като „жабари“[5]?

Тя се намуси, все едно бях направил гаф.

— Не. Това няма отношение към националността. Те са медиуми демонстранти. Това е нова професия, само на петдесет години. Те не са точно гмуркачи, но тренират с нас.

— Ти откъде знаеш, че са телетъбиси?

— Защото са трима и са заедно. Те винаги са трима. Най-често вземат братя. По възможност да са еднояйчни близнаци. Струва ми се, че ги създават специално чрез сурогатна майка.

— А те какво правят?

— Показват на другите какво ние виждаме в лимбо.

— В кое лимбо?

Тя ме погледна учудено.

— По-различни ли са?

— Не знам — каза тя. — Изпратиха ме тук най-неочаквано. Въобще не знам. Извинявай.

— Нищо. Тук всичко ще ни обяснят.

— А колко души участват в програмата?

— Бяха шестнайсет кандидати. Останаха петима.

Искаше ми се да попитам къде тогава са се дянали останалите единайсет, но се изплаших, че пак ще демонстрирам невежество. Не ми се искаше да ме сметне за пълен глупак, затова реших да не затъвам с въпроси.

— Да събудим телетъбисите? — предложих аз и посочих ковчезите.

— Защо? — попита Софи. — Няма да е вежливо. Не са те молили.

Тя погледна часовника.

— 23,30. Събуждане утре сутрин. Мисля около девет. Не искаш ли да се разходиш из замъка? Сега тук няма никого.

— А може ли? — попитах аз.

— Не бива — отговори тя. — Но след като вече си ме събудил… Идваш ли?

Аз кимнах.

София отиде към вратата и внимателно я дръпна към себе си. Вратата се отвори със скърцане. Зад нея беше тъмно.

— Това сега е превърнато в музей — отбеляза тя. — А някога той наистина е живял тук…

— Кой „той“?

— Дракула…

Тя пристъпи в тъмното и аз я последвах. Озовахме се на каменна стълба, чиито стъпала трябваше да откриваме с докосване при всяка стъпка. Тъмнината беше много романтична. Представих си как нещо ще ни изплаши и как тя в ужас ще се притисне към мен… Или аз към нея. Но изведнъж тя запали фенер.

Накрая на стълбата имаше още една врата. Софи я отвори и аз видях дълъг коридор под висок сводест таван. Там беше светло. Сивата дневна светлина падаше от прозорците, зад които нямаше никакъв изглед. Виждаше се само каменна стена, покрита със сива мазилка, на около метър от стъклото. Така изглежда светът от полуподземието. Коридорът наистина наподобяваше галерия в музей — на стените му висяха картини и разни предмети.

— Още е светло — отбелязах аз, кимайки към прозореца. — Ти сигурна ли си, че сега е 23,30?

— Това е фалшива светлина — уточни тя. — Целият замък е под земята. Той няма стени, Рама. Само коридори… Такива прозорци има на всеки етаж. И стъклописи. Тук има много стъклописи.

— Откъде знаеш?

— Ето, виж — каза тя и посочи най-близката до нас картина. На картината беше изобразен замък, издигнат върху хълм, с множество кули и кулички от бял камък над покриви с алени керемиди. Това не беше стара феодална крепост, а по-скоро голяма manor house[6], украсена с много архитектурни излишества.

Най-интересни ми се видяха прозорците — на ниските етажи те бяха скрити в нещо като каменни подземни джобове, а за светлината беше оставен само малък прорез горе. Именно това видях на стената пред себе си. На горните етажи прозорците бяха обикновени, но вместо стъкла имаше стъклописи.

Над кулите на замъка се развяваха знамена — дълги и тесни като змийски езици. На една от стените на първия етаж, недалеч от входа, беше нарисуван червен кръст с надпис „you are here“[7]. Честно казано, това би бил най-обикновен замък, ако го нямаше един детайл. От стените на зданието, от различни страни, излизаха тънки клони, които завършваха с нещо подобно на къщички за птици с прозорци от цветно стъкло. Тези къщички висяха в пустотата. Изглеждаха ажурно и в същото време нелепо: беше ясно, че такъв дълъг клон не може да удържи на края си подобен масивен куб. Поради тази причина замъкът приличаше на сюрреалистично дърво с нисък, дебел ствол.

— Ние сме на първия етаж — каза Софи, — тоест в най-дълбокото. Целият замък е под земята. А тези клони са подземни коридори. Красиво, нали?

— Можеха да го построят и над земята.

— Тогава замъкът нямаше да бъде таен — отвърна тя. — Нима можеш да скриеш цял замък? Сега такъв не можеш да скриеш дори в Амазония. Всеки сантиметър се вижда на Google Maps…

— А къде се намира той?

— За това не е прието да се говори. И аз самата точно не знам. Това е строго пазена тайна.

Реших да не проявявам излишно любопитство.

— Но това е само подземие — уточних аз. — А на мен ми говориха за въздушен замък.

— Правилно са ти казали — отговори Софи. — Това е подземен въздушен мехур, при това е в такава форма, каквото се вижда на тази картина. Истински въздушен замък. Ако помислиш три минути, ще стигнеш до извода, че други такива въздушни замъци не съществуват…

Двамата направихме още няколко крачки в галерията.

— А, ето го и него — благоговейно произнесе Софи.

На стената се виждаше стъклена репродукция на стара фотография — дагеротип. Беше портрет на джентълмен в дълъг черен сюртук, седящ до масичка с чаен сервиз. На пода до него бе поставен цилиндърът му. Джентълменът напомняше френския писател Стендал — имаше същата черна, тънка брада.

— Не си го представях така.

— Истинският му облик не се афишира — каза Софи. — Него даже го превърнаха в трансилванец, макар че е роден в Лондон.

— Защо? — попитах аз.

Тя вдигна рамене.

— Политика. В масовото съзнание Лондон не бива да е символ на вампиризма. Твърде сугестивно е. Ситито ще бъде против.

— Името му като че ли не е английско.

— Дракула е прякор. Неговото вампирско име е Dionysus. На руски е Дионисус.

— Дионис — поправих я аз.

— Да. Приятелите вампири го нарекоха „Dionysus the Oracular“[8] заради присъщата му интелигентност и възвишената му натура. Той не се обиждаше и даже сам се подписваше така в техните албуми. Понякога изписваше само „D. Oracular“. Халдеите превърнаха шеговития му прякор в трансилванска фамилия. А самият мит бил пренесен, така да се каже, в нежното коремче на Европа…

— Откъде знаеш всичко това? — попитах аз.

— Отдавна се интересувам от Дракула. Его го пак. Виж…

На стената висеше изрисуван с маслени бои портрет на същия този господин, само че в друг ракурс. Дракула беше със съвременен костюм — или почти съвременен, такива навярно са носили в средата на миналия век. Стори ми се, че поради костюма тук той приличаше не на Стендал, а на Шон Конъри в ролята на Стендал. При това на младия Шон Конъри, гримиран като стария Стендал. Между старата фотография и масления портрет имаше дистанция от минимум сто години — но Дракула бе почти един и същ, само дето в брадата му се бяха появили няколко сиви косъмчета.

По-нататък на стената висяха няколко скици, направени с молив или въглен и защитени с голямо прозрачно стъкло. Рисунките изглеждаха много стари. Хартията бе пожълтяла от времето; на някои листа имаше петна и кръгли следи от халби или от чаши. Никак не се учудих, когато разбрах, че това са скици на някой си Леонардо. Учудих се, че Леонардо е рисувал такива странни неща.

Всички рисунки изобразяваха едно и също — полугол древен вампир с висока тиара, каквато носят индийските богове. Разбрах, че това е вампир, тъй като висеше с главата надолу, държейки се за напречната греда. Позите му бяха изключително сложни — приличаха на асани на индийските аскети. Освен това през гредата бе преметнат само единият крак на вампира, вторият или беше сгънат по подобие на „полулотос“, или пък скрит по най-невероятния начин. На една от рисунките едва забележимо бе изписана думата „Marro“.

— Какво има под шапката му? — попитах аз. — Тя залепена ли е?

— Прическа — каза Софи.

— Каква „прическа“? — не разбрах аз.

— „На главата на Мари“. Затова и не пада. По онова време са правили прическите, като са оплитали косите вертикално с шипове. Получавало се нещо като храм от собствените им коси. Вътре изработвали малък олтар от листа на цветя. А след това устройвали специална ганапуджа[9] и призовавали в храма някой бог…

— Кое е онова време? — попитах аз.

— Преди две хиляди и половина години. В Индия.

Нейните познания бяха впечатляващи. Може би и аз щях да знам толкова, ако като нея години наред бях мечтал да попадна на това място. Но само преди седмица дори и не знаех за съществуването му. А ето, тя знаеше…

Вече бях виждал следващата картина. Изобразяваше погребението на рицар, съпровождан в последния му път от множество опечалени господа с модни бради над кръгли дантелени яки. Погребваха същия този Дракула — само че този път той беше с голяма дупка на гърдите, над която висеше огромен син комар, изобразяващ душата. Когато забелязах комара, си спомних къде го бях виждал преди.

— Има такава фреска в хамлета на нашия главен, казах аз. — Само че на цялата стена. В кръг.

— Това е от Кръглата стая — отговори Софи.

— А какъв е този син комар? Душата?

Софи се засмя.

— Е, Рама. Каква душа може да има Дракула?

— А тогава какво е?

— Това, което е „вместо“.

Реших да не питам какво притежава вампирът вместо душа — въпросът ми можеше да й се стори глупав. Още повече че отговорът сигурно щеше да се окаже някакъв дискурс. Друго ми беше интересно — как така Дракула, доживял до средата на миналия век, се е изхитрил да умре в средновековна Испания. Този въпрос ми беше на езика, но ето че видях следващата картина.

Тя пак изобразяваше погребението на Дракула.

Този път обаче Дракула беше облечен като мексикански каубой. Лежеше в открит ковчег, а на гърдите му имаше черно сомбреро, осеяно по краищата с малки оловни черепи. И на тази картина изпращачите бяха индианци, носещи с бойна стъпка револвери върху кадифени възглавници и някакви огромни ордени с множество искрящи брилянти. Един особено тържествен индианец вървеше отпред пред ковчега и държеше румен младенец. Над гърдите на мъртвия Дракула нямаше комар. Затова пък комарът кръжеше над младенеца. По същия начин както на предишната картина, само че беше червен.

— Пак е от Кръглата стая — каза Софи.

Нейната осведоменост започна да ме потиска.

— А каква е тази Кръгла стая? — попитах.

— По-рано тя се намираше в най-високата кула на замъка. Там беше кабинетът на Дракула. А после се пръсна.

— Пръснала се е?

— Да. Въздушните замъци не се рушат. Те се пръскат. Понякога на части. Случвало се е изведнъж да се пръснат изцяло.

— Тези фрески бяха ли на стените? — попитах аз.

— Не — каза Софи. — Някога те се проектираха на стената. Две или три бяха съхранени на фотографии. Тях просто ги прерисуваха с бои…

В този момент някак си си спомних дома на Енлил Маратович. Отличаваше се от замъка на Дракула по дълбочина и по форма, но като цяло там владееше същата подземна пустота. Само дето нашите вампири наричаха неговото жилище голяма землянка. Явно землянката беше роден вариант на въздушния замък. Картината с мексиканското погребение беше последната — по-нататък галерията стигаше до затворена врата. Няколко пъти Софи натисна бравата, но вратата не се отвори.

— Да се връщаме — предложи тя. — Докато не са ни хванали.

— А какво ще стане, ако ни хванат? — попитах аз.

— Нищо хубаво. В замъка на Дракула не разрешават да се разхождаш току-така. Страхуват се, че може да се срине. Като Кръглата стая.

На сбогуване аз още веднъж разгледах картината с индианците и червения комар.

— А това как се е проектирало на стената?

Софи нищо не отговори и аз реших, че моите въпроси са й омръзнали. Но когато се върнахме в гробницата, тя каза:

— Относно Кръглата стая. На теб наистина ли ти е интересно?

Аз кимнах.

— Разполагам с някаква информация…

Софи отвари капака на своя гроб, хвърли на дъното му раницата и килимчето за йога, легна вътре и ми щракна с пръсти, канейки ме да вляза при нея. Помислих си, че ще се окажем много близо един до друг. Тоест съвсем…

Приближих се до нейния ковчег и с неособена ловкост легнах до нея. Мястото беше достатъчно. Софи се усмихна и затвори капака, който безшумно прилепна като врата на луксозен автомобил. Чувствах топлината на нейното рамо. Чувах дишането й. Можех да лежа в тази жива тъмнина цяла вечност. Но това нямаше как да се случи. Вече го знаех.

— Информацията в препарата ли е? — попитах аз.

— Просто файл.

— Къде?

— Ето тук.

Точно пред лицето ми светна монитор. Беше таблет, вграден в капака на ковчега. На него се появи странен символ — червено сърце с дупка като черна звезда. Обърнах глава и видях лицето й.

— Сега сме съвсем близки същества — казах аз.

Тя нищо не отговори. Вдигна ръка към екрана и започна да шари с пръсти по него. Не гледах екрана, а смръщеното й лице, осветено от синята светлина.

— Чети.

Преместих погледа си към екрана. На него имаше текст.

На това място се намираше кръгла стая, която той използваше за тайните си опити и изследвания. В нея имаше много прекрасни и неразбираеми за случайния посетител неща. Но любимата му играчка беше вълшебната лампа, която светеше най-ярко. Тази лампа притежаваше сложна механика; задействаше се чрез стоманена пружина и можеше да показва на кръглата стена движещи се картини.

Дракула палеше лампата, за да изпита мъдростта на своите гости. Тогава на стената се появяваха неговите изображения. Картините бяха три вида — Дракула като Младенец, като Мъртвец и като Зрял мъж. Там, където беше изобразен като Младенец, над него летеше червен комар. Където беше Зрял мъж, комарът беше зелен. А където бе Мъртвец — син.

Имаше сцени от най-дълбока древност и на тях Дракула бе увит в кожи и обграден от троглодити. На други пък — от по-малко далечни дни, той се появяваше със златен венец сред царете на Атлантида. Беше изобразен като рицар, разбойник, монах, убиец и светец, мъж и жена. В миналото, настоящето и бъдещето, сред щастие и тъга.

Тези картини започваха все по-бързо и по-бързо да трептят на стената и в един момент изображението ставаше неуловимо. И тогава ясно се открояваше огромният пулсиращ комар, който, променяйки цвета си, летеше из цялата стая. Анимацията беше толкова съвършена, че някои припадаха.

Дракула разпитваше всекиго за видяното.

„Тук са миналите и бъдещите ти животи, графе — обикновено отговаряха гостите. — Тук ти си такъв, какъвто си бил в древността и какъвто ще бъдеш в бъдещето.“

Дракула уточняваше, че в лампата е запечатан един ден от живота му и дори малка част от деня. Когато гостите питаха какъв е този странен и прекрасен ден, Дракула отговаряше, че това е най-обикновен ден и че такива са всичките негови дни.

„Ти вероятно днес не си излизал от подземието и си опитал твърде много червено, графе“, говореше тайно, неразбираемо за хората и иносказателно един учен вампир. На това Дракула само се смееше и отговаряше: „Ти моята гатанка не си я разгадал и надали някога ще я отгатнеш“. Случваше се някой да разгадае гатанката. Тогава Дракула го отвеждаше в своите покои и водеше с него беседа за висшето и тайното.

По-надолу имаше картина с погребението на рицаря Дракула. Още по-надолу — квадрат, предназначен за видеоклип, но той беше черен и празен.

— Какво е това видео? — попитах аз.

— Тук трябва да има реконструкция — каза Софи. — Как би изглеждал полетът на този комар. Още не съм го направила.

— Откъде е текстът?

— От „Спомени и размисли“.

Това заглавие ми беше познато — специално устройство в моя хамлет ми рецитираше цитати от този труд, когато трябваше твърде дълго да вися с главата надолу.

— Това не е ли книга на самия Дракула? — попитах аз.

— Не — отговори тя. Това е книга със спомени за Дракула. Има и сборник с негови изказвания. Макар че не е доказано Дракула да е казал всичко това. Именно тези цитати се наричат „Размисли“. А „Спомените“ не са съхранени изцяло. Нито на хартия, нито в препаратите. Има само няколко части от тях. Странно, нали?

— Смяташ, че някой нарочно ги е унищожил?

Тя кимна.

— Кой?

— Вампирите. За да скрият истината за Дракула.

— Защо?

— Защото всъщност той съвсем не е бил онова самодоволно конте с остър език, за какъвто го представя нашата политическа митология.

— И след това са измислили цитатите?

— Част са измислени, част не — уточни тя. — Но едно е ясно — скрили са от нас истинския му живот и истинските му мисли.

— Защо?

— Направиха го главен идеолог на вампиризма. Така да се каже, основният теоретически стълб. Но в действителност той… Как да се изразя по-меко… Той беше дисидент. При това радикален.

— Толстоист?[10] — попитах аз.

— Толстоисти? Кои са те?

— Тези, които пият червена течност вместо баблос — поясних аз. — Опрощават ги.

— Не. Много по-радикален.

— Какво — попитах аз мрачно, — да не е ял мозък?

— Пфу — възмути се Софи. — Сега вече ще те изгоня оттука.

— Извинявай — отвърнах. — Не знам нищо за Дракула. У нас в Русия малко говорят за него. Само го цитират. А в какво се е състояло… хм, неговото несъгласие с партийната линия?

— Казват, че искал да освободи хората. И вампирите също.

Аз се засмях.

— Невъзможно е хората да бъдат освободени. В дискурса се обяснява защо.

— Невъзможно е — съгласи се Софи. — Но в тази невъзможност има една много малка възможност. Като златна жила в скалата. И Дракула я е намерил. Така поне смятат някои…

— И ти ли? — попитах аз.

— Искам да намеря истината — обясни тя. — Заради Дракула. Вярвам, че той я е открил.

— И къде искаш да я намериш? На дъното на морето?

— Защо на дъното на морето?

— Та нали ние сме гмуркачи. Между другото, как ще се потопим? От катер или от кей? Или тук има специален подземен басейн?

Софи обърна глава към мен.

— Ти какво? — попита тя, гледайки недоверчиво към мен.

— Как какво? — учудих се аз. — Нали се учим да бъдем гмуркачи?

— И мислиш, че гмуркачите се потапят във водата?

— На мен нищо не ми обясниха — казах не без тъга в гласа си. — Просто ме изпратиха тук. Като на каторга. А къде се потапяме?

Тя поклати глава.

— В смъртта, Рама. Ние се потапяме в смъртта.

Аз потреперих. Думата някак си ме изплаши. Макар че, лежейки в ковчега, а и в подземната гробница, беше смешно да се плаша от каквото и да било. Още повече, когато до теб лежи такава мила девойка… Дори не се замислих какво означава да се потопиш в смъртта. Много повече ме вълнуваше как ще завърши това съвместно лежане в ковчега. Софи сякаш прочете мислите ми.

— Добре — каза тя, — прибирай се. Утре ще е труден ден, трябва да си починем.

— При теб е толкова уютно. За пръв път виждам такъв голям ковчег.

— Size matters — усмихна се тя. — Sometimes[11]. Но ти наистина трябва да си ходиш. Знам нещичко за тукашните порядки. През нощта ни карат да спим. А след това разнасят ковчезите по стаите. Ще се получи неловко, ако твоят е празен. Ти не си Иисус. Ти си Рама.

Разбрах, че е безполезно да се спори.

— Лека нощ, Софи.

Излязох от ковчега й и се пъхнах в своя. Затваряйки капака, няколко пъти вдишах дълбоко. Вентилацията работеше. Облегнах се на възглавницата и си повторих странните думи: „потапяме се в смъртта…“. Какво можеше да значат те? По някаква причина бях сигурен, че нищо страшно не ме чака. Ако наистина беше така, това зловещо нещо щеше да бъде наречено с някакво захаросано розово клише. Именно розово, да. Изпълнено с някакъв тайнствен ужас. „Розови очила…“ Които навярно вече е невъзможно да бъдат свалени. Или както англичаните го наричат с още по-страшното „а bed of roses“[12].

Моят ковчег беше мек и уютен и вътре бе съвсем тихо. Чувствах се защитен от земните напасти. Беше ми хубаво. Помислих си за Софи, която спеше на няколко метра от мен. Някак си си спомних безобразната руска частушка, която започваше с думите „виждам — девойка в ковчег…“[13]. Изкашлях се от смущение. След това, за да се заема с нещо, започнах да броя ударите на сърцето си и даже не забелязах как ковчегът ме унесе в топлото и щастливо небитие.

[1] Руската държавна библиотека, която се намира в центъра на Москва и е една от най-богатите в света, от 1925 до 1992 г. е носела името на В. И. Ленин. — Б.пр. ↑

[2] Приятен път (фр.). — Б.р. ↑

[3] Луи Витон — френски дизайнер и предприемач, изработвал луксозни куфари и сандъци за пътуване в средата на XIX век. — Б.пр. ↑

[4] Британски анимационни герои, наподобяващи кукли с антени. — Б.пр. ↑

[5] Обидно название на италианците. — Б.пр. ↑

[6] Господарска къща в имение (англ.). — Б.пр. ↑

[7] Вие сте тук (англ.). — Б.пр. ↑

[8] „Oracular“ (лат.) — пророчески, загадъчен, отнасящ се към оракула. — Б.а. ↑

[9] Тибетска ритуална жертвоприносителна практика. — Б.р. ↑

[10] Толстоизъм — социално-религиозно учение и движение на християнска основа, възникнало в Русия през XIX век. Негов основател е руският писател Л. Н. Толстой. — Б.р. ↑

[11] Размерът има значение. Понякога. (Англ.) — Б.а. ↑

[12] Легло от рози (англ.). — Б.а. ↑

[13] „Вижу — девушку в гробу,/ Я пристроился — ебу./ Дело интересное./ Царство ей небесное./ Нравится, не нравится/ Спи, моя красавица.“ (Вариант на частушка от групата с нецензурно-некрофилска тематика.) — Б.р. ↑

THE HARD PROBLEM

Събудиха ме звуци на орган.

В началото бяха тихи, постепенно станаха по-силни, а накрая ми се стори, че ковчегът ми лежи сред свирещи клаксони. Махнах капака и музиката веднага спря.

Вече не бях в гробницата.

Намирах се в стая, подобна на килия в средновековен манастир. Имаше островръх прозорец с висок витраж вместо стъкло. Стъклописът приличаше на миниатюра от старинен ръкопис и изобразяваше коленичил млад човек в синя роба. Над него кръжеше черен прилеп, от който излизаше жълто сияние. Всичко това беше в неправилна перспектива, както е присъщо на църковното изкуство.

През стъклописа в стаята влизаха жълти, сини и червени лъчи. Зад прозорците, изглежда, бе слънчев ден, но аз вече знаех, че слънцето е фалшиво.

Обзавеждането на стаята беше спартанско. До стената под витража имаше маса с големи блюда, покрити с конусовидни капаци — точно както ги поднасят в хотелите. В близост до тях се виждаше набор от алхимически прибори, които не бяха предназначени нито за хранене, нито за търсене на философския камък или пък, помислих си аз с тъга, за търсене на философския камък в храната.

До стената имаше библиотека, където тъмнееха томове със златни букви на гръбчето на кориците (май бяха някакви стари медицински книги на латински). Те бяха така подравнени, че библиотеката и кориците изглеждаха като изработени от едно и също парче дърво (интересно е, че за цялото време, прекарано там, така и не се опитах да проверя това).

Моят ковчег се намираше в малка ниша. В стаята нямаше никакво друго легло. Явно на вампира се полагаше да спи именно там. Но аз спах добре, така че тази перспектива не ме плашеше. Излязох от ковчега и отидох в банята. Там открих ново бельо и пълен набор от обувки и дрехи — черни кожени спортни маратонки, широки сини панталони и роба, наподобяваща тази, в която беше облечен юношата от витража. Само дето на гърба и на гърдите на моята имаше огромен надпис:

DIVER

В банята имаше всичко необходимо — сапун и шампоан, четка за зъби и дребни вещи за лична хигиена, опаковани в кутия с надпис „Vanity Kit“[1]. Все клечки за уши, както е казал Еклесиаст. Няколко минути отидоха за душ и други неща. Докато се приготвях, пробвах да облека синята роба. Тя се оказа моят размер, макар че на мен много не ми харесваше старомодната й кройка. Реших, че вече е време за хапване, и отидох до масата, за да видя дали под похлупака не ме чака закуска. Когато го вдигнах, видях квадратно листче хартия. На него ръкописно бяха изписани с лилаво следните редове:

Breakfast at 10:00

Classes at 11:00

follow the arrows.[2]

Погледнах часовника. Вече беше десет и четвърт.

В коридора срещу моята врата наистина висяха два знака със стрелки и пиктограми. На единия бяха изрисувани вилица и лъжица, кръстосани върху чиния и украсени с емотикон — широка усмивка. Този символ изглеждаше адски зловещо — по някаква причина наподобяваше череп и кости, от което би се възмутила не само смъртта, но и политическата коректност.

Втората пиктограма изобразяваше прилеп с блестящ ореол. Добре че видях подобна картина на стъклописа, защото иначе щях да реша, че това е шахид[3] в момент на самовзривяване. Под пиктограмите имаше стрелки, сочещи надясно. От тях всъщност нямаше нужда, тъй като вляво коридорът свършваше с вратата на моята стая.

Коридорът беше с овално напречно сечение, дълъг, заплетен и приличаше на дупка, измазана в различни нюанси към тавана. Скоро с него се съединиха три подобни коридора и той стана прав и широк. На пода се появиха каменни плочи, а на стената — щампи с хералдически знаци.

Най-накрая се добрах до голямата врата, зад която се чуваха гласове. На нея висеше вече познатото ми изображение на ухилената чиния. Дръпнах вратата към себе си. В първия момент ми се стори, че малката трапезария е пълна с хора. Събралите се бяха облечени по същия начин, както и аз. Всички маси бяха заети, а пред прозорчето, откъдето подаваха храната, имаше опашка. Но нещо не беше наред.

Накрая разбрах какво е.

Фигурите в сините роби бяха съвсем неподвижни — манекени или восъчни фигури (лицата и ръцете им изглеждаха доста реалистично). Невнятната глъчка на множество гласове, която чух в коридора, всъщност беше на запис. След това видях една ръка със син ръкав, която се вдигна от най-отдалечената маса. Беше Софи. Освен с униформената роба тя беше с бродирана шапка, сложен модел.

— Рама! Вземай закуската си и идвай.

На нейната маса седяха двама манекени и имаше само едно свободно място.

Отидох към прозорчето, откъдето подаваха храната. То беше ниско и тясно — като бойница за стрелба. През него се виждаха маса с чинии и няколко ръце — червени, подпухнали и съвсем не восъчни. Взех празна табла и я пъхнах в прозорчето. Червените ръце сложиха на нея чаша чай, вилица, лъжица, нож и три чинии — с пържени яйца, салата и мюсли с мляко. Опашката не възрази.

— Сядай — каза Софи. — Само се поздрави с французите.

— А те къде са?

Софи кимна към далечния ъгъл на залата. Видях трима млади мъже галски тип, които седяха на дълга маса в компанията на манекени. Те внимателно и, струва ми се, напрегнато ме наблюдаваха.

Отправих се към тяхната маса и те се изправиха, за да ме посрещнат.

— Ез — каза първият.

— Тар — каза вторият.

— Тет — каза третият.

— Рама — представих се аз, ръкувайки се.

Тримата много си приличаха, даже еднакво бяха подстригани — като таралежи, малко по-дълго от Софи. Ез беше по-нисък от другите или просто по-свит. Тар имаше голяма бенка на брадичката си, а Тет ми се стори възпълничък. Очаквах, че ще разменим няколко думи, но те веднага седнаха и отново се вторачиха в чиниите си. Върнах се при Софи и седнах на масата.

— За пръв път чувам такива интересни имена.

— Това са галски богове — отвърна Софи. Пълните им имена са Езус, Таранис и Тевтат. Обясниха ми, че на първия се принася жертва чрез обесване на дърво, на втория — чрез изгаряне в плетена кошница, а на третия — чрез удавяне в бъчва с вода.

— Ако реша да им принеса жертва, ще знам — казах аз. — Колко са необщителни!

— С мен говориха повече. Навярно решиха, че съм от тяхната компания, но съм по-голяма.

— Защо?

— Телетъбисите се бръснат до голо. Това е професионално.

— Защо?

— Контактът с електрода е по-добър.

Не попитах за електрода. Не ми се искаше непрекъснато да демонстрирам неосведомеността си.

— Но те като че ли не са съвсем без коса — отбелязах аз.

— Още не са се научили. После ще се обръснат.

— А ти също ли се подстригваш, за да установиш контакт с електрода? — попитах аз.

— Не. Само за красота. Не ти ли харесва?

Тъкмо се канех да й отговоря, че ми харесва, когато над главата ми пак гръмна орган и Софи каза:

— Бързо си дояждай. Време е да учим.

Учебната аудитория се оказа просторна и светла зала. Пред виолетовата дъска бе поставена маса. На двете странични стени имаше високи островърхи прозорци със сложни витражи, като на всяка страна, ако се вярва на играта на светлината, висеше по едно слънце. Поради тази причина получих световъртеж, който всъщност ми мина, когато обърнах погледа си към дъската.

Останалото пространство бе заето от грубо изрисувани чинове, на които седяха восъчни ученици в сини роби — същите като в трапезарията. Всеки от тях държеше в ръката си перо, а на чина лежеше цветна ученическа тетрадка. Някои манекени носеха старинни перуки с плитчици, бях виждал такива на старинните портрети.

В класа бяха останали малко свободни места. Два дълги чина на първия ред бяха празни. Ез, Тар и Тет седнаха заедно — явно мисълта за раздялата за тях беше непоносима. Софи седна на другия чин, а аз до нея. Времето минаваше, а преподавател не идваше. Галските богове тихо си разговаряха. Софи се задълбочи в малката черна книжка с кръстословици и след няколко минути вече започна да се обръща към мен за съвети. Много често не знаех отговора, но един път успях да помогна, обяснявайки, че „Prince of Thieves“[4] с девет букви не е Vlad Putin, както предположи тя, а Robin Hood. Това ме изпълни с интернационална културна гордост.

След десетина минути на вратата стеснително се почука.

— Entrez![5] — каза един от французите.

Вратата се отвори и в стаята влезе опърпан човечец в работен комбинезон. В ръката си държеше хартиена торба с надпис „CHARCOAL FOR GRILL“[6]. Познах тези червени, омекнали от горещата пара ръце — именно те ми поднесоха преди малко храната.

Още с влизането той се обърна с гръб към нас и започна да нарежда на поставката под дъската парчета жълт тебешир, който вадеше от торбичката. Помислих си, че това е местният прислужник многостаночник, който е решил да приготви нещата преди урока. Човечецът беше толкова грозноват и невзрачен, че след като го определих, той просто изпадна от полето на моето възприятие, макар че през цялото време бе пред очите ми. След това обаче до мен достигна гласът му. Прекалено странно говореше за чистач.

— Казвам се Ул. Мястото, където се срещаме, твърде много се различава от света, откъдето идвате. Някои вярват, че всеки от гостите тук е пред погледа на самия Дракула. Няма да коментирам това твърдение, но ви съветвам да се държите така, все едно то е истина. Дошли сте тук, за да издържите своя най-важен изпит. Сега си мислите, че той вече е минал. Мислите си, че сте undead. Но това не е така. Дребната риба още не е риба. Бъдете нащрек!

Ул направи пауза и огледа класа, а на мен ми се стори, че с еднакво внимание наблюдава както нас петимата, така и восъчните манекени.

— Какво означава undead? — попита той. — Означава, че всички останали, и хората, и вампирите с нисък ранг, в сравнение с вас са обикновени смъртни. Вие сте преодолели живота и смъртта. Направили сте крачка, за да преминете към нещо друго. Но това не значи, че с всеки от присъстващите ще се получи. Съвсем не е така. Не се отпускайте!

Очевидно предисловието приключи. Ул се обърна към дъската и написа на нея с големи готически букви:

[7]

— На младите вампири преподавам два предмета — продължи той, — дайвинг и маскиране. Няма да ви уча как да се маскирате, тъй като вие сте твърде самодоволни тъпаци. Ще ви уча само на дайвинг. Курсът ни ще продължи три дни — много е кратък. Но времето е достатъчно, за да научите най-необходимото. Останалото ще ви го разкажат вкъщи. Вампири сте и владеете много езици. Затова понякога ще преминавам от един на друг. Вие сте ми двайсет и третият випуск, така че не си мислете, че можете да ме изненадате. Но ако все пак пожелаете да ме изненадате, постарайте се да разберете поне половината от това, което ще ви разкажа. Ако нещо не разбирате, не се притеснявайте да ме прекъсвате и веднага да питате.

— Не трябва ли да се представим? — попита един от французите.

— Аз те познавам, Езус. И теб, Таранис. И теб, Тевтат. И вас, Рама и Софи. Документите ви вече пристигнаха. Затова и малко закъснях, трябваше да се запозная с препаратите. Сега вече всичко ми е известно за вас.

Той внимателно ни огледа, като спираше погледа си за две-три секунди върху всеки от нас, сякаш казвайки: „Знам, знам. И за това, и за онова…“.

Притежавах доста познания за вампирите, за да предположа, че той блъфира и съхранява душата си чрез здравословно неведение за нашите умове и сърца. В края на краищата това са двайсет и три класа…

— И така — започна Ул, — ние с вас сме вампири гмуркачи. Някой знае ли какво означава гмуркане?

Един от французите, Ез, даде знак.

— Аз знам. Това означава да правиш астрална проекция в отвъдното измерение.

— Тоест? — Ул вдигна вежди.

— Ами да излизаш от туловището в тънко тяло.

— Обясни по-подробно.

Ез стана от чина, отиде до дъската и нарисува човек, който лежи на легло. След това нарисува над него нещо, приличащо на привидение, и с тънка линия го съедини с лежащия на леглото човек.

— Ето — посочи той.

— Благодаря — кимна Ул. — Седни си. Много добре, че започна с това заблуждение. Ще ни бъде много по-лесно, ако го изоставим. Феноменът на така нареченото „напускане на тялото“, или както ти се изрази — „астрална проекция“, е известен на хората от векове. Струва ти се, че като че ли напускаш тялото си и се виждаш отстрани. По този начин мнозина пътешестват по света, посещават различни континенти и други планети. Това е разпространено преживяване. През 60-те години на миналия век се смяташе, че ако нито веднъж не ти се е удало да напуснеш своето тяло, е време да смениш дилъра. Макар че е достатъчно малко да се помисли, за да се разбере, че този опит е чиста вътрешномозъчна халюцинация, а не истинско излизане от тялото на някаква възприемаща субстанция.

— Защо? — попита Ез.

— Работата е в това — отговори Ул, — че светът, който се вижда при астралната проекция, не се отличава от този, който обикновено виждаме.

— А защо трябва да се отличава?

— Защото всичко, което виждаме, е резултат от електрохимични процеси в очите, съединителните нерви и мозъка. За да виждаме по човешки начин след напускането на тялото, трябва да вземем със себе си и очите. И мозъка. Ако можехме да възприемаме реалността с астралното тяло, то тогава главата и мозъкът нямаше да ни бъдат нужни и еволюцията нямаше с такова усилие да изобретява за нас фини, скъпоструващи инструменти. Именно поради тази причина няма нито един документиран случай, в който така нареченото „напускане на тялото“ да е помогнало на някого да се сдобие с ценна информация. Нито една от враждуващите армии никога не е изпращала астрални шпиони в чужд щаб. Само истински. По време на така наречената „астрална проекция“ човек не излиза извън пределите на собственото си тяло. Дори извън пределите на фантазията си. Сребърната нишка, която се вижда в такива случаи, е просто ехо от пренаталните преживявания. — Ул с дебел кръст зачеркна висящото над леглото привидение и остави тебешира на мястото му. — Забравете всички тези глупости. — Той ни огледа, преценявайки ефекта на думите си. — И така, всъщност къде и защо се спускат гмуркачите? Ние не се потапяме в астралния свят, както си мислят тъпаците от гламурния ешелон. Ние не се потапяме в електрическите спазми на собствените си неврони, както смятат умниците от зоната на дискурса. Ние потъваме в лимбо. Но преди да говорим за лимбо, трябва да разберем какво представлява нашето съзнание.

Изведнъж ми се стори, че долавям слаб мирис на тамян, идващ от комбинезона на Ул.

— За да не се оплитате в сребърни нишки и астрални проекции — продължи той, — най-напред трябва да разберете как са свързани мозъкът и съзнанието. Да започнем с човешките понятия… — Той се обърна към дъската и с няколко щриха нарисува човешко лице с очила: едновременно самодоволно и глупаво. — Най-смешното е, че от много години широката общественост вярва, че на науката това е известно. Е, повече или по-малко известно. Всеки човешки учен знае, че това не е истина, но медиите поддържат у хората тази увереност, и то съвсем лесно. Достатъчно е веднъж в годината да покажат по телевизора някакъв голям томограф и няколко шарлатани в бели халати. Или многоцветна компютърна мултипликация, представляваща разрез на мозъка, както се казва сега — brain porn. В резултат на това свободните цивилизовани хора са убедени, че в днешния живот остава неразгадана само една загадка — откъде да вземат пари…

Ул се приближи към нашия чин.

— Защо това е така, Рама?

— Баблос — изръмжах аз.

Ул ме потупа по главата.

— Именно. Тъй като хората бяха въведени от нас в чисто утилитарните форми, целта на техния духовно-мисловен процес не е познанието за истината, както казват техните учени, и дори не „животът, изпит до дъно“, както твърдят гламурните им идеолози, а изработването на възможно най-голямо количество агрегат „М5“ под формата на излъчвания, които може да бъдат уловени от Великия прилеп. Не е в наш интерес хората да осъзнаят реалното положение на нещата, поставяйки по този начин под заплаха съществуващия порядък. Затова втората сигнална система, с която вампирите оборудваха техните мозъци, притежава специално вградени предпазни бъгове. Именно те правят невъзможно за хората познанието за истината, което е достъпно само за висшето същество.

— Какво представлява втората сигнална система? — попита Ез.

— Това е езикът, на който хората говорят и мислят.

— Кой именно?

— Всеки. Всички езици, въпреки очевидното разнообразие, са различни версии на един и същ код. А кодът е направен така, че компютърът винаги да е бъгнат. Разбирате ли? Самото естество на тяхното мислене неизбежно предизвиква в съзнанието грешна и груба картина на света, която още в детството им връзва ръцете и краката. На човека не са му нужни три бора, за да се заблуди — достатъчни са му две съществителни. Например „субект“ и „обект“. И колкото повече хората спорят за думите, толкова по-дълбоко затъват в тресавището, което сами са създали. Такива именно са капаците, които всеки от тях слага на очите си от момента, в който започне да говори и мисли.

— А какви бъгове има в езика? — попита един от французите.

— Много са. Толкова, че е по-добре езикът да бъде възприеман като един голям бъг, от който те нищо не виждат. Учените, даже най-умните, поставят проблемите и формулират откритията си чрез код, който така е устроен, че да направи невъзможно откриването на истината. Хората могат само да проектират изкривяванията, присъщи на езика.

— Къде?

Ул широко разпери ръце.

— В микро– и макрокосмоса. В резултат на това фундаменталната грешка на тяхното мислене става или по-голяма, или по-малка в зависимост от мащаба, който сами са избрали. Но тя никога не изчезва напълно. Тя винаги се наслагва върху това, което виждат. Накъдето и да се устреми техният ум, те винаги ще се изправят пред една и съща непреодолима пропаст, непосилна за тяхното мислене поради това, че самото то я създава.

— А вампирите могат ли да я преодолеят? — попита Софи.

Ул вдигна палец.

— Вампирите не се опитват да преодолеят пропастта. Те живеят в нея. Това е нашият дом, ние сами сме го построили на такова място, че никой да не може да ни безпокои. Рама, това прекалено сложно ли е за теб? Ти разбираш ли това, за което говоря?

В гласа на Ул прозвуча такава загриженост, че ми стана неловко. Въпросът подсказваше, че ако аз съм го разбрал, то останалите са го разбрали преди мене. Най-обидното беше, че той като че ли не искаше да ме обиди. Аз почервенях и кимнах.

— Тази пропаст — продължи Ул — възникна у хората по пътя на тяхното самопознание, когато се опитаха да разберат по какъв начин в резултат на работата на собствения им мозък възниква светът, който познават. Патовата ситуация, в която се оказаха, беше наречена hard problem. Това е стандартният бъг на тяхното мислене, който им се струва неразрешима загадка. Знаете ли какво е това?

Аудиторията отговори с мълчание.

— Ще го изложа съвсем накратко. Хората знаят, че затварянето на невронните пътища в кората на главния мозък по определен начин е свързано с мислите. Известна им е даже локализацията на техните преживявания — какви усещания съответстват на активността на различните зони на мозъка. Например възбуждането на невроните в дадена област съвпада с преживяването на червения цвят. Дотук всичко е просто. Hard problem се появява тогава, когато те се опитват да обяснят как електрическата активност, която различните устройства фиксират, се превръща в субективно усещане. Това е, което хората наричат qualia — вътрешно преживяване. Както знаем, тази дъска е черна, а бузите на Рама — червени…

Помислих си, че ако още веднъж се опита да ме потупа по главата, ще… Е, разбира се, няма да го напсувам. Но ще дам да се разбере, че вече не сме в училище.

— Това не е възможно да се обясни — призна Ул. — Работата е там, че има непреодолима качествена пропаст между нашето възприятие за червеното… Добре, Рама, добре, не такова като на твоите бузи, а такова като на динята, мака или домата… и електромагнитните колебания в мозъка, които фиксират томографа. Как, къде и защо електрическият разряд става червен цвят, който ние виждаме? Никой от хората не знае. Понякога даже спорят може ли да се твърди, че червеното за един човек е същото като червеното за друг. Уверено може да се твърди, че в подобни ситуации хората използват една и съща дума.

Помислих си, че наистина не знам дали червеното за мен е същото като за Софи. Ами ако тя го вижда като синьо?

— Вампирите разбират порочността на човешкия подход — продължи Ул. — Тя е свързана с грешка, която е толкова фундаментална, че изобщо не може да бъде обяснена на хората. Те смятат, че мястото, където става преживяването на червеното, зеленото и синьото — това е техният мозък. Но мозъкът е просто телеграфно-шифровъчно устройство. Той изпраща кодирани запитвания „червен, зелен, син“ към изходната, да кажем, точка, която е източник на цялото възприятие. Ние наричаме тази точка Великия вампир.

— Къде се намира тя? — попита Тар.

— Никъде не е локализирана. Съществува сама по себе си и не се опира на нищо друго. Тя няма причина. Напротив, тя е първопричината за всичко. Мозъкът не създава възприятие и битие. Мозъкът просто създава shopping list — подбира елементите на безкрайно възможното, които трябва да бъдат преживени в човешкия живот. Това е просто груб електромеханичен филтър, който позволява на хората да виждат думите през тесни процепи. И само през тези процепи. В действителност на човека е разрешено да възприема само заложената в него програма, а именно човешкия език. Ето защо той е човек.

— Все пак как електричеството в мозъка се превръща в червен цвят? — попита Софи.

Ул се обърна към нея и посочи с пръст стъклописа.

— Представи си човек, който се е родил и израснал… да кажем, в готическа катедрала. И през целия си живот не е излизал оттам. Разбира се, той не вярва в Бог — така както всички, които дълго са наблюдавали божиите слуги. И ето, той стои в катедралата, гледа искрящия витраж и си мисли: „Ясно, науката е доказала, че тази религиозна величественост се създава благодарение на триковете на светлината. Не е ясно обаче как стъклото, което се лее от обикновен пясък, свети. При това на едно място е синьо, а на друго — червено. Интересно е какви процеси се случват върху витража“. Какво ще кажеш, Рама? Защо стъклописът в катедралата свети червено и синьо?

Не ми беше ясно защо той говори за някаква абстрактна готическа катедрала, когато светещите витражи ни обкръжаваха от всички страни.

— Защо? — повтори Ул.

— Заради дневната светлина — отговорих.

— Правилно. Човекът никога не е излизал на улицата и не знае, че слънцето, а не някакъв процес прави стъклата сини и червени. И колкото и витражи да има на стените, за тях източникът на светлина винаги е един. Човекът, скъпи мои, е именно такъв витраж. Вярно е, че лъчите на светлината, които преминават през него, се оцветяват в различни цветове. Лъчите са способни да възприемат само себе си. Те не забелязват стъклата. Виждат само цвета, който са възприели. Разбирате ли? Човекът е сложна цветова гама, в която се е оцветил сноп светлина, преминаващ през сложно съчетание от цветни стъкла. Витражът не произвежда сам лъчи. Той по природа е мъртъв и тъмен дори когато през него преминава най-причудливата цветова игра. Просто светлината вярва, че се е превърнала във витраж. А човешката наука със своите томографи се опитва да обясни на тази светлина как тя се заражда във витражите, през които преминава. Великият вампир да помогне!

И Ул се поклони като клоун.

Всичко, което говореше Ул, бе разбираемо, но поради двете фалшиви подземни слънца, осветяващи помещението от различни страни, думите му пораждаха известно съмнение.

— И така, какво е човекът? — попита Софи. — Витраж или светлина?

Ул заби пръст в нея.

— Ето! — възкликна той. — Това е грешката, която е вградена в човешкото мислене. Хората винаги ще се измъчват от подобни въпроси. Момиче, не влизай в това гнило блато! Вампирът не се опитва да покаже истината чрез думите. Той само намеква за нея, но се спира миг преди бъговете на ум „Б“ да превърнат всичките разсъждения във фарс.

— Хората идват от съзнаващото слънце и отиват там? — попита Ез.

Ул се обърна към него.

— Ето пак! Не. Човекът не идва и не си отива. Той е слънцето. Това е слънцето точно тук. Освен него няма нищо друго. Разбрахте ли?

Ез поклати глава отрицателно.

— Човекът е комбинация от преживявания — продължи Ул. — Сложна цветова гама, създадена от яркия бял цвят, където се съдържат всички възможни цветове. В яркия бял свят има всичко, което може да даде всеки калейдоскоп. Калейдоскопът отнема част от спектъра, но не създава сам светлината. Мозъкът не е генератор на съзнанието и не е вълшебна лампа. Точно обратното. Това е калейдоскоп затъмнител. Ние не генерираме съзнание в мозъка си, а просто филтрираме и замъгляваме голяма част от тоталността на Великия вампир. Това е, което ни прави хора. Затова мистиците, започвайки с Платон, ни наричат сенки. Ние не произвеждаме светлина. Ние отхвърляме сенките, което е доста по-лесно. Никой никога няма да обясни как електрическите процеси в мозъка стават преживяване на червения цвят. Защото. Те. Не. Стават. Разбрахте ли? Може само да се обясни как червеното стъкло украсява или по-скоро редуцира изходната безкрайност до скрития в себе си код.

— Как?

— На червеното стъкло е написано на химически език: „О, Велики вампире, стани червен. Амин.“. Разбрахте ли? Ние не сме учени. Ние сме вампири. Ние не планираме да получим Нобелова награда за химия. Ние само искаме да видим истината с крайчеца на окото. А истината е, че нашият отровен от думите мозък не може изобщо да я види. Затова използваме метафори и сравнения, а не научна абракадабра…

Изведнъж той вдигна палеца си, сякаш си спомни нещо важно.

— Между другото, за науката. Сега има прозрачни светодиодни панели, които променят прозрачността и цвета по команда, дадена от компютъра. Това би било по-точно сравнение, отколкото с обикновения витраж.

— А защо човек не може да преживее всички слънца едновременно?

— Първо на първо, може. За това е достатъчно да разбие витража. Второ, не човекът изпитва слънцето. А слънцето във всеки човек изпитва себе си или пък тази част, която остава видима за нашия мозък. Всяка отделна мисъл изпитва себе си — всеки лъч, който вече не помни, че е част от слънцето…

Той ме изгледа продължително.

— Ами как иначе да се обясни… Рама, когато си бил млад, дишал ли си лепило?

Изглежда, той не лъжеше за личните ни дела. Вдигнах рамене. Не ми се искаше да се ровя в тази тема в присъствието на Софи.

— И там всички ефекти възникват от това, че се отключва голяма част от възприятието. Впрочем другите няма да го разберат…

— И все пак — каза Софи — как се решава правилно този hard problem?

Ул въздъхна.

— Никак. Никъде няма такъв проблем, освен в мисленето, отровено от езика. По какъв начин ударите на пръстите на машинописката се превръщат в стихотворение, което ни поразява в самото сърце? Просто не се превръщат! Ние носим това сърце със себе си и всичко, което се съдържа в стихотворението, вече е било в нас, а не в пръстите на машинописката. Тя просто е посочила мястото, където то се е съхранило. И колкото и да изучаваме нейния компютър, принтер или съединяващите ги жици, няма да намерим къде в цялата тази работа възниква чудото, което се случва с нас. За да се появи то, на гости на тази машинописка трябва да дойде Великият вампир…

Ул огледа класа и на мен ми се стори, че той се обръща не само към нас, но и към седящите на чиновете восъчни фигури.

— Е, какво, разбрахте ли нещо? Например ти, Ез. Разбра ли всичко?

— По принцип да — отвърна Ез. — Само едно не разбрах. Каква връзка има това със задгробния живот?

— Умник — усмихна се Ул. — Утре ще поговорим подробно за това. За днес стига.

Той взе торбичката си от ъгъла, отново се сви и изпадна от полето на моето внимание. Дори не забелязах как и кога излезе от стаята. Толкова се изморих от лекцията, че смисълът на последните думи на Ул въобще не достигна до мен. Станах от чина.

— Къде отиваш? — попита Софи.

— Отивам да си почина — отговорих аз. Главата ми тежеше като желязо.

— Take it easy[8] — каза тя.

Искаше ми се да се пошегувам, че с желязна глава това трудно ще ми се удаде, но си помислих, че от умора ще сбъркам думите. Бързах час по-скоро да се добера до ковчега си. Не само аз изпитвах подобно усещане — французите също изглеждаха като пребити.

По пътя към къщи си мислех, че тесният криволичещ коридор, отвеждащ към стаята ми, е един от сюрреалистичните клони, които видях на картината, изобразяваща замъка на Дракула. Така клоните изглеждат отвътре… А отвън… Как изглежда отвън? Откъде може да се види това? Навярно оттам, където отивам да спя…

Още щом се добрах до килията си, влязох в ковчега и моментално заспах.

Събуди ме чукане по вратата. Погледнах часовника си. Беше късно вечерта — явно бях пропуснал и обеда, и вечерята. И всички останали занятия, ако изобщо е имало. Излязох от ковчега и отворих вратата. На прага стоеше Софи.

— Как се чувстваш? — попита тя.

— Нормално — отговорих. — Иска ми се само да спя.

— Доста нова информация — отбеляза Софи. — Когато на вампира му се наложи да мисли прекалено много, езикът му се чувства дискомфортно. Може ли да вляза?

Аз се отдръпнах. Когато мина край мен, усетих, че ухаеше на парфюм, което не бях забелязал, докато двамата лежахме в ковчега. Освен това си беше сложила и червило — почти незабележимо, тъй като на лицето й имаше съвсем малко грим. Все пак това беше тя.

Развълнувах се. Мина ми през ума, че в стаята ми няма меко уютно местенце, където да се усамотим. Можеше да лежим само в моя паркиран ковчег, но там имаше място само за един. В замъка на Дракула студентските килии явно не бяха предназначени за свиждания.

— Рама, помниш ли, че когато лежахме в моя ковчег, ти каза: „Сега сме съвсем близки същества“. Ти наистина ли искаш да си ми близък?

Инстинктът не ме излъга.

— Разбира се — отвърнах. — Страхотно е, че дойде при мен и сама заговори за това.

Софи се усмихна.

— В това отношение оксиденталните вампири имат малко по-други привички. — Погледът й за малко се задържа върху нишата. — Къде е шкафът? — попита тя.

— Шкафът? — повторих аз.

Вече бях свикнал, че мисълта й се движи по-бързо от моята. Но това беше твърде далечен отскок. Доколкото можех да съдя, в стаята никога не е имало шкаф. Това не ме притесни — и без това нямаше какво да слагам в него.

Като разбра, че отговор няма да има, Софи се огледа и се доближи до медното украшение на стената — смешна лапа с нокти, която бях взел за антикварна закачалка за шапки (когато се опитах да закача сакото си, тя падна на земята и аз повече не повторих).

— Ето — каза тя и натисна лапата.

Част от стената се отмести встрани и се превърна в плъзгаща се врата. На нивото на лицето си видях обвит с червено кадифе голям шкаф. Беше истински хамлет, малко тесен, но напълно удобен.

— Изобщо не подозирах — казах аз.

— Тук е неудобно. Твърде тясно е.

Разбира се, харесваше ми хладният й инженерен подход към нещата, но у мен се зародиха съмнения дали скромните ми любовни умения заслужават такава предварителна подготовка. Дано да си спестим разочарованията… Впрочем няма връщане назад.

— Може да отидем при мен — предложи тя. — Там има място за двама.

Спомних си замаяните (или станали такива в кривото огледало на паметта) минути, прекарани в ковчега й, когато само няколко тънки слоя деляха телата ни.

— По принцип е възможно — отвърнах аз.

— По принцип е възможно или ти искаш? — попита ме тя, оглеждайки ме внимателно.

— Искам — потвърдих аз и взех ръката й. — Много искам.

Коридорът, който водеше към нейната стая, беше безкраен. Стори ми се, че тя живее на най-крайния клон, излизащ от замъка. Стаята се оказа два пъти по-голяма от моята, с фотьойли и с камина, в която весело гореше огън. Ковчегът, поставен в една ниша, бе подканващо отворен.

Тя взе ръката ми и силно стисна дланта ми. Очаквах, че ще тръгнем към нишата, но тя ме замъкна в съвсем друга посока. Преди да разбера какво става, тя натисна същия меден крак, какъвто имаше в моята стая. Част от стената се плъзна встрани и аз видях дълбок кабинет, облицован в нежнорозово кадифе. Нейният хамлет бе два пъти по-широк от моя. Тук имаше място не само за двама, но и за трима.

— Ти си пръв — каза тя.

— Аз… Аз?

— Да. Ти.

Едва сега разбрах какво иска от мен. И какво тя влага в думите „да се сближим“. Но това би трябвало да се очаква. В края на краищата — вампири сме.

Опитвайки се да не показвам разочарованието си, аз се улових за кадифените дръжки, забити в стената. Преметнах крака през гредата и увиснах с главата надолу.

Точно срещу главата ми пулсираше оранжевият пламък на огъня. Сега се виждаше, че той е направен от наподобяващи скъсани пионерски връзки парцалки, които танцуваха в потока на топлия въздух. Интересно. Когато влязох в стаята, имах чувството, че огънят е реален. Дори ми се стори, че усетих мириса на горящи дърва… Макар че, пита се, откъде би се взел под земята? Нужни бяха само три секунди, за да помисля и да разбера всичко. Но откъде да ги взема тези три спокойни секунди? Кой разполага с тях в живота? Ние не само живеем, но и умираме на бегом и сме толкова превъзбудени от фантазиите си, че нямаме време да спрем дори за секунда.

Ех…

Софи вече висеше до мен. Протягайки се ловко, тя затвори вратата на шкафа и ние потънахме в тъмнината. След това тя взе ръката ми, стисна я и притихна.

Хамлетът си е хамлет. Кой вампир не обича тази застинала неподвижност?

На мен обаче ми беше трудно да се отпусна и да изпадна в познатото вцепенение. Всичко бе концентрирано в ръката й, която стискаше моята. В топлотата на тялото й. И особено в мириса на парфюма й, където, ако се съди по физиологичната реакция на организма ми (невидима в тъмнината, слава на Великия вампир), влизаха всички известни на науката феромони.

Спомних си днешния семинар и краткия диалог на Софи с Ул.

„Как се решава този hard problem?“ — „Никак…“

Разбира се, Ул беше прав. Но той грешеше по отношение на това, че няма никакъв hard problem. Вече няколко минути го изпитвах в неговия конкретен смисъл. Макар че, мислех си, такава гледна точка устройва жената — ако няма проблем, няма и отговорност.

Чувствах, че в гърдите ми напираше раздразнение.

Чрез своите трикове те постоянно се опитват да ни доведат до екстаз. Формата, уханието, усещането, вкусът, звукът и мисълта — особено мисълта, провокирана от великото и подло хилядолетно умение… Има шест чувства и всяко от тях атакува — непрестанно, коварно и хитро — беззащитния мъжки организъм. А когато мъжът попадне в тази засада и раболепно посегне към обещаното през всичките шест информационни канала, на фона на полицейски сирени се раздават пронизителни викове: „Не! В никакъв случай!“.

И няма как да размахаш тоягата както преди хилядолетия в пещерата, когато хората са били свободни… Какво е сега… Сега всичко е наобратно. Стигна се дотам, че по време на секс англосаксонската жена непрестанно издава стандартните поощрителни звуци „oh yes baby, I like it yeah“[9], така че самецът във всеки момент да е сигурен, че тя няма намерение да го съди. Но малко след като е заспала, сексът насън автоматично го превръща в изнасилвач. Тази промяна в парадигмата вече с все сила се лее от западните порнофилми по телевизията, които е отвратително да се гледат.

И вече никой не се бори с това, мислех си. Всички отдавна се примириха. Триумфалното шествие на хомосексуализма в страните от златния милиард съвсем неслучайно съвпадна с разгула на женския сексуален терор над тази същата територия. Лицемерните светци се възмущават от моралната деградация на човечеството, а в действителност мъжът вече е без криле; изплашен и изоставен той се гърчи в последния оставен му от съдбата ъгъл… Добре че Великият вампир остави резервен път, по който бронираният ни влак може да заобиколи тази черна бездънна яма… Софи само стисна дланта ми.

— Добре ли си? — попита тя.

— Да — отговорих аз.

— А защо гласът ти е някак си мрачен?

— Аз съм вампир.

Софи замълча. Но нещо ми подсказа, че тя знае какво се случва с мен и не изпитва никакво състрадание. Изобщо. Нищо лично. Природа. Класово-полов интерес. Жената винаги ще се присмива и ще плете своите дребни интриги на фона на тази съвсем непозната за нея болка, знаейки само, че болката съществува и с нейна помощ може да бъде направена твърде изгодна далавера. Затова тя никога не може да стане истинска приятелка и сестра. Тя винаги ще бъде именно жена — тази същата, която виси сега до мен в тъмнината. Нито повече, нито по-малко… Е, мислех си, чувствайки как кръвта ми постепенно напира от кръста нагоре — към главата. Не ние започнахме тази битка. Но имаме с какво да отговорим.

— Спомних си един цитат от Дракула — каза Софи. — „Смее се не този, който се смее последен. Смее се този, който никога не се смее…“ Какво според теб е искал да каже той?

[1] Козметичен несесер; букв. „суетен комплект“. — Б.а. ↑

[2] Закуска в 10:00; занятия в 11:00; следвайте стрелките. (Англ.) — Б.пр. ↑

[3] В ислямската религия — мъченик за вярата. — Б.р. ↑

[4] Принцът на крадците (англ.). — Б.а. ↑

[5] Влезте! (Фр.) — Б.пр. ↑

[6] „Дървени въглища за грил“ (англ.). — Б.р. ↑

[7] Семинар 1: „Тежкият проблем на човека и лекият път на вампира“ (англ.). — Б.а. ↑

[8] Давай го по-леко (англ.). — Б.р. ↑

[9] О, да, скъпи, харесва ми, да. (Англ.) — Б.р. ↑

ЛИМБО

На следващата сутрин Ул написа на дъската:

[1]

— Вчера — започна той, обръщайки се към класа — ме попитахте какво отношение има уводната ни беседа към задгробния свят. Имам към вас един контравъпрос. Какво означава задгробен свят? Какво представлява изобщо този свят? Нека някой да каже. Ти…

Ул посочи Ез, който сви рамене.

— Измерението, в което живеят мъртвите.

Ул се намръщи, все едно в устата му беше попаднало нещо кисело.

— На теб самия харесва ли ти как звучи това „живеят мъртвите“? Защо тогава са умирали, след като живеят и досега? И защо в такъв случай са мъртви?

Той се обърна към Тет, който се замисли за кратко.

— Ами… Навярно под някаква форма животът продължава и след смъртта?

— Твоят телефон звъни ли? — попита Ул.

— Да.

— А ако го разглобим и извадим батерията, той ще продължи ли да звъни?

— Не мисля.

— Може би той просто ще продължи да звъни с друга мелодия? Тихо-тихо?

— Надали.

— А мъртвият човек продължава да живее, така ли? Включете си мозъците. „Човек“ е философско понятие. Живо или мъртво е само тялото.

— Какво намеквате? — попита Тар. — Че няма никакъв задгробен свят?

— Именно! — кимна Ул.

— Тоест ние дойдохме да учим как да се гмуркаме, но няма къде да се гмуркаме?

— Абсолютно вярно.

— Но гмуркачите все пак се гмуркат някъде — каза Софи. — Къде тогава?

— За да узнаем „къде“ се гмуркаме — отвърна Ул, — първо трябва да разберем „откъде“. Казах, че няма никакъв задгробен свят и мога да го повторя. Но няма и догробен свят. Има поток от преживявания, от който се натрупва нашият опит. Докато сте живи, вие ежесекундно получавате впечатления чрез органите на тялото си. Сумирането на впечатленията — това е вашата реалност. Мъртвият човек е мъртъв, защото повече не черпи никакъв опит. Неговата реалност по нищо не се отличава от сън без сънища. Някой спомня ли си своя последен сън без сънища?

Ул огледа класа. Стори ми се, че манекените на задните редове са по-подготвени за този разговор, но поради своите материални черупки не могат да се включат в него. Класът отговори с мълчание.

— Виждаме ги всяка нощ — продължи Ул. — Но никой не притежава този опит, тъй като по време на съня без сънища този, който може да го получи, изчезва напълно. Същото се отнася и за състоянието след смъртта. Няма никой, който може да го изпита. Най-опитните мистици казват, че това е същността на първоначалната ни природа, но вампирите са безразлични към безсмислената игра на думи. Ние гледаме на всичко практически…

Ул закрачи пред чиновете, подпирайки брадичката си с ръка. Дойде ми на ума, че прилича на възрастен Хамлет, който вече не може да съобразява достатъчно и е забравил къде му е черепът.

— Няма никакъв живот след смъртта! Няма и задгробен свят! Човешкото същество се състои от два елемента — светлина и витраж. Разделя ги смъртта. „Живот след смъртта“ е оксиморон. Но ако ярката бяла светлина, за която говорихме, съдържа в себе си всичко, в нея трябва да присъстват както портретите на всички живи, така и на всички мъртви. Само трябва да умеем да я погледнем през стъкло с нужния цвят. Ако имаме достъп до червената течност на мъртвите, тоест, простете, до тяхната ДНА, можем да получим достъп до библиотеката на тъмните витражи, които някога са били живи същества. На този принцип е основан уникалният достъп на вампирите в задгробния свят…

— Вие сам казахте, че няма задгробен свят — казах аз.

— Правилно — съгласи се Ул. — Съществува само това, което светлината на битието осветява в определена минута. Няма задгробен свят, защото той е тъмен. Докато върху него не падне лъч съзнание, той не може да съществува. Затова го наричат небитие… Няма да кажеш, че има небитие, нали? Но от друга страна, можеш да отидеш в него.

— Как може да се отиде в небитието? — попита Тет. — Не разбирам.

— Не се притеснявай — отвърна Ул. — Умът, който не разбира това, няма никакъв шанс да попадне там. Двукраките същества, лишени от пера, просто умират. Да отидеш в небитието, не е лесна работа…

Тези думи прозвучаха някак си замечтано. Ул скръсти ръце и се спря, загледан в един от витражите.

— Тайната на възкресението на мъртвите е съвсем проста — обясни той. — Състои се в това, че съединява мъртвия витраж със светлината на съзнанието. Лимбо — това е тъмната стая, където се съхраняват голямо количество негативи… Моля, разберете, и то веднага — не съществува пространство, където се съхраняват тъмните витражи. Витражи, негативи — това са просто сравнения. А в действителност — много сложни информационни кодове, даващи указания на светлината каква да стане и как да се променя. Наричаме ги анимограми. Именно това са задгробните души. Мъртви души. Тоест подробни отпечатъци на бившите живи души. Чертежи, по които те може да бъдат пресъздадени. Съхраняват се в паметта на Великия вампир. Лимбо всъщност е паметта на Великия вампир. Или както понякога казват, Вечната памет. Именно там се потапяме. Съхраняващите се там анимограми могат да се връщат към живота по волята на външния наблюдател.

— А те кога оживяват за външния наблюдател? — попитах аз. — И наистина ли оживяват?

— Ето. Пак същото. Ще кажа „да“ или „не“ и ние отново ще попаднем в капана на думите. Не трябва да създаваме hard problem на равен терен. Животът е кинопрожекция. А лимбо е киноархив. Вампирите гмуркачи съживяват мъртвите, пропускайки през тях отразения лъч на своето собствено съзнание. Тази подземна кинопрожекция субективно се преживява като пътешествие в задгробния свят. Всичко, което виждаме, е толкова реално, колкото реални сме ние самите, защото е направено от нас. Но извън лъчите на нашето внимание не съществува никакъв „свят на мъртвите“, така както няма филм до свързването на лентата с прожекционния апарат. Мъртвите оживяват само тогава, когато попаднат в зоната на вашия интерес. И тогава са толкова реални, колкото сте и вие самите. Чрез вас те като че ли преживяват допълнителен отрязък от време.

— Те помнят ли себе си?

— А отпечатъкът на крака в пясъка помни ли себе си? Какво е това „себе си“? Всичко на този свят помни само своята форма. Ние съществуваме като спомен за предишните си състояния. Единственото, което отличава мъртвия от живия, е, че в мъртвия няма лъч, способен да освети тази форма. Ако искате да ги видите, ще ви се наложи да се превърнете в тяхно лично слънце. Или по-точно — да накарате осветяващото ви слънце да освети и тях.

— А защо слънцето не ги осветява?

Ул вдигна рамене.

— Защото вече са му безинтересни. Казано с други думи, те са умрели.

— Кажете — прояви интерес Ез, — такава фотография може ли да се роди отново?

— Може — отговори Ул. — Просто е. И вие ще вземете участие в този бизнес. Но това не означава, че новият живот го живее същият този човек, който е живял и преди. Ако старата анимограма повторно попадне пред погледа на Великия вампир, тя започва да се променя. Като че ли светва отново. Новият живот — това е нова серия на филма. Има дълги сериали. Има и едносерийни филми. Всичко има.

Вдъхновен от тази забележка, Ез отново попита:

— А в лимбо наистина ли живеят дяволи?

Ул се ухили.

— Да кажем така: ние не сме единствените гмуркачи в лимбо. Има особени тъмни същества, подобни на растения и насекоми, обитаващи само това пространство, нещо като флора и фауна. Те разрушават нестабилните анимограми чрез своята вътрешна светлина, което прилича на изяждането на труповете от подземните червеи. Същества от другите слоеве на съзнанието също поглеждат в нашето измерение през тъмната дупка на лимбо. В края на краищата всичко е свързано с действието на светлината. В лимбо най-често прониква не ясната светлина на съзнанието, а неговите неясни отражения. С времето вие подробно ще научите всичко това.

— А възможно ли е мъртъвците да нападат вампир?

— Възможно е — потвърди Ул. — Но на тяхно място аз не бих сторил това.

— А вампирът може ли да общува с няколко мъртъвци едновременно?

— Може.

— А мъртъвците виждат ли се един друг?

Ул се усмихна.

— Мъртъвците дори вас не виждат. Но всъщност изглежда така, сякаш ви виждат. И вас, и един друг. Всяка анимограма има свое независимо пространство.

— Ако всяка анимограма има свое пространство — включих се аз, — как тогава тези пространства са свързани помежду си? И защо тогава казваме, че анимограмите се намират в едно лимбо?

Ул се замисли.

— Добър въпрос. Не може да се каже, че тези анимограми се намират на едно място. Защото никъде няма такова място. Там не можеш да се добереш нито с ракета, нито с подводница. Това са просто състояния на нашето собствено съзнание — в действителност ние самите сме в друга фаза. Но по време на опита наистина ни се струва, че сме се пренесли на друго място. Така че в известен смисъл нещата стоят така.

— А пространството на анимограмата голямо ли е? — попита Тет.

— Цялата Вселена.

— Колко дълго може да се общува с покойника?

— Дълго. Но не безкрайно. Това са просто прелистени анимограми, към които Великият вампир е загубил интерес. Като износени стари вещи. Може да се скъсат всяка минута. Затова в лимбо не бива да се губи време.

— А ние оставяме ли следи на анимограмите?

— Понякога. Но вампирът гмуркач трябва да се старае да не оставя следи. Ако не друго, това е мярка за нашата професионална подготовка.

— А ако едновременно се показваме на няколко различни покойници — започнах аз — и те започнат да се виждат един друг, къде тогава се случва всичко това? В кое тяхно индивидуално пространство?

Ул се засмя.

— Рама, приличаш на първолак, който пита учителя за интегралното смятане. Не се бутай, преди да му е дошло времето.

— На мен също ми е интересно — обади се Софи. — Какво ще вижда вампирът, ако има много покойници? В коя именно анимограма ще се случва всичко?

— Бихте могли да си представите как изглежда такова пространство, ако сте виждали късните картини на Салвадор Дали. Той беше вампир гмуркач. И се занимаваше с този спорт за вдъхновение, като събираше за своите потапяния сложни коктейли. Тези платна, така да се каже, изобразяват парадната страна на тъмната реалност. А ние с вас сме работни кобили и не се стремим към подобни възприятия. Обратно, стремим се да видим в лимбо колкото се може по-малко — само толкова, колкото е нужно, за да свършим работата си…

— Чуйте — каза Ез, — през цялото време говорим за това как изглежда задгробният свят за живите. А как изглежда той за мъртвите?

Ул учудено се втренчи в него.

— Вече обясних. Никак.

— Не — уточни Ез, — как изглежда смъртта за този, който умира?

— Зависи за кого. За мнозина тя прилича на сън по време на грип. От който не се събуждаш.

— А ярката светлина, тунелът?

— Ефектите на тунела са свързани с настъпването на кислородния глад в главния мозък. Те не са продължителни и са получили популярност само защото са последната граница, за която някои си спомнят след реанимацията. Следващия опит — със смъртта, вече няма кой да си го спомни. Всичко останало знаем само ние, вампирите гмуркачи. Така… Кой сега ще ми зададе правилния въпрос?

Ул погледна към мен и аз разбрах какъв въпрос чака той. Но тук отново се намеси Ез:

— А какво е това вампир боготърсач[2]?

Ул се намръщи.

— Къде си чувал за тях?

Ез вдигна рамене.

— Въпросът е неправилен — каза Ул. — Но аз ще отговоря. Това е една от нашите архаични секти и, за щастие, е отмряла. Вампирите боготърсачи са били мистици, които са отивали в лимбо, за да намерят Великия вампир и да се опитат да го убият. Древните вярвали, че това е възможно. Сред тях е имало и такива, на които им се е удало. Даже по няколко пъти. Затова сектата постепенно западнала — сектантите разбрали, че това е някаква глупост… Имаше и друга разновидност на вампири боготърсачи, не толкова древна: те вярваха, че който види Великия вампир, става безсмъртен. Казват, че все още някъде има такива вампири. Но не съм наясно какво правят те… Рама?

— Как вампирът се гмурка в лимбо?

— Ето това е правилният въпрос. Вампирът — и най-вече съвременният вампир, се гмурка в лимбо с помощта на специално устройство, което наричаме „некронавигатор“.

Той се наведе над своята книжна чанта, бръкна в нея и показа на класа няколко извити сребърни пластинки с триъгълна форма.

— Ето това нещо е превозното средство, с което вие, приятели, ще се движите през лимбо. Разбира се, работата не е в устройството. Ние просто използваме своите способности по необичаен начин. Освен некронавигатор на вас ви трябва образец на червената течност на починалия. Благодарение на това вампирът може да възприема пространството на смъртта. Макар че, както вече обясних, такова пространство не съществува освен в неговото собствено съзнание.

Той раздаде пластинките. Една от тях веднага попадна при мен. На пръв поглед представляваше зъбна протеза или мост, с помощта на който се изправя неправилна захапка. Това нещо, изглежда, се слагаше на горните зъби и с кръглата си изпъкналост опираше в небцето. На нея имаше нещо като нежни плоски смукала.

— Върху кучешките зъби ли се поставя? — попитах аз.

Ул обърна към мен почервенялото си лице.

— Изчезвай оттук! — разкрещя се той.

Аз дори не успях да се изплаша.

— Защо?

— Той е от Русия — застъпи се за мен Софи. — Те и досега така си говорят. Никого не искаше да обиди, това просто е друга култура.

Ул бързо дойде на себе си. Пое си дъх и червенината изчезна от лицето му. Като че ли самият той се почувства неловко заради реакцията си.

— Запомни, Рама — каза Ул. — Цивилизованите вампири от Запад никога не биха нарекли тези зъби така. За изисканото общество това е обидно и неприемливо. Ние казваме „трети горен десен“ и „трети горен ляв“.

— Но те се поставят на… на…

— На третия десен и третия ляв — повтори Ул. — И то със специални винтове. Можеш да опиташ да си го сложиш — не е зареден.

Не ми се искаше да слагам това желязо в устата си — чантата на Ул не ми вдъхваше доверие.

На повърхността на пластинката забелязах заоблени и вдлъбнати бутони и нещо като тракпад — подвижна изпъкнала топчица. Няколко пъти завъртях топчицата с пръст, а тя се движеше доста леко. След това едва я натиснах и изведнъж на металната повърхност се отвори малко прозорче, зад което се виждаха тънички влакънца, подобни на четинка — сякаш там беше скрита тайна четка за зъби. Изобщо — доста странна вещ.

Образецът, който въртеше в ръцете си Софи, се различаваше от моя — беше по-дебел и имаше две топчета тракпади. Отворът със скритата четка също бе по-голям.

— Ей — попитах аз, — защо при теб има толкова дупки?

— Какви дупки! Това са пристанища.

— Знаеш ли какво е това?

— Разбира се.

Ул, който слушаше нашия разговор, се усмихна. Явно му беше неловко заради скорошното му избухване.

— Ние, старците, се уморяваме — каза той. — Аз също мога да изрека някоя глупост. По мое време всички казваха „червена течност“. А сега се обиждат от тези думи. Някои дори настояват некронавигаторът да се нарича „вампонавигатор“. Но това не са само реверанси към политическата коректност. Има определен смисъл. През последните двайсет години тези предмети се сдобиха с много нови функции. Например в тях има вградени речници и енциклопедии, които позволяват мигновено да си обновиш знанията по всеки предмет. Затова мнозина носят вампонавигатора дори и през деня. По време на преговори той силно впечатлява нашите човешки партньори.

— Не пречи ли, когато се говори? — попитах аз.

— Пречи — съгласи се Ул. — С всяка година те стават все по-дебели. Но нашите човешки партньори са свикнали с факта, че висшето ни ръководство малко фъфли. По този въпрос винаги можем да разчитаме на тяхното уважително разбиране, ха-ха… Не е необходимо да буташ копчетата, Рама… Уредът работи правилно само във влажна среда. Разгледахте ли ги? Сега нека да ги върнем обратно, докато не сме ги строшили. Все пак още много випуски ще работят с тях…

Докато изчакваше всички сребърни пластини да бъдат върнати в торбата, Ул седна на стола до дъската и каза:

— В съвременния си вид механичният некронавигатор е изработен в Германия през 40-те години. От онези малки симпатични хора, които монтираха ампули с цианкалий в зъбите на босовете от Третия райх. Затова може да отхвърлим от това устройство допълнителната му мрачна сянка, ха-ха…

— Вампирите на нацистите ли са сътрудничили? — попита Тет.

Веждите на Ул се качиха на челото.

— Сътрудничили? Ние не сътрудничим с никого. Ние разрешаваме на халдеите да ни служат, но не отдаваме никакво предпочитание на техните клики. Некронавигаторът е направен в Германия не защото вампирите са имали някакви връзки с нацистите. За нас те са клоуни, които не са по-интересни от останалите. Именно тогава и именно там човешката технология успя да ни предложи нещо полезно… Макар че вампирите се гмуркат в лимбо още от дълбока древност. И това е отразено в множество митове. Най-простите некронавигатори съществуват много преди появата на човешките технологии. Тези уреди не са на по-малко от 10 000 години. В древността са наричани просто „тежести“.

Той стана, направи крачка към дъската и нарисува нещо подобно на гръцката буква „гама“, с кръгове по ръбовете.

— Ето, погледнете тази археологическа находка… Само че от моята ръка… Доста стара и ценна вещ.

Върху дланта на Ул се появи голяма триъгълна жълта брошка. Без дадените обяснения щях да я взема за катарама, открита в някоя могила.

— А как това нещо е било зареждано с червена течност? — попита Ез. — Не виждам никаква четинка.

Ул посочи дългите вдлъбнатини от двете страни на златната плочка.

— Ето тук дървените чипове са се захващали с власинките. Някои консерватори и досега ползват древните устройства. Особено боготърсачите — според поверието те са се нуждаели от червена течност на трима светци, а най-вече от Граал. Затова и всички халдеи толкова години го търсят… Хайде да не се отвличаме.

Ул скри златната играчка в торбата.

— Най-простият некронавигатор представлява парче метал, което съединява вашия горен трети десен с горния трети ляв, като в същото време създава налягане в горното небце на това място, където се намира магическият червей. Ако това налягане е избрано правилно, вампирът изпада в състояние, което прави потапянето много леко… В съвременните пружинни модели налягането се поддава на по-точно регулиране, което е доста по-удобно. Но тези нюанси зависят от конструкцията на уреда… макар че всички вампонавигатори — и простите, и сложните, в крайна сметка действат еднакво. Когато уредът се постави на определените зъби и той окаже натиск върху небцето, вампирът изпада в състояние, което ние наричаме „малко небитие“.

— Чувала съм и lucid death[3] — каза Софи.

Ул кимна.

— И така го наричат, но рядко. Всички тези думи означават едно и също нещо. Потапянето е подобно на осъзнат сън. Съдържанието на съня се определя от съдържащите се в некронавигатора препарати. Ако той е зареден с червена течност от мъртъв човек, то тогава вампирът от категорията undead може да се срещне с него в лимбо. Това се случва не само поради особеното физиологично въздействие на некронавигатора, но и защото малкото небитие усилва нашата чувствителност към препаратите.

— А какво означава „осъзнат сън“? — попитах аз.

— Това означава, че ти помниш защо си попаднал в него. Но степента на осъзнатост зависи от гмуркача. Понякога губим контрол над случващото се и забравяме къде сме и какво става. Тогава виждаме ярък хаотичен кошмар и понякога е доста страшно. Но тук не съществува особена опасност — в края на краищата ние идваме на себе си в хамлета.

— А защо се случва всичко това? — попита Софи.

Ул разпери ръце.

— Има много обяснения. Традиционалистите цитират старите стихове. Желязната примка върху „рогата на Победоносеца“ и така нататък… „О, ночь, о, мгла, о, древний дом вампира, сокрытый в вихре дольней суеты…“[4] Много думи, но малко смисъл. Още по-малък е той в научните интерпретации. Съединявайки полюсите на психичната антена, ние като че ли затваряме командата на Великия прилеп в безкраен коридор между две огледала… Според учението на една мисловна школа въпросните зъби въобще тук нямат отношение, а работата е в натиска на небцето, който кара магическия червей да търси покой в един особен сън — сънят прилича на бягство от света, в който той завлича след себе си човешкия аспект на вампира… Аз лично съм привърженик на последната версия.

Ул се приближи до дъската и нарисува схематичен разрез на обърната глава с отворена уста. След това взе тебешир с друг цвят и дорисува в устата нещо, приличащо на поставена между зъбите лъжичка, опираща в небцето.

— По време на потапянето вампирът, разбира се, виси с главата надолу. Най-често в собствения си хамлет. Некронавигаторът се държи на въпросните горни зъби даже без специално закрепване, а по време на сеанса горните зъби стават долни. По-рано необходимото налягане на небцето се създаваше от силата на тежестта — затова и старите некронавигатори бяха доста масивни. Съвременните са по-леки…

Ул извади от торбата една от сребърните пластинки, най-старата и най-потъмнялата, и я погледна с такава нежност, както навярно бижутер гледа шлифован от него гигантски брилянт.

— Интересно е, че от времената на Третия райх механиката на некронавигатора практически не се е променила — само многократно се е увеличил броят на влакънцата с червена течност, което им дава доста по-големи задгробни възможности. Вампонавигаторите се привеждат в действие чрез същото тройно натискане с езика — както райхсфюрерът от СС някога поставяше пломби с отрова на бойния взвод. Вампирите са консерватори и обичат изпитаната германска техника. Макар че прогресът настъпва и тук. Затова допълнителните задгробни възможности, които вампонавигаторът дава, се усъвършенстват с всеки изминал век… Тоест, простете, с всяка година.

— Какви допълнителни задгробни възможности дава вампонавигаторът? — попита Ез.

— Всякакви. Днес практически всякакви — при това на всеки младенец с жълто около устата още от самото начало на неговата кариера. Преди хиляди години отиваше много повече време за подготовката на един гмуркач.

— Какви възможности дава? — попита Ез.

— Всички вие знаете какво е това „бонбон на смъртта“[5] — каза Ул. — Когато пощурял негодяй трябва да бъде поставен на мястото си, достатъчно е да пъхнете бонбона в устата си. Вашето тяло като че ли си припомня навиците от бойните изкуства, които никога не е притежавало. Ключът към тях се съдържа в червената течност на боеца донор. Вампонавигаторът — това са няколкостотин „бонбона на смъртта“, даже няколко хиляди. В тях се съдържа пречистен препарат от червена течност на най-опитните древни гмуркачи, които десетилетия са се учили да визуализират едно или друго смущаващо или омайващо проявление в своя контролиран сън. Това позволява на вампира да действа по свръхестествен начин. Разбира се, не във физическия свят. Дори подобни препарати да са съществували в миналото, сега те са забранени с различни конвенции. Вие можете да извършвате чудеса само в лимбо. Там можете всичко…

Прииска ми се да кажа нещо горчиво-скептично.

— Защо да вършим чудеса в съня си? — попитах аз. — Не е ли по-добре…

— Не — прекъсна ме Ул. — Не е по-добре. Тези способности са необходими, за да можете да работите свободно с анимограмите и със заобикалящата ги реалност. Без спецнавиците, които дава вампонавигаторът, ще ви се наложи половин живот да учите това изкуство. Както беше преди.

— Какво е това пренавиване на анимограмата? — попита Тар.

— Ние пренавиваме анимограмите по определен начин, намесвайки се в структурите им. Но за това ще поговорим утре. Други въпроси?

— Как може вампонавигаторът да бъде управляван в съня? — попита Ез.

— Вампирът винаги има малък остатъчен контрол над мускулите на устата и на езика. Достатъчно, за да може да се възползва от уреда.

— А защо нищо не казахте за вампотеката? — попита Софи.

— Защото не мога да търпя този електронен разврат. Шегувам се, шегувам се. Точно се канех да ви разкажа. Предишните некронавигатори бяха чисто механични, а днес в тях добавят блок с… Как да го… Нанопровод… Дори не знам как работи този нов елемент. Шуми много тихо. Всичко се свежда до тази вампотека, която по-рано я нямаше. Заедно с нея наричат некронавигатора вампонавигатор.

— Какво е това? — попитах аз.

— Това е своеобразна енциклопедия на препаратите с червена течност. Малък цилиндър с множество тънички четинести наноспринцовки, изработени по специална технология. Вампотеката има отделна схема за управление. Това е най-ненадеждната част, тъй като съдържа миниатюрни детайли и електроника. Опитният гмуркач никога не разчита на нея. Честотата на отказите на този възел е правопропорционална на обема на съхраняваната информация. Направихме го, защото вампотеката не е критичен възел. Тя съдържа само справочна информация, прочистена предварително от вампири чистачи. Нещо като препаратите, по които сте се учили. Своеобразна сума на дискурсите и знанията, които може да потрябват за успешното хипнотизиране на анимограмите. Информацията във вампотеката е подбрана така, че да изпреварва с половин крачка стандартното човешко разбиране. По този начин временно възкръсналият или даже живият човек да може с неголямо умствено усилие да разбира вампира. И да осъзнае със завист колко вампирът е по-висш от него. Това е основното значение на вампотеката.

— Не разбирам — възрази Тет — какъв е смисълът в цифровата епоха да записваме информацията в препарати с червена течност.

Ул го погледна със съжаление.

— Смисълът е пределно прост. Ако искаш да се възползваш от информацията, с която са задръстени човешките цифрови носители, ще ти се наложи да я качиш при себе си чрез човешкия интерфейс — две глупави очи и мозък, който бавно анализира буквите. Отнема две секунди да качиш филм или книга, може да ги съхраняваш под ноктите си. Но да изтеглиш цялата съдържаща се там информация ще ти отнеме цяла седмица. А препаратът с червена течност е най-високоскоростният канал. Ти не само получаваш достъп до информацията. Тя мигновено се оказва и в твоята оперативна памет — и там вече е готова за използване. Това е огромното предимство на вампира пред човека.

Ул беше напълно прав.

— Сложно ли е да се управлява вампонавигатор? — попитах аз.

— Толкова е просто, че дори няма да го обсъждаме. Веднага ще се научите… По време на малкото небитие движенията на вашия език управляват не само мозъка, а мозъка в симбиоза с магическия червей. Затова тук се достига точността, с каквато роботът премества микросхемата под лазерните лъчи. Никаква блъсканица не се получава.

— А как запомняме къде какъв препарат има във вампонавигатора? — зададох не съвсем разбираем и за мене въпрос.

Ул се засмя и ме потупа по главата. Бях толкова зает с мислите си, че забравих как се канех да реагирам на жеста му, а когато се сетих, вече бе късно.

— Въпросът на Рама показва пълно неразбиране на предмета. Въпреки това ще отговаря. При активирането на устройството първото микроубождане на езика съобщава на вампира цялата необходима техническа информация. В миналия век беше разпространена друга методика — преди да изпадне в транс, вампирът няколко секунди наблюдаваше схемата на вампонавигатора, за да й даде възможност да се запечата в мозъка му. Човешкото съзнание помни малко, но висшият ум на вампира фокусира всичко с фотографска точност. Рама, не се вълнувай. Дори и ти няма да имаш проблем с вампонавигатора…

Вместо да ме изпълни с бодра конструктивна обида, на което видимо разчиташе преподавателят, думите му ме хвърлиха в апатия.

— Край на занятията! — обяви Ул. — Утре е последният урок. Ще разглеждаме практически въпроси. Не закъснявайте…

Реших да изчакам, докато всички излязат от клас, и закрих лицето си с ръце. Шумът и гласовете скоро утихнаха. Последното, което чух, беше долетелият от коридора вик на Ул, който раздразнено отговаряше на закъснял въпрос:

— Не! Лимбо не е нито рай, нито ад! А ние не сме енорийско училище!

[1] Семинар 2: „Какво е дайвинг и какво не е. Лимбо, анимограми и некронавигатори“ (англ.). — Б.а. ↑

[2] Букв. „който търси Бога, който търси в Бога разрешаването на всички жизнени проблеми“; от „богоискательство“ — религиозно-философско движение в средите на руската интелигенция от края на XIX и началото на XX в., чиято задача е търсенето на нови пътища към Бога. — Б.р. ↑

[3] Светла, осъзната смърт (англ.). — Б.а. ↑

[4] Букв: „О, нощ, о, мрак, о, на вампира древен дом, скрит във вихъра на долна суета…“. — Б.р. ↑

[5] Същността на „бонбона на смъртта“ е описана подробно в романа на Пелевин „Empire V“ (в гл. „Локи“, където Рама е обучаван от своя учител в изкуството на боя). Изработва се от червена течност на китайски даоси и чрез него вампирите се сдобиват с изключителни бойни умения и физически състояния на тялото. — Б.р. ↑

СВИДЕТЕЛИ НА НЕИЗБЕЖНОТО

След като стана тихо, за всеки случай преброих до сто и чак след това отворих очи.

И потреперих.

Софи не беше си тръгнала заедно с останалите. Седеше до мен и внимателно ме наблюдаваше в очакване кога ще се върна към живота.

— Изплаши ме — казах аз.

— Ти винаги се страхуваш — отвърна дълбокомислено тя, — защото си израснал в полицейска държава.

Тези разсъждения ме вбесиха. Реших да мина на английски.

— I always marvel at how an average American combines carrying all that crap inside his or her head with being brainwashed all the way down to her or his ass…[1]

Изказът ми беше тежък и недодялан — за мен не бе обичайно да се изразявам на английски.

— What?

Вдигнах рамене. Софи нервно се засмя.

— Първо, не е задължително да казваш „his or her“, може да кажеш просто „her“. Навсякъде използвай женски род и никой няма да те обвини в сексуален шовинизъм. А второ… ти какво?

— Ей това. Не понасям да обиждат родината ми.

— Смешен си. Вие, руснаците, въобще сте смешни. Защото всичко приемате за собствена сметка. А на сметката ви трябва да се трупат само пари, останалото е спам. Ти си вампир. А за вампира полицейската държава не е най-страшното на света.

— Знам — казах мрачно. — Най-страшното на света — това съм аз.

— Страдаш от мания за величие, Рама. Но ако искаш да видиш нещо наистина страшно, днес ще имаш тази възможност.

— Имаш предвид душата ти? — попитах. — Която още веднъж ще ми покажеш в хамлета?

Софи отново се засмя, но аз почувствах, че бях успял да я засегна.

— Колко си мил, baby. А аз реших, че вчера наистина се сближихме…

Изведнъж се засрамих. Помислих си, че се държа като жена. А тя като мъж. Трябваше да бъда изискано подигравателен. И пикантно сугестивен.

— Разбира се, че се сближихме, baby. Просто се пошегувах. Извинявай, baby… Относно полицейската държава. Не ти ли е хрумвало, че педофилията сред англосаксонците не е отклонение, а зле прикрита ориентация на мълчаливото мнозинство?

— Не — отговори тя, — защо?

— А откъде според теб е дошло това обръщение към сексуалния партньор — „дете“? Какво е това „baby“, освен фройдистко приплъзване, което толкова често се повтаря, че вече се е превърнало в постоянен израз, гърмящ в милиони спални? Или даже не приплъзване, а навик, останал от норвежкия секс…

— А това пък какво е?

— Това е като с децата, преди да са проговорили. Те не могат да се оплачат. Оттук и тази самоизяждаща се истерия. Този яростен denial[2] с трансатлантически мащаби…

Тя неочаквано ме млясна по бузата и се засмя, когато трепнах. Но аз бях уверен, че няма да ме ухапе.

— Точно така, baby — каза тя. — Исках да поговоря с теб за спалните и сексуалните партньори.

Изчервих се. Трудно се разговаря с целеустремен събеседник, който знае какво иска. Не помага нито лошото настроение, нито язвителността. Нито поставената от ръководството задача да отстояваш националния дискурс.

— Искаш ли да помогнеш на близко същество? — попита тя.

— Зависи колко близко е това същество — отвърнах. — И колко дълго ще трае.

Софи загадъчно се усмихна.

— Ще ти хареса, baby. Обещавам ти.

— Какво трябва да направя?

— Заедно с мен да посетиш спалнята на Дракула.

— Защо? — попитах.

— Някога в този замък се е пазел архивът на Дракула. И неговите лични вещи. Смята се, че архивът е бил унищожен, когато са взривили Кръглата стая. Всички колби се пръснали и препаратите изчезнали в земята. Вече ти казах, че това е лъжа. Архивът на Дракула съзнателно е заличен.

— А какво са искали да скрият?

— Следи и свидетелства за онези мисли, до които е стигнал в края на своя живот. Всички негови записки, дневници, даже лични вещи са били скрити или изгорени. Без един-единствен обект.

— Какъв?

— Картина. Нарисувана от самия Дракула.

— И ти искаш да я видиш?

Софи кимна.

— А защо ти е нужно това?

— Виж, спалнята на Дракула е забранено място. В нея има капани, разработени от самия граф. Възможно е да бъдат избегнати само ако сме двамата.

— Там има ли видеонаблюдение?

— Точно това няма. Никой не би се осмелил. А и не би могъл.

Не ми беше ясно откъде Софи се е сдобила с такива подробни сведения. Явно се е подготвила за пътешествието.

— Капани има, а наблюдение няма?! — учудих се аз.

— Няма, защото има капани — уточни тя. — Ако имаше наблюдение, наблюдателят би трябвало да спасява тези, които са се хванали в капаните. Или някак да реагира. С една дума, да е отговорен. А като няма картинка, и събитие няма.

Логиката беше напълно вампирска.

— И какви са капаните?

— Ами те не са точно капани… Нещо като капани. Самият Дракула се е хващал в тях всяка нощ. И то не самичък. Рама, мисля, че точно това ти се иска…

Преглътнах.

— Ще дойдеш ли? — попита тя.

— Кога?

— Довечера.

— Ще дойда — решително казах аз.

— Отлично — усмихна се тя. — Ще дойда в полунощ. Не заспивай.

Какво глупаво и доверчиво животно е мъжът. Постоянно попада в един и същ капан, заложен от враждебно същество с хладна рибешка кръв, при това, без да се крие. И не стига, че пада в него, ами и сам си го търси. Много често за големи пари.

Все пак заспах.

Софи трябваше да почука няколко пъти, за да се вдигна от ковчега. Но като отворих вратата и я видях, прехапах устни — беше толкова хубава. В черния си спортен костюм приличаше на нинджа или на стилна затворничка някъде от Скандинавия. Придърпа ме в коридора.

— Няма ли да влезеш? — попитах аз.

— Няма за кога. Разполагаме с максимум три часа. Да тръгваме по-бързо.

— Закъде?

Със знак Софи ми заповяда да мълча и да я последвам.

Бързо стигнахме до мястото, където персоналният ми коридор се съединяваше с останалите в замъка. Както и очаквах, Софи се насочи към главното стълбище.

Когато се изкачихме до площадката с под на разноцветни ромбове, тя ме отведе до тясна вратичка, на която имаше знак за опасност от пожар, или поне така ми се стори. Бяха нарисувани огнени езици и висящ над тях шлем. Наистина приличаше по-скоро на шлем на римски легионер, отколкото на пожарникарска каска, но си помислих, че във вампирската автономия такова изображение би могло да се пази още от времето на Античността и че в този момент виждам подобие на помпейски културен балон. Поразително е колко много исторически хипотези може да се родят за кратко време от превъзбуда и страх.

Зад вратичката обаче нямаше нищо противопожарно. Видях само тухлена зидария, от която стърчаха железни скоби. Нямаше нито под, нито таван. Бе авариен изход. Някъде далеч, долу, толкова далеч, че вероятно би ми се завил свят, ако не бях вампир, светеше малка червена точка — като цигарена светлинка.

Софи се провря през вратичката и изчезна нагоре. Последвах я, но тя сложи крак на главата ми, като едва не ме блъсна в шахтата.

— Затвори люка — прошепна тя.

С една ръка беше сложно да го направя, но се справих и наоколо стана съвсем тъмно.

Запълзяхме нагоре.

Дупката постепенно се разширяваше. От време на време Софи светваше с фенерчето, за да огледа наоколо. После продължаваше да пълзи нагоре в тъмнината. Изведнъж тя откри нещо. Притискайки се към тухлите, удари с крак по стената. Посипа ме прахоляк. Тя удари още веднъж и наоколо просветля. В стената се отвори вратичка — същата като тази, през която се промъкнахме в шахтата.

— Излизаме — каза тя.

Оказахме се на друга стълбищна площадка с под на разноцветни ромбове.

— А не можеше ли по стълбите? — попитах аз.

— Няма изход.

Видях, че стълбата, водеща надолу, опира до масивна врата, заключена с няколко огромни катинара. На стъпалата пред вратата имаше дебел слой прах, сякаш специално посипан от декоратори. Личеше, че отдавна не беше отваряна.

— Накъде води тази врата? — попитах аз.

— Към голямата зала — отговори Софи. — Там Дракула е приемал гостите си.

— Може ли да се влезе?

— Вече не.

Минахме под малахитова арка, в двата края на която се издигаха две позеленели от времето статуи, изобразяващи сатири с кози крака с неописуемо щастливи лица и неприлично вдигнати бронзови членове. Никога не бях виждал нещо толкова откровено. Навярно всички подобни антики, оказали се в ръцете на хората, векове наред са били претопявани за камбани и за разпятия. Подобно нещо е можело да се запази единствено у вампирите.

— Графът е бил принуден да поддържа имидж на либертарианец — обясни Софи. — Даже е дружал с младия Оскар Уайлд, който е научил много от него. По онова време в Англия от вампирите са очаквали точно това.

— Педал ли е бил? В смисъл — гей?

— Не мисля. Но той винаги се е старал пред халдеите да прави двусмислено впечатление…

Коридорът, по който вървяхме, бе облицован с дъбова ламперия. Светлината проникваше през стъклени витражи с изображения на средновековни кавалери и дами, яздещи в обкръжението на птици и зверове недалеч от високите градски стени. Между витражите висяха картини, наподобяващи илюстрации от рицарските романи. Забелязах вази с живи цветя, разположени в нишите на стената.

— Кой живее тук? — попитах.

— Никой. Но всичко се поддържа във вида, в който е било при графа.

Софи се спря пред дъбова врата с изкусна резба, изобразяваща птици в короната на голямо дърво.

— Тук са покоите на графа — каза тя. — А сега слушай. След като преминем през тази врата, шегите свършват. Ако искаш да се върнеш обратно, прави точно това, което ти кажа. Веднага, без да се замисляш. Разбра ли?

Изпитах тревога.

— Нали ми каза, че ще ми хареса — възразих аз.

Тя се усмихна.

— Ще ти хареса. Но не и фактът, че ще останеш жив.

След тези думи би трябвало да се върна веднага, стига да бях уверен, че ще намеря пътя. Но аз не бях. Можех да се промъкна в шахтата със скобите. Ала едва ли в дълбоката тъмнина щях да открия вратата, която толкова непредвидливо затворих.

— Чакай, чакай — спрях се аз. — Така няма да стане. Първо ми обясни какво има там. И защо трябва да те слушам?

— Там има много неща — отвърна Софи. — А трябва да ме слушаш, понеже ще ти се наложи да се превъплътиш в графа.

— На мене? Пред кого?

— Пред неговата машина за съблазняване.

Явно изражението на лицето ми не й направи добро впечатление. Тя се намръщи.

— Не — отсече Софи. — Няма да можеш да се превъплътиш в графа. Аз ще го играя.

— Ами аз?

— Ти ще… — тя подбираше думите си — ти ще влезеш в ролята на девойка от бедно, но почтено семейство, която е вечеряла с графа, но той незабелязано я е ухапал по шията и след това я е довел у дома си, понеже клетницата не е имало къде да нощува.

— А защо всичко е толкова заплетено? — попитах.

— Based on the true story[3] — обясни тя и сложи длан на дръжката на вратата. — Ще разиграем реална сцена от личния живот на графа, който ми е познат в детайли…

— Откъде?

— От ДНА на една от неговите любовници, която му е гостувала. Знам в най-малки подробности какво е видяла и чула. Освен това помня наизуст всичко казано й от Дракула — целия, така да се каже, ритуал. Ще се опитаме да го повторим. Ако не се отклоним от сюжета, всичко трябва да съвпадне. За да се постигне времеви синхрон, ще говоря така, както е говорил графът.

— А аз какво трябва да отговарям?

— Каквото искаш.

— И за какво ни е да го правим?

— Накрая — продължи Софи — се надявам да получа подарък. Съвсем необикновен. И много необходим. А ти… Ти също можеш да получиш своя подарък.

Това прозвуча някак обнадеждаващо.

— Окей — казах аз.

— Тогава се съсредоточи, започваме. Готов ли си?

Кимнах. Тя отвори вратата. Беше тъмно.

— Първо дамите — обяви Софи с не съвсем мъжки глас.

Прекрачих в тъмнината. За секунда нищо не се случи. После през лицето ми мина въздушна вълна — сякаш някой махна с крило или разтвори ветрило. Впрочем би могло да е просто течение.

Изведнъж светна и аз се озовах в голяма, изискана и старомодно наредена стая. До стената имаше легло с балдахин, изобразяващо (доста правдоподобно) разтворена крокодилска паст. Но за спалня беше прекалено objets d’art[4]. На стените висяха картини, а от двете страни на леглото се възправяха скъпи рицарски доспехи със златна инкрустация. Единият железен воин държеше меч, а другият — копие. Край стената имаше масичка с чаен поднос. В съседство бяха поставени две кресла. Само каменният под, разделен от дълбоки черни цепнатини, правеше угнетяващо впечатление.

— Искате ли чай? — басово попита Софи.

Аз потреперих. Тя се засмя.

— Не се плаши. Когато се превъплъщавам в Дракула, говоря с мъжки глас.

Поиска ми се да изляза от стаята обратно в коридора. Хванах дръжката, но вратата се оказа заключена.

— Вече е късно — прошепна Софи.

Не разбрах от чие име го каза — от свое или от името на Дракула.

Тя се приближи до масичката, драсна клечка кибрит и запали плосък спиртник, върху който имаше чайник с вид на стъклена колба. Над спиртника се появи кръгъл син пламък.

— Чайникът е твърде съвременен — отбелязах аз. — Нима е имало такива по негово време?

— Не знам — отговори Софи.

— А кога е живял Дракула?

— Смята се, че винаги е живял. За великите трансцендентални същества не важат понятия като дати. Те винаги са обградени от анахронизми и от абсурдни хронологически несъответствия. В различни времена Дракула се е появявал сред хората с различни лица и е разтягал физическото си битие с помощта на особени практики. Виждала съм изречения на Дракула, в които той говори за компютърни програми и вируси. Но това, разбира се, е прекалено…

Софи погледна часовника.

— Уви, мило мое дете — произнесе тя басово, — когато казах, че върху мен и върху това място тегне проклятие, не се шегувах.

— Плашиш ме — казах аз.

Софи се усмихна доволно.

— Аз нямам власт над това, което тук ще се случи — продължи тя със същия меланхоличен глас. — Ако искаш да си идеш, иди си! Да, да, върви, защо да пропадаш заедно с мен? Да, настоявам, но не заради себе си, а заради теб, заради чистия цвят на твоята младост… О, не, само не това! Не се отваря? Значи, вече е късно… Ето го проклятието, за което говорех…

Думите на Софи предполагаха някакъв драматизъм, но тя ги произнасяше твърде безизразно, като засичаше времето по часовник и правеше големи паузи помежду им. После седна на масичката и ме покани да седна редом с нея.

— Да пием чай — предложи тя с истинския си глас и действително се зае да вари чай в блестящите от чистота стъклени съдинки върху подноса.

Настаних се в креслото срещу нея.

— Кажи ми, какво става?

— Виж — каза тя, — граф Дракула е бил не само донжуан, но и женомразец, което си е съвсем нормално словосъчетание. Той е знаел кои струни на женското сърце да натисне, за да получи бързо желаното. Но толкова пъти е повтарял ритуала на съблазняването, че е започнал да изпитва смъртна тъга. В края на краищата решил да го механизира в пълно съответствие с модата от по-миналия век.

— Как е възможно да се механизира съблазняване?

Софи погледна часовника и направи гримаса, която би трябвало да изобрази сериозно мъжко лице.

— Сигурно искаш да знаеш — заговори тя басово — кой ме е проклел. Не питай. Тъмните тайни на вампирите няма да те направят щастлива, мое дете. Твоят чист и светъл ум няма да разбере ужаса на тази ледена нощ… Не, ти не трябва да знаеш…

Никой не озвучаваше репликите на съблазняваното създание, но те и без това бяха пределно ясни.

Чух тихо скърцане. А след това забелязах, че подът се раздвижи. Започна да се спуска надолу, а и ние заедно с него. Леглото обаче остана на мястото си.

Софи, както се полага на съблазнител, беше спокойна и се усмихваше.

— Не се бой, дете — басово произнесе тя. — Още не сме на дъното на ада… Засега…

— Той наистина ли така е говорел? — попитах аз.

— Аха. Изверг, естествено.

Шахтата, в която потъвахме под скрибуцащите звуци на невидими зъбчати колела, ставаше все по-дълбока. Онова, което по-рано беше каменен под, се оказа четириъгълни колони с плоски върхове. Леглото крокодил сега висеше над нас. Изглеждаше като огромна паст на древен рептил. Подовите плочи образуваха нещо като стълба, водеща нагоре — по нея все още можеше да се качим до кадифените зъби.

Софи погледна часовника.

— Пропаст… — произнесе басово тя. — О, ако можех навеки да потъна в забвение в тази бездна… Но ми е предопределено друго…

Минаха няколко секунди, после нещо забълбука и на най-долната плоча се образува тъмна локва. Течността започна бързо да се издига и скоро потопи няколко плочи. Беше червена. Тъмночервена.

— За какво му е било да измисля всичко това? — попитах неразбиращо аз.

— Дракула казва, че го унижава необходимостта от прекоитална лъжа. И се е старал да сведе до минимум, както се изразява самият той, лицемерните мелодрами.

— Но по този начин не възникват ли прекалено много проблеми? — попитах аз, кимайки към червената локва, постепенно напираща към краката ни.

— В рамките на един случай, да. Но при него всичко е било на конвейер. Експлоатирал е създадения от него романтичен ореол цели десетилетия. Дори векове. Неговите италиански и гръцки приключения вдъхновиха Джон Полидори[5] да създаде първия значим образ на сексуално активен вампир аристократ. Днес мнозина разбират това като алегория на британския колониализъм, но реалността е много по-проста…

Припомних си стиховете, учени в училище. Беше от редките случаи, когато със сигурност знаех кой е написал строфите.

— „Но музата с британски притчи тревожи младото момиче и става й сега кумир или самотният Вампир, или…“[6] Който и да е — казах аз. — Пушкин.

— Ето на, дотъркаляли са се дори до вашите преспи. Дракула се е старал да не се отдалечава от образа си, ако не е крайно необходимо. Наметалото с червената подплата, добавените, извинявам се за израза, кучешки зъби — той е въвел тази мода. Цинично, естествено. Обаче е действало безотказно в сравнение с днешните методи на пикапа[7].

Спомних си как моят учител Локи определяше какво е „пикап“: „съвкупност от подли хватки и цинични хитрости, използвани от мошениците, които или не са в състояние, или не желаят да се разплатят честно за секса с жена“. Но, разбира се, не го казах на глас. Вместо това попитах:

— Защо жените се хващат на всичко това?

— Женското сърце само търси възможности да бъде измамено — въздъхна Софи. — Затова не е трудно да бъде излъгано.

Междувременно червената боя се издигаше все по-близо и по-близо до краката ни. Наистина изглеждаше ужасяващо.

— Според мен — казах аз — ти е време да проговориш басово. Тя погледна часовника.

— Тъмното море на възмездието всеки момент ще се затвори над главата ми — започна басово тя. — Моята гибел е заслужена и аз не роптая… Колко жалко, мило дете, че ще споделиш съдбата ми…

Аз мълчах.

— Тук ти се полага да зададеш въпрос — продължи с нормален глас тя. — Относно това може ли да се спре проклятието.

— Ще сметнем, че съм го задал.

— Само любовта би могла да ме спаси — басово отвърна тя, — възпламенена в сърцето на младо и чисто същество… Но нима това е възможно?

— Някакъв кентървилски призрак? — намръщих се аз.

Софи кимна.

— Вече знаеш откъде младият Уайлд е взел сюжета.

— И той ли е седял тук?

Софи някак неопределено сви рамене.

— Нима този примитив е работел?

— Работи само простото — заяви Софи. — И в простото, и в сложното… Представи си, че ти си момичето на Дракула, което вижда как червената течност всеки момент ще изцапа любимата й рокля, и търси цивилизован изход от неприятната ситуация. Ти какво би казал?

— Любов? — попитах аз с тънък гласец. — Не знам, моето сърце е отдадено на друг, но лъчът на състраданието в него е толкова ярък, така силно свети… Той ще съумее да те изтръгне от мрака, мили Дракула… Ето ръката ми…

— Отлично — насърчи го Софи. — Практически дума по дума. А къде е ръката?

Станах и й подадох ръката си. Тя ме хвана за пръстите и ме поведе по тясна и стръмна каменна стълба. Най-накрая се изкачихме и се проснахме на леглото. Това беше единственото високо и безопасно място в спалнята. Не бе възможно да се излезе от стаята — под входната врата имаше пропаст, на чието дъно тъмнееше червената течност. Чайната масичка ми се струваше като Атлантида, която отплуваше в безкрайния океан на възмездието. Методиката на Дракула започваше да ми харесва.

— Трябва да отида до банята — казах аз.

— Точно както е в текста — засмя се Софи. — Натам.

Видях, че не всички плочи на пода около леглото бяха потънали — покрай стената бе останала пътечка към незабележима врата, скрита зад огледалото. Пътечката бе почти като горска — да влезеш в банята можеше само ако се притиснеш до един от рицарите, а след това към стената. Никога не бях виждал викториански санитарен възел. Имах усещането, че извършвам светотатство в олтара на незнаен бог. Когато излязох от храма на фаянса и медта, Софи лежеше по гръб, сложила възглавница под главата си, и внимателно гледаше стената с картините. След като внимателно извървях обратния път по пътечката, деликатно легнах до нея и казах:

— Струва ми се, че започвам да разбирам етичния смисъл на ритуала.

— Така ли? И в какво се изразява той?

— Много пъти съм забелязвал, че жената… Как да го кажа… Не точно изпитва страх от съвкуплението… Да кажем така, тя не поема отговорност за него. Отговорността винаги трябва да е или на партньора, или на непреодолимо стечение на обстоятелствата. Дракула явно не е искал да поема отговорност и е решил да използва непреодолимото стечение на обстоятелствата, като го механизира. За да опрости максимално предварителната мелодрама… Мисля си, че той не е очаквал неговата спътница да повярва в реалността на случващото се — все пак жените не са толкова глупави. Само й е давал възможност да се престори, че вярва. За да може тя да съхрани образа си в цялата тази нечовешка озъбеност. Съвсем по английски. Истински джентълмен…

— Нищо не разбираш — произнесе Софи почти нежно.

— Така ли?

Тя кимна, погледна часовника и басово проговори:

— Мой паднал ангел… Казвам „паднал“, понеже ти, заедно с мен, почти си се сгромолясала на дъното на греха… Но светлият лъч на любовта в твоето сърце ще ни спаси и двамата, знам това… Стига думи…

Тя се обърна към мен и устните й покриха моите. Беше ясно, че в това време Дракула е преминавал към действие и че намеренията на Софи са сериозни. В отговор я целунах, а после ръцете й преминаха по моето тяло и аз разбрах, че тя не само е настроена сериозно, а безусловно сериозно…

Ще пропусна следващия половин час. Това е най-сладкият и нежен спомен в моя живот. Да споделям, засега не съм готов. А и няма с кого. След половин час лежахме един до друг и безспирно разговаряхме:

— Дракула, разбира се, е бил гений на пикапа. Да спасиш вампир, е много яко. Но в днешно време вече не се котира. Днес трябва да пробуташ на приятелката си нещо екологично. Например: като отстъпва пред мръснишките домогвания, намалява целокупното човешко carbon footprint[8]. Или спасява бездомните животни… Нещо като: „Ако се отдадеш на шеметния вихър на страстта — тези десет кученца ще оживеят…“. И слагаш фотографията на масата. Ето така може да се шантажира. Или още по-добре — нещо за старите циркови коне: няма да ги направят на салам, а ще ги пуснат волно да си доживеят някъде на юг във Франция… Не, с Южна Франция не става, женката ще я обхване бурна завист. Как не съм се сетил досега да взема на въоръжение пикапа. На жената винаги й е нужна висша морална причина, за да си разтвори краката. Според мен това си е биология… Слушай, следващия път дай да го направим в ковчега, а?

— А в леглото не ти ли хареса?

— Хареса ми, но в ковчега е по-интересно.

— В ковчега ще ми е много по-трудно да си разтворя краката. Дори при наличието на висша морална причина.

Тя лежеше до мен съвършено гола — сякаш забравила за това. Забелязах татуировката на рамото й — червено сърце с черна звезда по средата. Вече бях виждал този символ на екрана на монитора в ковчега й. Звездата бе с неравни очертания и приличаше на дупка от куршум. В нея бяха изписани две малки бели букви — LH. С нещо ми напомняха на добре поддържани остри зъби…

— Непременно ще пробваме в ковчега — настоях аз. — За мен това е вече фикс идея… Но в какво така внимателно се вглеждаш?

— В целта.

— Тоест?

— Погледни картините. Нищо ли не забелязваш?

Втренчих се в стената. Ако не беше споменала за картините, едва ли щях да им обърна някакво внимание. Но в момента ми се стори, че помежду им се е появила нова. Голямо червено цвете, изрисувано с маслени бои. Подчертаната небрежност на рисунъка му придаваше вид на йероглиф, изписан от бързащ калиграф с груба четка за рисуване. Не си спомнях яркото петно на това място. Но да се приближиш до него, беше невъзможно — под картината зееше триметрова пропаст.

— Нова картина? — попитах аз.

Софи кимна.

— Появява се, когато подът се спуска надолу. Но това не е достатъчно. Леглото трябва да бъде подложено… как да се изразя, на определен тип натоварване. Невъзможно е да се имитира. Вчера опитвах не по-малко от час. А сега се получи веднага…

Тя се наклони към мен и звучно ме целуна по устата.

— Благодаря ти, мили. А сега трябва да се проявиш като мъж.

— В какъв смисъл? — напрегнато попитах аз.

— Нужна ми е физическата ти помощ. Ако все още имаш сили. Трябва да стигна до тази картина. Ти ще застанеш долу, а аз ще се кача на раменете ти.

— Искаш да я откраднеш?

— Не. Искам да сваля няколко парченца от грунда. Никой няма да забележи… Давай по-бързо, че нямаме време… После ще се облечеш.

Докато удържах на раменете си тежестта й (през цялото време тя я местеше от единия на другия си крак), размишлявах за същността на това приключение — дали бе предизвикано от внезапния изблик на страст от нейна страна, или бе добре премислен експеримент за постигане на единствено правилната амплитуда и честота на вибрациите на леглото… Нейното „вчера опитвах не по-малко от час“ не ми излизаше от главата.

— Готово — каза тя най-накрая и скочи на стъпалото на нивото на моето.

В ръката й имаше миниатюрна пинсета и две прозрачни найлонови пликчета — като онези, в които слагат таблетки и наркотици.

— Какво изчегърта? — попитах.

Тя се опита да скрие зад гърба си своята плячка, но аз й хванах ръката и след кратка, но сериозна борба най-накрая взех едно от пакетчетата. Вътре имаше нещо като мъничко парченце боя, щипната от платното. Като че ли беше казала истината. Но от боята стърчаха някакви косъмчета… Изкачих се по каменните стъпала и седнах на леглото — там, където имаше светло петно. Сега можех по-добре да разгледам находката.

— Ама това е комар! — възкликнах аз.

— Именно — отвърна Софи.

— Ние какво, катерихме се заради някакви си комари?

— Това са комари с ДНА на Дракула — каза тя, настанявайки се до мен. — Когато Дракула се е занимавал с рисуване на открито, е улавял комарите, които са го хапели, и ги е лепял на картината. По този начин е оставил тайния ключ за бъдещите вампири, които пожелаят да се свържат с него.

— А за какво ни е да се свързваме с Дракула? — попитах.

— На тебе не ти е нужно. Но аз имам към него няколко въпроса.

Усетих смътна обида.

— А защо на мен да не ми е нужно?

— Тебе не те вълнува особено освобождаването на човечеството.

— Говориш така, понеже съм вампир от Русия?

Софи се намръщи, преди да отговори, но в този момент се раздаде далечно скърцане от някакъв механизъм. Забелязах, че плочите на пода започнаха да се движат. Софи погледна часовника.

— Мило дете — каза тя басово, — скоро ще съмне. Непристойно е хората да те видят как излизаш сутрин от дома на вампир… Време ти е за път.

Погледнах Софи, после картината на стената. Но картината вече я нямаше. На мястото й тъмнееше обикновена дъбова дъска.

— А как се казваше картината? — попитах аз.

— „Свидетели на Неизбежното“ — отговори Софи.

— Дракула е имал предвид комарите?

Тя ме погледна, сякаш до нея седеше идиот.

— Той е имал предвид тези, които биха искали да го срещнат. И да дойдат тук, за да вземат ключа.

— А какво е „неизбежното“?

— Нима не е ясно? Любовта. Която едновременно е вход към тайната. Дракула ясно е дал това да се разбере, като по този начин е достъп до картината…

Изведнъж ми се стори, че ме гледат безброй стъклени очи, скрити в стените.

— Но ако комарите не са свидетели на любовта, то тогава кой? — попитах, оглеждайки стаята.

— Как кой, Рама? — каза нежно Софи. — Ние с теб.

Изведнъж се почувствах като идиот. При това неизлечим.

— А сега да се махаме оттука — настоя Софи. — Време е да се омитаме.

[1] Винаги съм се изумявал как средният американец събира такова количество лайна в главата си, след като мозъкът му е промит до неговия или нейния задник. (Англ.) — Б.а. ↑

[2] Отричане (англ.). — Б.пр. ↑

[3] Създаден по действителен случай (англ.). — Б.пр. ↑

[4] Произведение на изкуството (фр.). — Б.пр. ↑

[5] Джон Полидори (1795–1821) — английски писател и лекар от италиански произход. Известен е като автора на първата повест за вампири, озаглавена „Вампир“ (1819). — Б.пр. ↑

[6] А. С. Пушкин, Евгений Онегин (III, 12), превод Николай Хрелков. — Б.р. ↑

[7] Пикап (от англ. Pick up) — запознанство с цел съблазняване. През 90-те години терминът навлиза в съвременния руски език и става наименование на популярно движение; идеологията му се основава на разбирането за „отказ от отговорност“, т.е. в интимните отношения между мъжа и жената всеки е еднакво отговорен за изборите, действията си и за всичко, което му се случва. — Б.р. ↑

[8] Общото отделяно количество въглероден двуокис, което е причина за глобалното затопляне. — Б.а. ↑

ЗЛАТНИЯТ ПАРАШУТ

На следващия ден в клас Софи се здрависа с мен нито съвсем нелюбезно, нито твърде любезно и веднага престана да ми обръща внимание. Сядайки на чина до мен, тя се обърна към Ез и започна да разговаря с него на френски. Той разказваше нещо смешно и Софи се смееше толкова щастливо, че аз веднага изпитах ревност.

Тя се държеше така, сякаш през нощта нищо не се беше случило между нас. Сякаш ми се бяха присънили вчерашните трансформации на пола[1] (изразът отлично би подхождал и за преместването на каменните плочи, и за имперсонацията на Дракула). Ако не беше комарът с прилепналите парченца боя, който щателно огледах, преди да отида на лекция, можех и така да реша. Но комарът бе истински.

Най-накрая Ул пристигна. Софи и Ез замълчаха и на мен ми олекна. Ул написа на дъската:

[2]

Като остави тебешира, той тъжно огледа класа.

— Това е последното ни занятие — започна той. — След това ще се разотидете и ще се заловите за работа. Ще изпълнявате много и различни неща. Всяка национална общност поставя пред вампирите гмуркачи своеобразни задачи. Но ако попитате кое е най-важното за нас от практическа гледна точка, ще ви отговоря, без изобщо да се замисля. Разбира се, това е Златният парашут. Именно за него ще говорим днес.

Той се приближи до дъската и нарисува няколко религиозни символа: християнски кръст, полумесец, звездата на Давид, някаква индийска завъртулка и неразбираем за мен китайски йероглиф.

— Замислете се над следното. Всеки човек на земята знае, че все някога ще умре. Поради това — именно поради това и съществуват световните религии. Колкото по-близо е развръзката, толкова по-често човек тича към своя местен храм, където срещу дребно възнаграждение му обещават спасение. Някои особено доверчиви толкова се страхуват от посмъртно изчезване, че по своя воля с шум и трясък напускат живота, залепвайки на челото си съмнителен билет за рая… Кое обаче е любопитното? Подобна религиозна загриженост е характерна само за хората от социалните низини. Ако се издигнем до висшите слоеве на човешката йерархия, ще се натъкнем на нещо странно, дори поразително — безразличие към задгробните въпроси… Така изглежда поне отстрани…

От всеки изрисуван символ Ул издигна по една черта така, че всички се срещнаха в една точка, над която той постави дебел въпросителен знак.

— Само преди няколко столетия господарите на Европа бяха толкова загрижени за душите си, че организираха авантюристични войни за Божи гроб, с други думи, за собственото си спасение. Техните източни контрагенти със същия ентусиазъм се сражаваха за свое място в рая, но представяно според други модели… В наше време обаче номиналните господари на човечеството са равнодушни към подобни въпроси. Те сякаш се сливат с кръжащия над света jet set[3]… Така изглежда за непосветените. И до днес при по-простите хора се случват религиозни конфликти, но те възникват на социалното дъно, когато една бедна тълпа се емва да избива друга. Нима сте виждали някого от господарите на съвременното човечество да е загрижен за бъдещата си посмъртна съдба?

Въпросът на Ул ни изпълни със самоуважение: от висотата на вечен наблюдател на живота той се обърна към нас като към същества от същата висока порода. Стаята мълчеше. Въпросът бе риторичен.

— Не — продължи Ул. — Не сте виждали. Днес изразът „кръстоносен поход“ е политически некоректна метафора на военна операция, обезпечаваща експлоатацията на ресурсите в интерес на транснационалния капитал. Векове наред човешкият елит се държи така, сякаш въпросите за задгробното възмездие са без никакво значение. Което, честно казано, е много, много странно. Всъщност, ако тези изтощени от многочислени престъпления хора хвърлят такива усилия, за да се докопат до най-високия връх на социалната пирамида, защо тогава ги завладява равнодушие към всичко по-нататъшно? Даже обикновеният човешки страх би трябвало да ги накара да се суетят пред лицето на неизбежната смърт. Те могат и да не вярват в Бог, но напълно да отхвърли надеждата за лично безсмъртие — на това не е способен нито един човешки разсъдък. Би следвало да се очакват завещания, които да оставят несметни състояния на поповете от различните вероизповедания в замяна на молитви за бъдещо преселение. Щяхме да сме свидетели на чудовищни погребални пирамиди, издигнати с помощта на най-новите технологии. Но подобно нещо не се наблюдава. Всичко изглежда така, сякаш елитът на човечеството отдавна тихомълком е решил въпроса за задгробната си съдба… Сред журналистите от жълтата преса е прието да се мисли, че висшата финансова каста в съвременния свят е възприела кабалата като последно утешение. Но всъщност с това учение флиртуват основно вдовиците на новобогаташите, поппевиците, готвачите на елита и неговите треньори по бадминтон. Защо мълчи цялата човешка върхушка? Защо стотици години тя е метафизически пасивна?

— Златният парашут — промърмори Софи, без да вдига очи.

Ул й размаха пръст.

— Кой още знае? — попита той.

Други не се намериха. Ул пристъпи към Софи и я тупна по тила. Изпитах странно чувство: едновременно облекчение, че в тази роля не съм аз, и нещо, което беше подобно на ревност. При това, без да разбирам защо.

— Вярно, момиче! Златният парашут. Този израз отдавна е проникнал в света, но както винаги Черната завеса скрива истината зад информационната клоунада. Хората използват думите „златен парашут“[4], когато говорят за дребни бонуси и преференции за елита — за някаква депутатска пенсия или придобивка на банков мениджър. Но никой от по-ниските социални етажи не подозира какво означава това.

— А какво е това? — попита Ез.

Ул се обърна към него.

— Миналия път ти попита може ли мъртвец — по-точно анимограма, да се роди отново. В някои случаи може. Понякога това е свързано с процеси извън възможностите ни за контрол. А често и ние самите помагаме. Вампирите притежават собствена технология на прераждането. Именно тя е получила името „Златен парашут“. Този парашут го ползват както вампирите, така и някои особено близки до нас халдеи. Тоест каймакът на човечеството.

— А защо му е на вампира Златен парашут? — попита Тет. — Вампирът е безсмъртен!

Ул се усмихна.

— Съвършено вярно. Но само наполовина. Чували сте сравнението за коня и ездача толкова често, че вече ви е дотегнало. Независимо от това то е вярно по своята същност. Трябва да разберете, че хубавият боен кон не се подготвя лесно. Магическият червей — властелин на света и господар на човеците, не би живял в първия попаднал му мозък, излагайки се на опасност, идваща от непредсказуемия човешки ум. Магическите червеи използват едни и същи носители цели столетия, дори хилядолетия.

Ул направи пауза, сякаш да ни даде възможност да асимилираме чутото. След това продължи:

— Червеят обаче се вълнува не толкова от генетичните особености на човешкото тяло, което ще обитава. По-важни са вродените характеристики на ума, с които той съединява своята тайнствена сила. Затова не само магическият червей е безсмъртен. В определен смисъл неговият носител също не подлежи на разлагане. Всички вие, които сега си седите в тази стая, сте реинкарнирани[5]. Всеки от вас многократно е умирал със Златния парашут. И отново се е завръщал на служба в новия живот.

Този път мълчанието продължи по-дълго. Аз не издържах и вдигнах ръка.

— Кажи, Рама.

— А как вампирите намират такива преродени?

Ул се усмихна.

— Кармичният механизъм е устроен така, че около вампирите постоянно бродят тълпи от хора, бивши техни носители. Всички те имат необходимите навици от миналия живот. Тези хора са значително повече от магическите червеи, желаещи да сменят тялото. Численото съотношение примерно е както между руските олигарси и красавиците, готови да им дадат най-милото си. Когато бъдещият носител на червея израства, той сам намира своите господари. За него е достатъчно да нарисува на асфалта, по който той ще мине, някакъв знак, руна или пиктограма. Никой от хората няма да обърне внимание на такъв знак. Но в ума на бъдещия вампир мигновено ще възникне алхимическа реакция и той ще се спре, за да намери своите нови приятели.

— Но ако кармичните механизми се сработват автоматично, защо трябва да се грижим за прераждането? — попитах аз.

— Човекът, станал вампир и носещ в своя мозък магически червей, се сдобива с доста мрачна карма — отговори Ул. — Включително и поради това, че цял живот пребивава в разкош, тоест в известен смисъл паразитира върху страданията на други хора. Ето защо без помощта на гмуркачите той е длъжен да пропадне в тъмните пластове на задгробното възмездие, където елементите на неговото съзнание ще погълнат духовете на гнева и на завистта.

— Длъжен да пропадне? На кого е длъжен? — попита Тет.

— Сам на себе си — отвърна Ул. — На онова слънце, което е светило през неговия витраж.

— А за какво му е на слънцето това?

— Попитай него. Ние не сме теолози, а вампири. Златният парашут е технология, която позволява на вампирите да запазят комплекса си от навици, оптимални за носителя на магическия червей дори и след смъртта му. Гмуркачите съпровождат мъртвия вампир през пространството на задгробното възмездие и му помагат да се въплъти в ново тяло при благоприятни обстоятелства.

— Не бих нарекъл обстоятелствата около моето раждане особено благоприятни — казах аз.

Ул размаха ръце.

— Често вампирите принадлежат към висшата човешка аристокрация — отвърна той, — като например нашите френски гости. Но ние не се отнасяме сериозно към тези неща. Това е просто обичай, чиято цел е още от самото раждане на бъдещите носители на Езика да се даде висок социален статус. Истинската аристокрация в света — това сме ние. Нашата общност е своего рода клуб, чиито членове са в него не само за едно хилядолетие. Няма земен крал или кралица, които да получат достъп току-така. Натам води единствено Ухапването. Магическият червей взема решението да се всели в нечие тяло, а не самото тяло. Ако той не пожелае, няма да помогне никаква синя кръв…

— И на халдеите ли се предоставя Златният парашут? — попитах аз.

— Да. Но не от хуманизъм. Това е един от начините да контролираме хората. И още — печалба, нека бъдем искрени. Нашите най-богати и най-предани слуги, които са на прага на смъртта, купуват Златния парашут. Това им струва огромна част от състоянието — дори на най-големите световни финансисти. Така те ще се спасят от адски мъки. Твърдо вярват в това. Като спасяваме грешниците от възмездие, ние, разбира се, нарушаваме всички божествени и човешки морални закони. Което за сетен път показва на халдеите онази степен на влияние, с която обладаваме Вселената.

— А как съпровождаме мъртъвците? — попитах аз.

— С реклама на вергилиите — отговори Ул. — „Вергилий“, между другото, е официалното име на гмуркача придружител. Полезна и почетна работа. Макар и трудна. Изисква добри професионални умения.

— Разбрахме — кимна Тар. — А как помагаме на мъртвите вампири да се родят отново?

— Те се раждат сами. Ние само ги довеждаме до точката, където това е възможно, без да пропадат в долните светове. На технически език се нарича „пренавиване на анимограмата“. Тя се привежда в състояние, в което може да се запази, докато за нейното прераждане настъпят благоприятни условия. Съдбата на халдеите, честно казано, много не ни вълнува. Но ние се стараем да не изгубим нито един от братята си. Към тях се отнасяме по-загрижено, отколкото към тлъстите котараци, с които имаме чисто търговски взаимоотношения… Но за всичко това ще научите, като се завърнете у дома.

— С какво още се занимават гмуркачите? — попита Ез.

— С много неща — обясни Ул. — Включително и неприятни. Преди всичко да извличат различни сведения. Гмуркачите имат достъп дори до това, което е изчезнало от човешкия свят. По-рано често се случвало първо да убият приносителя на важната информация, за да не може никой да се докопа до паметта му, а след това след него се гмуркал вампир… Много от шумните убийства били свързани именно с това.

— А вярно ли е, че първо е задължително да го удушиш с жълта връв? — попита Тет.

— Можеш да го убиеш както си искаш — отвърна Ул. — Но древният ритуален метод действително е бил удушаването. Смятало се е, че само при неповреден мозък се постига надеждна комуникация. Но това просто са предразсъдъци. Сега подобно нещо не се практикува. Само в краен случай. Имам предвид удушаване с жълта връв. В действителност начинът на убийството не е особено важен…

— Чувал съм, че това е най-мръсната работа — каза Тет. — Екстракторите дори били наричани „лайновози“.

Ул го погледна странно.

— Ами да, има нещо такова. Изразите „лайновози“, „лайночистачи“, „чистачи на кенефи“ и тъй нататък са напълно заслужени. Да си екстрактор — това е най-тежката в морално-емоционален план работа. Обаче много необходима. Ако вампирът е предразположен към безрезервно служене, независимо от оскърбително ниския статус в йерархията и постоянните подигравки на безмозъчните глупаци, то тази работа е за него…

Стори ми се, че преди това Ул е работил като екстрактор.

— А защо казват, че това е нечиста работа? — попитах аз.

— Проблемът е в това, че информацията от лимбо може да се извлече само по един начин, като станеш неин носител. При това се налага да се прегледа твърде голямо количество вътрешен човешки материал, тъй като е трудно да отделиш полезната част от паметта от останалата. Това е като да събираш перли, като ги гълташ с черупките. Екстракторът сякаш загребва със своето съзнание чуждото и го издига на повърхността. Оттук и сравненията, свързани със септичните ями.

Припомних си мокрия кичур на Енлил Маратович, прилепнал към челото му, и си дадох дума никога да не бъда екстрактор, дори пред смъртна заплаха.

— А кои са гмуркачите гадатели? — попита Ез.

— По този въпрос не мога да ви просветя — каза Ул. — Понеже не знам много. Просто слухове. Има такава гледна точка, че в лимбо се пази информация не само от миналото, но и от бъдещето. Тъй да се каже, има гмуркачи, които получават достъп до нея. На мен лично този механизъм не ми е известен — за да се случи, е необходима ДНА от бъдещето. Това е на теория. Просто разговори. Ако съществува подобно нещо, то е засекретено. Дори и за мен.

— Но ако информацията за бъдещето попадне в миналото, бихме могли да изменим това бъдеще, нали?

— Не мисля — възрази Ул.

— Защо?

— Просто не отговаря на здравия смисъл. Представете си, че пътувате за някакъв град с влак без прозорци. Но не знаете кой е градът. След време някой ви позволява да надникнете през секретния прозорец и вие виждате приближаването на Айфеловата кула. И какво? Можете ли да направите така, че влакът да не пристигне в Париж, а в Бомбай? Даже ако се втурнете в кабината на машиниста с два пистолета и пачка долари в зъбите, едва ли нещо ще стане. Да не говорим, че никой не разрешава на неспокойните граждани да поглеждат през този секретен прозорец. Склонен съм да предположа, че показват бъдещето на онези, които предварително са съгласни с него.

— Кой го показва?

— Тези, на които то е известно. Затова не бива да се тревожим за него, всички контакти с миналото вече са взети предвид. Тревожете се за настоящето. Други въпроси?

— Кажете — обади се Ез, — а кои са тези „светски свинчета“?

Ул се намръщи.

— Не знам. И те съветвам да не се интересуваш от този въпрос… Нито дума повече. Край… — Той взе от ъгъла своята хартиена торбичка за дървени въглища и я сложи на масата. — Вчера обещах да ви покажа нещо интересно. И ще изпълня това обещание. Сега ще се състои първото ви потапяне в лимбо. То ще се отличава от следващите. Но по традиция именно това възприятие се запомня като първо за всички гмуркачи вече три хилядолетия…

— Какво, учебна дегустация ли ще имаме? — попитах аз.

— В този замък на вас не ви е необходимо да приемате червената течност на мъртвеца. Достатъчно е да чуете специалния резонатор, който е настроен на нужното преживяване.

Като отвори пакета, той извади отвътре архаичен камертон от тъмен метал.

— А чие е това преживяване?

— На един много древен вампир — отвърна Ул. — Казвал се е Аид. По съвместителство е бил бог на подземното царство при древните гърци. Според нашите традиции вие ставате гмуркачи, след като за няколко секунди се превърнете в този Велик мъртвец. Това е най-важната минута във вашия живот и в смъртта ви. Затворете очи и се съсредоточете…

Думите на Ул силно ме впечатлиха. Присвих очи и се опитах да изгоня мислите от главата си. Нищо не се случваше. Това продължи толкова дълго, че тъмнината започна да ми дотяга. Но изведнъж усетих, че чувам тих равен звук със странен тембър. Не забелязах кога е започнал, само осъзнах, че от известно време звучи в ушите ми.

Ефектът от този звук беше потресаващ.

Тъмнината пред очите ми се превърна в безкраен коридор, а след това коридорът се разгъна около мене на триста и шейсет градуса, сякаш бях стрелка на компас. В този размах имаше такава мощ, че ми се зави свят, а тъмнината пред мен се превърна в безкрайно пусто пространство.

Видях слаба светлина.

Под краката ми имаше безкрайно черно огледало — като до прозрачност полиран камък. То се простираше докъдето стигаше погледът. Приличаше на яко вулканично стъкло, нещо като обсидиан. През него прозираха разноцветни огънчета — припламвайки, те рисуваха някаква геометрична фигура или шарка, а после изчезваха.

Горе се чернееше небето. Беше страшно да се гледа. Тъмнината ме засмукваше ту отгоре, ту отдолу и ми се струваше, че над мен няма небе, а бездна, в която вися с главата надолу. Но стигаше само да наведа поглед, и виенето на свят спираше.

Между огледалото долу и тъмнината горе съществуваше пространство, изпълнено със смътни сенки, мъждукащи огънчета и редки припламвалия — всичко това изплуваше, когато се вглеждах в мрака.

Изведнъж на лявата ми ръка се появи плосък диск, който наподобяваше бронзов метал. Изглеждаше така, сякаш на левия ми лакът се е приземило огромно зелено фризби, прикрепено с две здрави примки. Даже не се изплаших.

Дискът изглеждаше точно като древен щит — с релефна щампа, напомняща нещо средно между двустранна брадва и прилеп. Щитът бе удивително лек — изобщо не чувствах тежестта му.

После в дясната ми ръка се появи дълъг прът от същия метал. Той също бе лек, с тънко двузъбо острие. После главата ми се сдоби с шлем — разбрах го, като видях, че гледам света през два бронзови процепа. Превърнах се в тежковъоръжен античен воин пехотинец.

Побягнах в лек тръс, като придържах пръта до хълбока. Понякога, когато огънчетата угасваха и ставаше съвсем тъмно, ми се струваше, че не тичам, а с всяка крачка се спускам все по-дълбоко в черния океан, като безсмислено клатя нозете си. Разбира се, това беше страшно. Но после огънчетата отново се появяваха и страхът бързо изчезваше.

Бягах в тъмнината все по-далеч и по-далеч — или може би все по-дълбоко и по-дълбоко. Понякога огънчетата прелитаха съвсем близко. Бяха с различни цветове и размери. Някои бръмчаха като разгневени оси. Аз леко ги отблъсквах с щита и те без всякакви възражения отлитаха по-нататък. Възможно е да са проверявали древния ми бронзов пропуск…

После започнах да забелязвам неустойчивите конструкции, приличащи на хвърчила с различни форми. Те бавно летяха в една посока, сякаш ги носеше вятърът. Ставаха видими, когато пожелавах да ги уловя с поглед, и ако дълго ги гледах, започваха да светят. Колкото по-дълго ги разглеждах, толкова по-многобройни ставаха те, сякаш интересът ми ги притегляше.

Във фокуса на вниманието ми се оказа една от сенките. Към нея се приближи червено огънче, приличащо на флуоресцентна топка за тенис. Те се сблъскаха и всичко изчезна в радостното избухване, което ме ослепи и оглуши.

— Рама, отвори очички. Вече всички го изгледаха.

Ул огледа притихналия клас.

— От това най-древно преживяване може да се получи усещане, че лимбо е тъмен стадион, където летят светещи насекоми и тичат, облечени с униформи, антични воини вампири. Но реалността е друга. Онова, което видяхте, е безличното равнище на възприятие, очистено от всички съвременни кодове. Така могат да виждат лимбо само най-великите от undead. Вашият опит ще бъде друг. Това, което ще срещнете, ще зависи от особеностите на пренавиването на анимограмата. Но като цяло ще ви напомня ежедневието. Само че то ще се променя, като изпробва различни форми, преди вашият ум да идентифицира нещо познато. Лимбо не е точно пространство. И времето там не е точно време.

— А какво е там в действителност? — попита Тет.

— Въпросът какво е там в действителност е лишен от смисъл, понеже зависи от това кой ще гледа: пчела, прилеп, човек или вампир. Вие сте вампири. С времето ще можете да настроите лимбо така, че да го превърнете в уютно за вас местенце. Важното е да не се залепвате за нищо.

— А какъв е този прът? И щит?

— Такава е традиционната екипировка на гмуркача — обясни Ул. — Тя е на няколко хиляди години и според мнозина професионалисти именно тази униформа е най-подходяща за нашите цели. Жезълът на Аид, Шлемът на Аид и Щитът на Аид винаги ще присъстват в каталога на вашия вампонавигатор. С негова помощ ще сте в състояние да решавате всички практически задачи. Но вие може да се обличате както си искате. Ала помнете, че минимализмът се смята за проява на добър тон в лимбо. Там вие няма да взривявате атомни бомби и да предизвиквате разрушителни наводнения. Ще минавате с минимум средства, необходими за решаване на задачата. Рама, пак ли имаш въпрос?

— Да. Накъде тичаше този Аид?

— Не знам. Към някаква цел. Но по лимбо не се тича. Тичането просто е най-близкият човешки шаблон, който може да бъде наложен върху подобно възприятие. Това е сънувана трансформация на абстрактното усилие, което вампирът полага, за да се доближи до обекта на своя интерес.

— А какви са тези огънчета?

— Наричаме ги „свободни меми“. Вие няма да ги виждате. Ще виждате само своя клиент, тоест пренавиващата се анимограма. При това свободните меми практически са незабележими. Както звездите денем.

— А защо ги наричат „меми“?

— Не знам — сви рамене Ул. — Просто така е прието. Това са елементарни свободни мисли. А ги наричат „свободни“, защото никой не ги мисли. Те мислят сами себе си. Изглежда, сякаш имат своя собствена светлина.

— А нима може да има мисъл, която никой не мисли?

— Разбира се, звучи странно — съгласи се Ул. — Но същото се отнася и за мислите в човешкото подсъзнание. Тях никой не ги мисли. А след време, като съберат енергия, те неочаквано щурмуват главата ви. И както показва криминалната практика, стават не само реалност, а се превръщат и в събитие. Последствията им се усещат години наред. Така че не се съмнявайте. Може.

— А откъде идват свободните меми? — попита Софи.

— Не знам. Възможно е това да е подсъзнанието на Великия вампир, в чийто ум всички се появяваме и изчезваме. Някои смятат, че са отломки от безсмъртни същности, разрушени от неизвестна сила. Нещо древно — като пръстените на Сатурн, но живо и досега. Други вампири предполагат, че мемите се намират в изначалната пустота и са онези елементи, от които възникват човешките и ангелските езици. Трети допускат, че множество слепени меми могат да родят нова същност. И всички тези гледни точки спорят помежду си… Но вие няма защо да го мислите. Мемите нямат никакво отношение към вас. Те са видими само за великите майстори…

Ул извади от торбата друг камертон.

— Реалността, приятели, е по-прозаична. Сега ще ви покажа как за вас ще изглежда лимбо. Гледайте внимателно и се постарайте да запомните всичко, ще ви задавам контролни въпроси. Затворете очи…

Изминаха няколко секунди и аз чух звука на втория камертон. Той беше с друг тембър.

Изведнъж видях кола, която спря на ъгъла на пуста градска улица. Трудно бе да се каже къде се случваше всичко това, но улицата беше напълно реална, с безброй отвратителни детайли, родени от истинския живот.

От колата излезе възрастен мъж с раиран костюм и затвори вратата. Някъде отгоре върху плешивината му падна капка. Той вдигна очи и на челото му падна втора капка. Мъжът недоумяващо се намръщи, докато падаше третата капка. Аз дори чувах звука, с който капките се разбиваха върху кожата му.

В същия миг с раирания господин и обкръжаващия го свят се случи нещо странно. Изчезна улицата, изчезна колата, а ръцете му се оказаха на гърба, завързани с въжета за каменен стълб. На врата му се появи нашийник с шипове, който не му позволяваше да си обърне главата. Изгорялата му плешивина запълни цялото мое полезрение, сякаш бях насочил камерата и бях приближил максимално фокуса.

Върху темето му отново капна вода. Видях в детайли как тя се разбива. Привързаният към стълба извика. Погледнах нагоре. На стълба над главата му висеше старинен меден съд с тънко чучурче, от което набъбваше следващата капка.

В ръката ми се появи прът, почти същия като в миналото съновидение. Ударих с него по стълба и съборих върха заедно с медния съд. След това отново с пръта докоснах железния нашийник и той послушно падна на земята. Със същата лекота развързах въжето, с което бяха завързани ръцете на господина, и той побягна напред.

Пред него се изправи полукръгла дъбова врата с голяма желязна халка. Той хвана халката, дръпна я към себе си и вратата се отвори. В отвора се мярна силуетът на голямо хърбаво куче със стърчащи уши. Господинът прекрачи прага. А след това кучето и раираният господин бяха покрити с вълнички и се превърнаха в облак от разноцветни пръски. Всичко изчезна така внезапно, както се беше и появило.

— Това е фрагмент от реалното пренавиване, което е част от програмата „Златен парашут“ — каза Ул. — На подобни прожекции на уплашени умове ще се нагледате до насита, обещавам ви го. Сега въпросите. Кажете кога изчезнаха улицата и колата, къде се озова мъжът, който излезе от нея?

— До стълба — отговорих аз. — Май това е древно изтезание с вода.

— А къде се намираше стълбът? На улицата? В полето? В някакво помещение?

Замислих се. Колкото и странно да беше, не можех да отговоря на този въпрос. Явно никой друг не можеше. Всички мълчаха.

— Следващият въпрос. Къде се намираше вратата с желязната халка? Рама?

— Зад вратата имаше куче — отбелязах аз.

— Така е — съгласи се Ул. — Но къде висеше самата врата? Вратите са или в домовете, или на оградите, или в стените. Къде се намираше тази врата?

— Не забелязах — признах си аз.

— Някой забеляза ли? — попита Ул.

Отговорът беше пълно мълчание.

— Показах ви този откъс с една-единствена цел — заяви Ул. — За да разберете какво отличава лимбо от реалността. Работата е там, че моите въпроси нямат смисъл. Понеже вампирът, който е пренавивал тази анимограма, не се е интересувал нито от мястото, където се е намирал стълбът на изпитанието, нито къде е стояла вратата, в която е преминал неговият подопечен. Ето защо — стълбът не е стоял никъде. И вратата също. Всичко, което виждате в лимбо, се създава от вниманието, проявено от вас, съзнателно или не. Професионализмът на гмуркача се състои в това да не умножава същностите повече от необходимото, както е казал великият Окам[6]. Запомнете това, деца мои, и ще си облекчите живота… И то се отнася не само до лимбо. Но и до всичко останало в живота…

Ул сложи камертоните в торбата си и печално погледна зад гърбовете ни — към восъчните повтарачи от последния ред.

— Моят курс завърши. След като прекарахте няколко мига с древния Аид, всеки от вас получава правото да се нарича „Велик мъртвец“. Надявам се, че това ще ви вдъхне оптимизъм, самоуважение и увереност в себе си. Останалото ще научите вкъщи. Но ако някой има въпроси, ще бъда щастлив да му отговоря.

Тар вдигна ръка.

— Миналия път споменахте, че лимбо е пътека към други светове. А после казахте, че то възниква само в съзнанието ни. Как тогава може да води към други светове?

— Именно поради тази причина може! — отвърна Ул. — И само поради нея! Глупостта на човека е в това, че той търси други същества в мъртвия материален космос, определен от неговите пет груби чувства. Това е външният „космос“ — нищожният и безинтересен разрез на реалността. Набързо нацапана панорама, която е само декорация на земното творение.

— Между другото — каза Тар, — за тази панорама вече се знае толкова много, че дори са открили в нея няколко хиляди планети, наподобяващи Земята. На милиони светлинни години една от друга…

Ул махна с ръка.

— Проявявайки интерес към декорацията, човек просто започва да я разкрасява и дорисува.

— А може би тя е нарисувала всички нас?

— В момента говориш като човек — отговори Ул. — А на вампира му е смешно и тъжно да гледа хората. Капки от сгромолясващ се водопад, който мисли: „Това съм аз. А това — светът“. Те са уверени, че космосът около тях през цялото време е един и същ, просто през различните епохи го възприемат различно. Дори са изчислили размерите и възрастта му и са изнамерили предци измежду изкопаните камъни от земята. Но това е сън, който днес се присънва на човечеството. Никой не знае какво то ще сънува утре. В съня може да има огромно количество шизофренни подробности, в чиято достоверност спящият е безусловно уверен. Само че сънищата се сменят през няколко минути. Хората не разбират, че те са просто капки от осъзнаването, от което се състои реалността. А реалността е това, което те осъзнават.

— Нима реалността през цялото време е различна?

— Разбира се. Вярата, че съществува независещ от водопада на съзнанието външен свят със своя постоянна история — това просто е част от съня, който сега се присънва на хората. И този сън постепенно се променя. Водопадът на човешкото незнание през отделните времена е различен, само увереността, че всичко е както трябва и ситуацията е под контрол, е еднаква. Същата увереност, която ни съпровожда във всеки сън. Затова сънищата не ни се струват сънища, когато ги сънуваме.

— Искате да кажете, че хората напразно търсят други светове? — попита Тет.

— Какво значи „напразно“? Човек прави всичко напразно. На първо място живее напразно. Той не разбира, че другите светове се намират не във фиктивното материално измерение, което нарочно е изрисувано така, че най-краткото пътешествие през него да е много по-дълго от неговия живот, а в дълбините на съзнанието. В онези слоеве, където е невъзможно да се гледа през затъмнения човешки калейдоскоп. Лимбо е пространство, където са възможни такива възприятия.

— Ние изпитваме ли ги? — мечтателно попита Тар.

— В никакъв случай — отвърна Ул. — Обратно, вампирът с всички сили се старае да се скрие от тях. Вампирът не търси контакт със странните преживявания и същности, които ще го разкъсат на парчета. Ние не сме луди. В лимбо е немислимото и неизмеримото. Но ние ги използваме преди всичко с практическа цел. Стремим се да видим и разберем по възможност най-малко. Затова вашата практическа работа ще ви се стори твърде приземена. И прозаична. Настройвайте се по-бързо.

Вече не слушах Ул — изведнъж разбрах в какво за себе си ще превърна лимбо, ако някога успея да настроя това пространство. Имаше такъв мултфилм — „Таралежче в мъглата“. За таралеж, който върви нанякъде през гори и поля, през мъгли и страхове. Така ще бъде и с мене. Мъгла, нощ. Борове, дъбове магьосници. А горе — звезди… Ще ходя през мъглата с черно кожено палто. И с фуражка с високо дъно, върху която ще разпери криле сребърен прилеп. А може би не, трябва да помисля.

Ул се обърна към нашия чин.

— Защо тъгуваш, Софи?

Забелязах, че Софи наистина изглеждаше тъжна.

— Толкова интересно беше в началото. Ярка бяла светлина, калейдоскопи, витражи. Безкрайни светове. А сега се изяснява, че ще използваме тази ярка бяла светлина, за да транспортираме дебели котараци покрай ада?

— Може и така да се каже — съгласи се Ул. — Ние не сме ангели, Софи. Ние сме вампири. И това, за което говориш, също е част от ярката бяла светлина. И ние, и даже дебелите котараци. Така че не тъгувай. Ще свикнеш…

Но сякаш някаква тъга се спусна над нас. Ул също изглеждаше тъжно. Той огледа класа.

— Ще се видим на вечеря — каза той. — Щастливо потъване, момичета и момчета. Както се казва, седем фута под ковчега на мъртвеца!

Всички станаха от местата си и обкръжиха Ул, който започна да обяснява нещо за прощалната вечеря. Седях на чина — обзе ме апатия.

„Край — помислих си. — Сега към къщи… Към родните ковчези…“

Тези думи обаче не ме сгряваха. Вече знаех, че родните ковчези имат проблеми с вентилацията. Чудно как ковчезите родно производство все още… Какво трябва да правят ковчезите! Да изгният? Удивително как те още гният…

Щом станах, излязох от аудиторията и се затътрих към стаята си. Исках да спя.

[1] На руски думата пол означава и „под, настилка“, и „пол“. — Б.р. ↑

[2] Семинар 3: „Златният парашут. Разни. Завършване на посвещаването“ (англ.). — Б.а. ↑

[3] Международен елит. — Б.а. ↑

[4] Финансово споразумение, постигнато от директора на една компания, за да си осигури бъдещ доход, например от консултации, в случай на поемане на ръководството на компанията от друг. — Б.пр. ↑

[5] Инкарнация, или въплъщение, е понятие от теологията; религиозно-философска доктрина, постулираща зачеването и раждането на разумно същество (най-често човек), което е материално проявление на трансцендентно същество или сила. С други думи, това е чудотворният акт, при който Светият дух приема човешки образ. — Б.пр.; „Реинкарнация“ всъщност означава „превъплъщение“. — Б. NomaD. ↑

[6] Уилям Окам (ок. 1288–1347) — английски философ схоластик, францискански монах. — Б.пр. ↑

НЕИЗБЕЖНОТО

Събуди ме почукване по вратата.

Думата „събуди“ в случая е неуместна, но друга не можах да подбера. Проблемът бе в това, че сънувах дълго мрачен сън, който забравих, когато се събудих. Помнех само, че трите кратки удара по вратата бяха важна част от него. Изобщо не разбрах как преминаха в реалността. И още… знаех, че зад вратата е Софи и че да се срещам с нея по някаква причина е опасно.

Секунда-две се колебах, а после взех решение да не се лишавам от радостите на живота заради безсмислените електрически флуктуации на презареждащия ми се мозък.

— Влез — извиках аз.

Вратата се отвори. На прага наистина стоеше Софи. Беше в дълга черна рокля с пайети. Истински вечерен тоалет.

— Тука ми я дадоха — усмихна ми се тя, когато забеляза учудения ми поглед. — Като на единствената жена.

— Да не би да е от интимната колекция на Дракула? И да се е обличал с нея, когато е посрещал младия Оскар Уайлд?

— Нямам такава информация — отвърна тя. — Виж, не искаш ли да си побъбрим в ковчега ми? Днес е последният възможен ден…

— Искам — казах аз.

— Тогава да вървим. Веднага — след малко е прощалната вечеря.

Харесваше ми, че за втори път тя сама идваше при мен. От малък смятах, че в отношенията между мъжа и жената липсва онова лекомислие и доверие, съществуващо между приятели, решили заедно да изпият по едно. В крайна сметка става дума за кратко удоволствие без никакви последствия… Щеше да е хубаво, мислех си тогава, да се договаряш с жената за любовния акт с безгрижието на студенти, замислящи гуляй.

По-късно стигнах до извода, че това е труднопостижимо заради биологическото разделение на труда. Мъжът дарява живот, заражда го, а жената го износва, като играе не по-малко важна роля, дори ключова. Детеродната й функция е мъчителна и е свързана с дълъг период на безпомощност, затова е естествено животинският инстинкт да я принуждава да избира партньора внимателно. Комичното е в това, че този инстинкт действа с пълна сила дори и тогава, когато става дума не за зараждане на нов живот, а за съботна вечер.

Жената трябва да притежава необикновен интелект и изключителна воля, за да се научи да потиска тази древна плътска хипноза, която деформира характера й и я лишава от конкурентоспособност на пазара на биологичните услуги.

В онази минута Софи ми се струваше съвършена и бързайки след нея по коридора, си мислех, че за света Америка още дълго ще си остане светещото cutting edge[1] не само в полето на технологиите, но и в областта на поведенческите модели.

Ах, ако жените знаеха как подобна сърдечна простота ги издига в очите ни! Но инертната пещерна памет на самката помни, че на ловеца тя е интересна само минути преди съвкуплението, и затова прави всичко възможно да удължи времето с часове, с дни, със седмици и да изтъргува колкото се може повече кожи и накити…

Минута, след като влязохме в стаята, ние вече лежахме в нейния просторен ковчег, трогателно миришещ на някакъв наивен парфюм. Тя сама си съблече роклята, което облекчи живота ми, понеже не бях сигурен, че бързо ще се справя със закопчалките й. В ковчега обаче изобщо не беше удобно, както би ми се искало. Но в неудобството имаше и очарование: пречейки на удоволствието, теснотията сякаш разгръщаше негова непозната и свежа страна…

Аз обаче не успях да стигна твърде далеч.

Попречи ми една дреболия — едва забележимо убождане по врата. Веднага разбрах какво означава това и със сетни сили се опитах да не му обръщам внимание. Оказа се невъзможно. За няколко секунди възбудата ми се смени с тъга и със злоба.

— Ти ли ме ухапа?

Тя виновно премигна.

— Аз… просто… Вече сгреших в живота си. И повече не искам да се повтаря.

„Винаги казват това — помислих си аз. — Винаги.“

— Извинявай — прошепна Софи. — Но вече знам.

— Какво знаеш?

— За теб. За теб и вашия Велик прилеп.

— За Хера?

Софи кимна.

— И виждам, че нищо не си разбрал. Бедното ми момченце. Ти и не би могъл да разбереш. Не са ти обяснили, а самичък не вдяваш.

— Какво не вдавам? — попитах аз.

— Не знаеш защо са те изпратили тук. Защо те обучават да се гмуркаш.

— Излиза, че ти знаеш?

— Вашият главен вампир, Енлил. Той също е гмуркач. Сам си се убедил в това. Не си ли си задавал въпроса той защо се е научил?

— Не. Навярно, за да осъществява максимален контрол.

Тя поклати глава отрицателно.

— Това е много трогателна история. Вашата Ищар… Когато е била млада, е приличала на твоята Хера. А Енлил — на теб. Скоро след като и двамата са станали вампири, са имали смешна полудетска история — както вие с Хера. Която по същия начин не успяла да завърши. Понеже на Великия прилеп спешно му потрябвала нова глава.

— Не може да бъде — възразих аз.

— Може — отвърна Софи. — Покойната Ищар ти е говорила за това. Намеквала е пределно ясно. Само че ти нищо не си разбрал.

Напрегнах паметта си.

— Почакай… Когато се спусках в Хартланд за втори път… тя каза, че Енлил имал приятелка, която приличала много на Хера. Но така и не стигнали до леглото. А после духовито разказа за черната мамба — има такава адски отровна змия. Демек, ако не я помолиш да те ухапе, дълги години можеш да се наслаждаваш на нейната топлина… Мислех, че просто ме съветва да бъда по-внимателен с Хера… Искаш да кажеш, че тя е била приятелката на Енлил?

Софи кимна.

— Това е истинска вампирска love story — каза тя. — Невероятно красива. Но не я афишират. Мисля, напразно…

— Каква е историята? — попитах аз.

— Когато Ищар се превърнала във Велик прилеп, си помислила, че завинаги е загубила Енлил. Или поне като любовник. Понеже вече нямала тяло.

— Логично — потвърдих аз, за да не мълча.

— Но после тя ухапала тогавашния вампирски старшина Кронос и научила много нови неща. Разбрала за undead. За обикновените и за великите.

— А какво ги различава?

— Обикновените undead получават достъп до света на сенките, оставайки живи. Те могат да влизат в контакт с анимограмите. А вампиресата, която става Велик прилеп, вече е велика undead.

— Защо?

— В определен смисъл тя действително умира, когато се лишава от своето тяло. След това се отпечатва в лимбо в онази възраст и състояние на духа, в които е била, когато са й отделили главата. Но едновременно с това продължава да живее сред нас в качеството си на Велик прилеп. Затова едновременно съществува като живо същество и като анимограма в лимбо. Прилепът е способен да поддържа контакт със своята анимограма. Може да се чувства като обикновена жена, ако спускащият се в лимбо гмуркач оживи тази анимограма с лъча на вниманието си. Освен това Великият прилеп по тайнствен начин може да въздейства на самите гмуркачи. Сега разбираш ли?

— Не съвсем.

— Когато предишната Ищар станала Велик прилеп, тя изцедила цялата червена течност от своето мъртво тяло. И я превърнала в препарати. За да им стигне с Енлил за цял живот. А Енлил, от любов към нея, станал гмуркач. И бил в лимбо дни и нощи с нейната анимограма. По-точно с нея, тъй като Великият прилеп е невъзможно да раздели анимограмата от живата същност.

Обзе ме мрачно предчувствие.

— Но в действителност Великият прилеп не е в лимбо, така ли? — попитах. — Нали тя е в реалния свят? Нали е жива?

— Нищо определено не може да се каже за Великия прилеп. Нея могат да я съдят само великите от undead. Казват, че човешката й глава преживявала всичко, което се случва с анимограмата. Денем Ищар управлявала света в качеството си на Велик прилеп, а когато заспивала, отново се превръщала в онова момиче, което Енлил обичал. И двамата се срещали на цъфналата поляна на своята младост…

— Провървяло му е на човека.

— Провървяло му е — съгласи се Софи, без да забележи моя сарказъм. — До дълбока старост е имал млада възлюбена. Защото анимограмите не остаряват. И двамата превърнали най-зловещото пространство в дом за срещи. Рама, понякога на вампирите им е свойствено истинското величие…

Почувствах се зле. Вече не предчувствия, а пределно ясни изводи и железобетонна определеност следваха от нейните думи — а аз все се мъчех да не ги пускам в съзнанието си. Но беше невъзможно повече да се съпротивлявам.

— Искаш да кажеш, че Хера… Тоест Ищар именно затова ме е изпратила да се уча за гмуркач?

Софи се засмя.

— Припомни си сам. Тя ухапа Енлил, за да поеме делата. И сама след минута ти заповяда да заминеш да учиш за гмуркач. Способен ли си да проследиш най-простите причинно-следствени връзки?

Опитах се отново да я прегърна, но тя хвана ръката ми и я отблъсна встрани — деликатно, но твърдо.

— Способен съм — въздъхнах аз. — Какво, вече не ти ли харесвам?

— Имаш момиче — обясни тя. — И това момиче те чака.

— Това не е момиче, а анимограма — отвърнах аз. — Истински ужас.

Софи сви рамене.

— Ти си вампир. С голямата власт идва и тежестта на товара. Всеки от нас носи своя ковчег.

— Нещо не ми харесва тази версия на личния ми живот — казах аз. — Сякаш трябва да се гмурна във водовъртежа, на чието дъно плува календар с откъсващи се листа с една и съща мъртва майка. И ми предстои да го прелиствам ден след ден.

— Това не е календар — възрази Софи. — Тя ще живее толкова, колкото ще живееш и ти. Най-интересното…

Софи се замисли.

— Какво? — попитах.

— Не е задължително да помни, че е умряла и се намира в лимбо. За Великия прилеп това е възможност да бъде онова момиче, чиято глава носи. Мисля, че й харесва. По-интересно е от това да те доят от сутрин до вечер… И още. Казват, че когато гмуркачът общува с могъщо същество от типа undead, неговият опит твърде много се отличава от работата му с обикновена анимограма. Всичко действа на съзнанието толкова непредсказуемо, че не разбираш в случая кой е календарът. Започват да те прелистват като анимограма. Великият прилеп умее не само да забравя, че е в лимбо. Ще те накара и ти да забравиш.

— Откъде знаеш всичко това? — попитах я с подозрение.

— Отдавна взех решение да стана гмуркач — каза Софи. — Събирах цялата достъпна информация.

Тя сложи ръка под главата си и впери поглед в тавана. Сърцето на рамото й се обърна и се превърна в две червени задни части. Дали бе разучавала този номер пред огледалото, не можех да знам, но символът беше пределно ясен. Аз обаче реших да предприема още един опит и се опитах да я прегърна. Тя ме удари през пръстите.

Стори ми се, че не й се иска да се съпротивлява, но я задължава загадъчният аспект я на женската, я на вампирската етика.

Изведнъж разбрах какво трябва да кажа.

— А ти можеш ли да проявиш великодушие?

— Как? — с интерес попита тя.

— Можеш ли за известно време да забравиш за всичко?

Тя се замисли.

— Е, може би ще мога… Но самият ти ще можеш ли?

— Аз?

— Какво, ще предадеш своя Велик прилеп? Заради една американка?

— Да, с удоволствие… — Стана ми криво. Но повторих: — С лекота…

Тя ме погледна с някакво странно изражение.

— Великия прилеп — добре. Но нима можеш да предадеш Хера?

Почувствах раздразнение.

— Не ми трябва да я предавам. Тя сама ме предаде. В смисъл — физически. Знаеш ли колко съм изморен от…

Нямах сили да продължа и вместо това прекарах пръст по устните й. Тя не се възпротиви.

— Клетницата, сигурно ще я заболи, ако разбере — каза Софи. — Много ще я заболи.

— Нищо — отвърнах аз. — И мен понякога ме боли.

— Тогава кажи на глас: „Отричам се от Хера. Отричам се заради теб“.

— Отричам се — произнесох аз. — С голямо удоволствие.

— Ето — кротко и печално се отзова Софи, — това беше твоят свободен избор.

Разбрах, че съм успял да подбера нужния шифър към катинара — и тя повече няма да се съпротивлява.

Колко много кукички и закопчалки имат жените по себе си — дори напълно голите жени… И всяка трябва да бъде разкопчана внимателно и грижливо, иначе нищо няма да стане… Но това също е биология, мислех си, докато ръцете ми се плъзгаха по нейното тяло, нали жената трябва да е убедена, че самецът е готов на всякакви несгоди заради нея. Всичко е излято от мъртъв гранит, който някога е бил рядка магма — тези схеми са на повече години, отколкото континентите. Колко е наивен човекът, като мисли, че може да измами природата…

Ковчегът, макар и двуместен, превръщаше познатите операции с чуждото тяло в нетрадиционна инженерна задача и затова преживяването бе особено странно. Никога, никога преди не бях получавал такава наслада от любовния акт. Даже се изплаших от стенанието си в сублимния миг. Софи се засмя.

— Колко е хубаво! — прошепнах аз, след като се отпуснах.

— Хубаво ли ти е? — Софи се изсмя високо и в смеха й прозвучаха тревожни, студени нотки — като ледчета в чаша шампанско. — Аха.

По-добре да не беше го казвала. С този тон.

— Какво има? — попитах.

— Как какво? Ти току-що ме изчука.

— Защо така го…

Тя отново се изсмя — вече съвсем ледено и язвително.

— Рама, знам какво мислиш за жените. Глупако недни…

— Да хапеш без разрешение е подло. Предполагах, че с мен ти е хубаво…

— Хубаво? Ти знаеш ли изобщо какво чувства жената при тази процедура? Знаеш ли?

Не разбрах дали го казва сериозно, или на шега.

— Защо да не зная — отговорих аз. — Някога хапех… Само че вече съм забравил.

Изведнъж тя стисна раменете ми със страхотна сила.

— Аз ще ти припомня…

Обзе ме страх.

Случваше се нещо странно. Някаква част от мен го разбираше и не искаше да участва. Но разбирането бе скрито твърде дълбоко. Разумът ми не стигаше до него.

Като борец, победоносно притискащ съперника си към тепиха, с цялата си тежест Софи се стовари върху мен. Натискът бе ужасяващ. Момиче с нейната физика не можеше да е толкова тежко.

— Ето така — каза тя. — А после пак така…

Както бе върху мен, тя протегна ръце настрани и започна да удря по краищата на ковчега като птица с криле. Ударите й ставаха все по-силни, както и ужасът ми. Случваше се нещо невероятно — по законите на физиката ръцете й би трябвало да са счупени и да са в кръв, но вместо това стените на ковчега започнаха да трещят и да се наклоняват, след което се счупиха.

А после страхът ми изчезна.

Изведнъж се промени цялата перспектива на полезрението ми, даже силата на тежестта сега теглеше в друга посока. Софи вече не лежеше върху мен, а някак висеше насреща и с всички сили ме отблъскваше с разперените си ръце. И разбира се, това вече не бяха ръце, а две огромни черни криле, които се издигаха и спускаха в пустотата. Отхвърляха ме не ударите им, а вятърът, който те образуваха. Знаех, че ако вятърът ме откъсне от Софи (в това време тя се превърна в нещо огромно — като стена, обрасла с черна животинска козина, за която се хванах), това ще е краят. Но лицето й все още беше пред мен и аз можех да я помоля да не ме убива.

— Софи! Моля те!

Тя отмъстително се засмя. И тогава разбрах, или по-скоро си спомних, че това не е Софи.

Това беше Хера.

Пръстите ми се разтвориха и поредният размах на черните криле ме изхвърлиха в пространството. Но вече не се страхувах. Знаех какво ще се случи. Постепенно паметта ми започна да се връща.

Няколко секунди ми се струваше, че хаотично се търкалям в пустотата. А след това започнах да усещам истинското си тяло. Висях на напречна греда с главата надолу, с кръстосани крака — като в хамлет. Но тава не беше хамлет. Това беше…

Всичко си спомних секунда преди да отворя очи. И през тази дълга, дълга секунда изпитах невъобразим срам, осъзнавайки, че рано или късно ще отворя очи.

Сега не беше средата на първото десетилетие на двайсет и първи век, когато ходих да уча за гмуркач. Намирахме се във второто му десетилетие.

Беше поредната ми служебна среща с Хера.

Поредната.

На която отново й бях изневерил.

Разбира се, със самата нея.

Аз й изневерявах на всяка наша среща. Понякога със Софи, която не бях виждал от няколко години. Понякога с други фантоми. Хера умееше да намира в моята памет различни маски. Но срещата ми със Софи в замъка на граф Дракула беше любимата й атракция.

Почти винаги изискваше от мен да се отричам от нея — и аз го правех ту на шега, ту сериозно. И след този миг следваше пробуждане. Също и необходимост да си отворя очите. Както сега.

Отворих ги.

Висях в будоара на Великия прилеп — върху сребърна напречна греда, която приличаше на огромно стреме. Точно пред мен, на метър, беше лицето на Хера — то се люлееше в центъра на седефена раковина върху тънко краче, обвито с козина. Очите й бяха затворени, а на устните й беше застинала замечтана усмивка. От ъгълчето на устните й към моята лакътна свивка се бе проточила тънка като конец сребриста тръбичка.

Извадих най-тънката игла от ръката си.

— Хера — прошепнах дрезгаво. — Не искам всеки път…

С едва забележимо движение на главата тя ми заповяда да замълча.

— Благодаря ти, мили. Беше чудесно. Всеки път се зареждам с бодрост за цяла седмица. Без теб никога не бих разбрала колко дълбока може да бъде подлостта…

— Защо постоянно го повтаряш? — попитах аз. — Добре, накажи ме. Накажи ме най-строго. Но само веднъж.

— Да те накажа? Интересно, как точно да те накажа? — Тя се замисли. — Има вариант. Искаш ли да те тикнем в затвора?

— В какъв смисъл? — попитах.

— В истинския.

— За какво?

— За стиховете.

— Кои?

— Които изрових от кратуната ти, Рам. Например…

Тя разтегна устата си до ушите, опули очи, опитвайки се да ме имитира, и с пискливо гласче на кастрат задекламира:

— А щастието — ето това е: какво ли повече да се желае?

С меко психотропно вещество

В прост ковчег с любимо същество

Да лежа, да мълча и нищичко да не очаквам…

Исках само едно — да потъна вдън земя. Но едва ли беше възможно — намирах се под нея твърде надълбоко.

— Така си се раздрънкал — продължи Хера. — Първо, пропагандираш наркотиците. Второ — самоубийството. Ако напомним на прокурора, че любимото ти същество е undead, тогава заедно с обвинението в некрофилия ще те закопчаят за десет години… Нали си руснак — няма да ти обяснявам какво ще се случи със задника ти.

— Това е непочтено — възразих тихо. — Да надничаш в чуждите записки. А под психотропно вещество имам предвид баблос. Не съм го виждал от година. Другите наркотици не ме интересуват.

— Това го кажи на прокурора… Хайде, не се бой, негодник такъв. Майтапя се. Чакам те следващия път след… — Тя погледна към един от панелите от течен кристал, с които бяха покрити стените, там, където блещукаха цифрите на календара заедно с разноцветни бележки. — След седмица, в петък. Тогава ще имам свободно време. Тъкмо ще съм се затъжила за черното ти лъжливо сърце. А сега изчезвай.

Не биваше нищо да отговарям. Като се стараех да запазя достойнството си, слязох от напречната греда на пода.

— А, да — каза тя, — за малко щях да забравя. Стиховете ти изобщо не струват.

Поклоних се и излязох.

Зад вратата стояха висшите вампири — Енлил Маратович, Мардук Семьонович и Ваал Петрович. Често ги срещах в това задънено място до седефената врата. Те винаги се стараеха да бъдат на аудиенция с Великия прилеп след срещата с мен — с надеждата за благоприятен хормонално-невротрансмитерен фон, който аз трябваше да осигуря.

— Е? — попита Мардук Семьонович. — Как е нашата тъмничарка?

— Днес е добричка.

— Колко пъти се изплю?

— Нито веднъж.

Мардук Семьонович и Ваал Петрович се спогледаха.

— Нито веднъж?

Поклатих отрицателно глава.

— Казах ви, добричка е. Наистина е добра.

— Каза ли „мили“?

— Да.

— Енлил — в гласа на Мардук Семьонович се четеше загриженост, — нека да мина първи. Че ти пак ще я натовариш. Имам…

— Знам — отвърна Енлил. — Върви.

Мардук Семьонович смирено наведе рижата си глава и изчезна зад седефената врата.

Помъкнах се по коридора. След няколко крачки ме настигна Енлил Маратович.

— Рама, само две думи.

Мрачно кимнах.

Влязохме в следващата стая олтар, която беше нещо като приемна. Още помнех дните, когато тук бяха покоите на Ищар, а сега ме гледаше нейната незряща глава. Старицата изглеждаше както на погребението си, само косите й бяха сплетени над главата й като издигнат сребърен полумесец.

Колко е неустойчив и непостоянен светът…

Прекалено вежливо Енлил Маратович ме пропусна пред себе си, а аз не се учудих, понеже усетих леко пробождане във врата. Отдавна не беше ме хапал. Което бе странно, като се има предвид отговорността, която лежеше върху мене.

Седнахме в креслата до стената.

— И така… — започна Енлил Маратович. — Добре се представяш…

— Кое е добре? — възразих мрачно. — Един и същ сън. Вече половин година.

— Значи, на господарката й харесва — констатира Енлил Маратович. — Трябва да си щастлив.

— Никога не разбирам, че това е Ищар. И тя всеки път настоява да се отричам от нея. А аз… — Тъжно махнах с ръка. — Има пълното право да ме нарича подлец.

Енлил Маратович тихичко се засмя, а след това погледна изсъхналата глава на Ищар зад загражденията от кадифени шнурове (бяха й оставили само един квадратен метър площ, останалото място бе заето от креслата за чакащите аудиенция).

— Ех, младежи. Колко сте романтични. Чисти, смешни. Затова ви обичаме. Какво си мислиш, че при нас с Борисовна е било друго? — Той заговорнически намигна на мумифицираната глава. — Харесваше ми една нейна прислужница. А Борисовна, като разбра, започна да се превръща в нея. Дори отровата приготвяше заедно с мен. Все едно за главата на Ищар, а всъщност за себе си. За да й я вливам в ухото, като при бащата на Хамлет. А после двамата обсъждахме как ще отровим тази плесенясала твар, ще подменим главата й и ще си живеем живота. И така десет години, всеки път преди интимния момент… Можеш ли да си представиш какво ми беше да се събуждам точно на това място?

— Но защо е всичко това? Нима не може да се случва по нормалния начин? Защо не може просто да си бъде Хера?

— Ти не разбираш — каза Енлил Маратович. — Не разбираш какво е Великият прилеп.

— И какво по-точно не разбирам?

— Великият прилеп има твърде специфична роля по отношение на хората. Не съвсем алтруистична, така да го кажем.

— И какво от това?

— Ами това, че й е необходимо непрекъснато да се убеждава колко подли и безсърдечни са хората. Тогава нейната… ммм функция по отношение на тях се оказва морално оправдана. Забелязал ли си, че Ищар, принуждавайки те да извършваш изневяра или подлост, винаги се обръща към твоя… Как да го кажа… човешки аспект?

Това не го очаквах. Но той може би беше прав.

— Ето и отговора — продължи той. — Ти знаеш какво правим с хората. По-точно какво хората правят със себе си по наша заповед. Те изгарят като дървета, убедени, че сами са избрали своя живот и съдбата си. Великият прилеп е нашата невидима доменна пещ. Именно там приключва цялата безсмислена суета на човеците. Тя е черната дупка, където изчезва животът им. Едно от нейните имена е Вечната нощ. А ти си нейният любовник. Кавалер на Нощта. Може да се каже принцът консорт. И си й нужен като вероломен човек. Сега разбираш ли?

— Така тя се сдобива с повод да отмъщава на хората?

Енлил Маратович се намръщи, сякаш казах нещо неприлично.

— Не бих го формулирал така. Просто всеки път във вашето общуване тя намира ново потвърждение на това, че хората не заслужават друга съдба. На нея постоянно й е необходима свежа обида към човечеството, нещо като своеобразен психически витамин. Засега ти се справяш отлично. Така че не го вземай навътре.

— И какво, така ли ще я предавам всеки път?

Енлил Маратович кимна.

— Някога се опитах да спра да го правя — каза той. — Мислех, че ще се науча да контролирам потапянето. Но Ищар е по-силна. Лимбо е нейният дом. Колкото и да се стараеш, ще виждаш само това, което тя пожелае.

— А кой в нея го иска? — попитах аз. — Хера или Ищар?

Енлил Маратович ме погледна с любопитство.

— Никой не може да каже къде започва Хера и къде завършва Ищар — отговори той. — Но като професионалист на професионалист ще ти кажа, че Ищар няма особени желания. Или по-точно те са като вятър, който духа винаги в една и съща посока. Сам знаеш в коя.

Не бях сигурен в коя, но за всеки случай си замълчах.

— Хера все още има човешки желания и мисли — продължи той, — но не може да върши лудории. Когато човешките й желания достигнат определена интензивност, в нея се пробужда Великият прилеп. Така че да ги разделяме една от друга, не е продуктивно.

— Разбрах. Благодаря за съвета.

Енлил Маратович се усмихна.

— Моля.

— Отивам да си отспя. Утре целия ден ще спя.

— Страхувам се, че няма да стане — въздъхна Енлил Маратович. — Имаме съвещание с халдеите. От сутринта.

— Какво съвещание? За какво?

— Приемаме календарния цикъл. Ти като принц консорт и Кавалер на Нощта си задължен да присъстваш. Време ти е да влезеш в час. Да се включиш в обсъждането на важните въпроси.

— А какво е календарен цикъл?

— Утре ще разбереш.

[1] Острие на прогреса (англ.). — Б.а. ↑

АЦТЛАНСКИЯТ КАЛЕНДАР

Енлил Маратович даде аудиенция на халдеите в своята нова приемна зала. Срещата беше формална, понеже халдеите я поискаха. Но аз се досещах, че предварително ги бяха помолили да я изпросят. Все пак от доста време бях вампир и разбирах някои неща без обяснения.

Моето присъствие имаше не само церемониален, но и символен смисъл: то трябваше да напомни на халдеите за онова измерение, където биха рискували да отидат, ако намеренията им са недостатъчно черни, или по-скоро — недостатъчно умни. Подозирах обаче, че ритуалът е безполезен. Заради него трябваше да стана цял час по-рано.

Енлил Маратович беше облечен официално — в черен смокинг и черна копринена риза с бледолилаво копче на врата. Отиваше му.

— Ти не си идвал тук — каза той. — Харесва ли ти?

Новата зала за приеми впечатляваше. Беше огромна и потискаше със своята празнота и студенина. Бронзът и тъмният камък, с които бе украсена, създаваха смътно усещане за имперска приемственост, твърда като скала, но недостатъчно разгадана, за да се предявяват конкретни претенции в морален или юридически план.

Не бях стъпвал в старата зала, но се говореше, че тя отдавна не впечатлява халдеите, които трябваше да се чувстват смазани и смирени. Не впечатляваше дори и чистачите. Наричаха я „мътното око“ и „планетариума“ заради ретрофутуристичния й дизайн с космически символи, което вече изглеждаше нелепо. (Строена е през 60-те години на предишния век, когато човечеството е сънувало други сънища.)

Новата зала беше строга, съвременна и устремена към бъдещето.

До най-далечната стена се издигаше подиум с масивен трон от черен базалт. За гръб му служеше древна плоча с барелеф, изобразяващ двуглав прилеп (в първия миг въобще не разбрах, че това е прилеп, бях го взел за двустранна брадва.) Плочата, както обясни Енлил Маратович, била намерена в Ирак и принесена в дар на Русия заради стратегическите алюзии с нейната държавна символика.

Самият трон притежаваше електрическа система за затопляне, понеже да седиш върху базалт, е твърде студено — „ебаваш си бъбреците“, както съвсем по човешки се оплака Енлил Маратович. Не се реших да попитам какво символизира двуглавият прилеп, вероятно трябваше да знам. Не исках за сетен път да показвам пропуските в образованието си.

От двете страни на базалтовия трон бяха поставени две бронзови скулптурни групи, които в празната зала създаваха впечатление за множество — приличаха на жадна тълпа, която симетрично се суети около трона. Скулптурите твърде много се различаваха, но поради сходство в контура това не се забелязваше от пръв поглед.

— Разгледай ги, докато започнем — предложил Енлил Маратович. — Интересно ми е какво ще кажеш.

Първата скулптура се наричаше „Сизиф“.

Приведен рошав пролетарий изтръгваше бронзови павета от невидима настилка, а наоколо в кръг лежаха, стояха, седяха, надвесваха се, даже пълзяха не по-малко от двайсетина журналисти, търсещи различна бронзова перспектива — едни снимаха павето в едър план, а други се опитваха да нагласят такъв кадър, в който да попаднат и павето, и разрошената глава. Не беше ясно върху кого пролетарият искаше да стовари своя гневен снаряд — където и да погледнеш, имаше само видеооператори.

Ако правилно бях запомнил халдейското изкуствознание, това беше образец на така наречения „развит постмодернизъм“. Върху павето беше гравиран надпис. Наведох се и прочетох:

Излъчването на ставащото изобщо

не доказва, че то се случва.

Това бе очевидно, но аз се съмнявах, че надписът ще попадне поне в едно от двайсетте бронзови телевизионни предавания. Нямаше да успее да го метне пролетарият.

Втората скулптура се наричаше „Тантал“.

Това беше Мислителят на Роден, отлят в същия мащаб като човека с павето. Около него също имаше кръг от бронзови наблюдатели, само че в ръцете си те държаха не камери, а джойстикове от „Xbox“ и „Playstation“, чиито жици се точеха към неговите уши, очи, ноздри, уста и дори слабини.

Камъкът, на който седеше Мислителят, приличаше на павето на пролетария, само че уголемено, и също бе украсен с дребен надпис:

Разбирането на случващото се съвсем

не означава, че то има смисъл.

С това трудно можеше да се спори.

Скулптурите радваха окото със симетричността си и в това се четеше някаква неопределена надеждност. Колкото по-дълго се вглеждах в тях, толкова повече интересни детайли откривах. Заради еднаквия размер на хвърляча и на мислителя ми се струваше, че това е един и същ човек, но в различни пози. Или даже в различни фази на едно и също движение — сякаш бронзовият пролетарий е започнал революционния акт, но нещо го е накарало да клекне и да се замисли… По принцип бе ясно, че пролетарият е с панталон и обувки, а мислителят — без.

Забелязах и едва видими контури на огромни люкове в тавана — вероятно при необходимост скулптурите бързо се сменяха с помощта на подемни кранове. В новата зала всичко бе пресметнато до детайли.

— Е, как е? — попита Енлил Маратович.

— Доста добре — казах аз. — Адекватно. Но някак си е твърде човешко.

Енлил Маратович се засмя.

— Ние приличаме на хората, Рама. И то много. Но ми е по-интересно — изрече той басово — какво ще кажат нашите малки приятели, които идват за първи път…

Когато се обърнах, видях, че халдейската делегация вече е тук. Вървяха един след друг, както изискваше обичаят. Изглежда, той идваше още от древността — за да им е по-трудно, ако решат да нападнат вампира. Разбира се, те нямаха намерение да нападат, но аз изобщо не бях забелязал тяхното приближаване, което не ми правеше чест. Пространството, което халдеите трябваше да прекосят, беше твърде голямо и те ми заприличаха на маскирани, преминаващи през замръзнала широка река.

Познавах поканените и без усилие разпознах всички, макар че лицата им бяха скрити зад златни маски.

Отпред ситнеше слаб миниатюрен халдей с хламида, щампирана с метличини. Това беше началникът на дискурса — професор Калдавашкин. Той обичаше да се загръща с обикновена басма на цветчета. Казваха, че е заимствал този маниер от късния съветски халдей Суслов[1], който станал вампир след четирийсетата си година, макар че това по принцип не се практикува. Изглежда, Калдавашкин деликатно намекваше за награда за ежедневния си неуморен труд.

Вторият халдей носеше зелен копринен халат и ритуална пола от боядисана овча кожа — също зелена, но с друг оттенък, при което се създаваше едва забележим, тънък и необичайно изискан в своята простота контраст, който в първия момент изглеждаше несъвместим и едва по-късно стопляше естетическия рецептор. В косите му имаше няколко щръкнали избелени кичура, събрани в черна точка, а на лицето му блестеше чисто нова златна маска на Гай Фокс, мегапопулярна сред подрастващите халдеи[2]. Така можеше да изглежда само началникът на гламура Щепкин-Куперник.

Трети в редицата беше здрав рижав мъжага с мръсна нощница. Тъмни петна покриваха маската му — личеше, че никога не я е почиствал. Тази небрежност би изглеждала доста просташки, ако не се знаеше професията на този халдей. Това бе началникът на провокациите Самарцев — и той, естествено, ни провокираше с външния си вид. За разлика от първите двама халдеи той трудно можеше да се нарече „малък приятел“ заради габаритите си. Но аз допуснах, че самият Енлил Маратович го провокира, намеквайки по този начин, че изобщо не ни е приятел.

— Сваляйте маските — нареди Енлил Маратович, — искам да виждам очите ви. Какво мислите? Щепкин, какво ти нашепва твоето гламурно сърце?

— Гламурното ми сърце ми нашепва за вечността — напевно откликна Щепкин-Куперник, оглеждайки статуите. — За нейните скрити господари, на които сме щастливи да служим, и за дребната човешка суета, без начало и без край…

Енлил Маратович направи гримаса, като не можеше да се каже дали бе одобрителна, или не.

— Самарцев?

— Всичко е точно — басово рече Самарцев. — Павето е оръжие на пролетариата, а видеокадрите — оръжие на финансовата буржоазия. Само за джойстиковете не е ясно. Ще мислим.

— Имате думата, другарю дискурс — обърна се Енлил Маратович към Калдавашкин.

Отдавна бях забелязал, че когато общува с халдеите, Енлил прибягва до различни маниери — ту на полуграмотен общински секретар, ту на високопоставен бандит. Явно това беше оптималният модус на поведение, към който трябваше да се придържам и аз. Но не беше толкова просто.

Калдавашкин се приближи до скулптурите и деликатно докосна тила на един от двайсетината бронзови журналисти.

— Препрочетох коментарите към „Спомени и размисли“ на нашия човек — каза той. — Там се прави анализ на една интересна, но спорна мисъл. Ако погледнем към течащата пред нас река на живота, ще видим хората, заети с дела, които смятат за свои. Но ако проследим къде ги отнася реката на живота и какво става с тях след това, ще видим съвсем други хора, заети с други дела, които нямат нищо общо с предишните. Така е от векове. Изглежда, че във всяка секунда от случващото се има смисъл. Но колкото по-голям е периодът, който изследваме, толкова по-трудно можем да кажем какво точно е ставало по това време и с кого… Можем да твърдим само едно — отделило се е голямо количество от агрегат „М5“, за да се превърне… Впрочем скромността изисква да замълча.

— Това е добре. — Енлил Маратович явно беше доволен. — И после?

— Реката на живота — продължи Калдавашкин — през цялото време се опитва да се освободи от самата себе си, но не може. Светът се променя, защото бяга от своята ужасяваща същност и контрабандно се пренася в бъдещето. Реката не може да изтече сама от себе си. Тя може безкрайно да се променя. Макар и да казват, че не можеш два пъти да влезеш в една и съща река, нейната същност остава. Така както първата скулптура е неотличима от втората. И винаги се запазва енергията на ентусиазма, страстният натиск на живия живот, който върти турбините на тайната електроцентрала. Нека говорят, че това е друга река. За тези, които разбират, тя е същата. А на стръмния бряг стои този трон — величествен и прекрасен. Единствената неизменност в изменчивия човешки свят.

— Нормално — кимна Енлил Маратович. — Браво! Чувства се, че е началник на дискурса. Но аз нищичко не разбрах. А за реката на живота може да се обясни и по-просто.

Калдавашкин се сгъна в полупоклон, изразявайки почтително отношение.

— Да ви кажа един виц — започна Енлил Маратович. — Старият равин бил на смъртно легло. Когато цялото паство се събрало около него, го помолили: „Раби, кажи ни някоя мъдрост на прощаване“. Равинът въздъхнал и казал: „Животът е река“. Всички започнали да повтарят: „Животът е река…“. Обаче някакво момченце попитало: „А защо?“. Равинът отново въздъхнал и казал: „Добре де, не е река“.

Халдеите се засмяха учтиво.

Бях слушал този виц поне двайсет пъти. Струва ми се, че Енлил Маратович го разказваше на халдеите на всяка официална среща. И задължително на всяка вечеринка.

— Калдавашкин, запомни! — каза Енлил Маратович. — Дискурсът трябва да бъде максимално прост. Защото хората са все по-глупави. А виж, гламурът трябва да е все по-сложен, понеже колкото са по-глупави те, толкова по-капризни и по-взискателни стават…

Енлил Маратович се обърна с гръб към халдеите, изкачи се до базалтовия трон и седна. И веднага се преобрази в друг човек. На лицето му се появи буреносен облак, като на маршал Жуков[3] преди битка.

— Обяснявайте — нареди той. — Но бързо и кратко. Знам, че сте умни. Докажете, че от вашия ум има някаква полза. Хайде!

Халдеите се спогледаха, сякаш решаваха кой ще говори. Както очаквах, напред излезе Калдавашкин.

— Не е тайна, че дискурсът в Русия днес е в упадък — започна той. — Същото се отнася и до гламура. В резултат те вече не могат да изпълняват своите надзорно-маскировъчни функции. Дискурсът не изглежда като храм, където живее истината, а като речитатив на престъпна банда. От гламура вече се мръщят. И още по-лошо, майтапят се с него. Упадъкът е толкова дълбок, че все по-сложно става да контролираме човешкото мислене.

— И какъв е проблемът? — попита Енлил Маратович.

— Зле е с принудителния дуализъм.

— Какво? — намръщи се Енлил Маратович.

— Това най-лесно би могло да се обясни по Лакан[4] — зафъфли Калдавашкин. — Той учи, че управляващата идеология налага базово противоречие, дуална опозиция, в чиито термини хората са задължени да виждат света. Задачата на дискурса е в това да направи невъзможно измъкването от принудителната мобилизация на съзнанието. Да изключи, така да се каже, самата възможност за алтернативно възприятие. Това е абсолютно необходимо за нормалното функциониране на човешкия мозък. А при нас положението с принудителния дуализъм е много лошо. В крайна сметка смисловото измерение, което трябва да е забранено и тайно, се показва от всички дупки. Всеки го вижда, без да прави усилие. Фактически това е катастрофа…

Енлил Маратович жално въздъхна.

— А може ли по-просто?

Калдавашкин за миг се замисли.

— Помните ли професор Преображенски от „Кучешко сърце“[5]? Молят го да даде половин рубла за децата на Германия, а той казва — няма да дам. Казват му: не съчувствате ли на германските деца? А той отговаря: съчувствам, но все едно — няма да дам. Питат го — защо? А той отговаря — не искам.

Енлил Маратович стана сериозен и се улови за брадичката.

— Продължавай.

— При Булгаков това е дадено като пример за висша номенклатурна свобода, изтръгната от режима. Тогава подобно поведение е било немислимо изключение и изключителна привилегия — затова Булгаков се е опиянявал от него. А за останалите дискурсът е устроен така, че след представянето на определени ключови думи всички да са задължени да се построят по височина и да направят „ку“[6]. Открай време светът живее така. Особено цивилизованият. А Русия силно изостава от цивилизацията. Защото тук не са останали подобни думи. Тук всеки си въобразява, че е професор Преображенски, и иска да спести своите петдесет копейки. Разбирате ли? Дискурсът вече не е задължителна мозъчна вшивка. У хората се появи огромна вътрешна празнина. В смисъл — луфт. И тягите вътре свободно си се разхождат…

— Въпреки всичко не разбирам — повтори Енлил Маратович. — Можеш ли да ми обясниш по народному?

Калдавашкин отново се замисли за секунди.

— Китайските даоси имат подобна идея. Ще я преразкажа със свои думи. Борейки се за сърцата и умовете, работниците на дискурса постоянно изискват от човека да отговаря с „да“ или „не“. Цялото му мислене трябва да протича между тези два полюса — като електрически ток. Но в живота реалните отговори са винаги три — „да“, „не“ и „върви на майната си“. Когато прекалено много хора го разберат, това значи, че в главите им се е появила празнина. В нашата култура тя е достигнала до критичната точка. Трябва да я намалим.

Енлил Маратович благосклонно се усмихна на Калдавашкин.

— Най-после го формулира. Можеш, когато поискаш… Продължавай.

— В нормалното общество отговор номер три е блокиран твърде надеждно — както третото око. А у нас… Всичко стана незадължително. В резултат ролята на гламура и на дискурса започна лека-полека да се забелязва. Освен това те вече се възприемат като нещо насилствено наложено на човека…

— И какво от това? — попита Енлил Маратович. — В края на краищата си е така. Нека разпространяват слухове.

— Разбира се — поклони се отново Калдавашкин. — Но това положение не може да се задържи дълго. Ако магическата ограда се вижда, тя повече не е магическа. Тоест тя вече не съществува и е безполезно да я правим с метър-два по-висока. Необходимо е да извадим гламура и дискурса от зоната на осмиването…

Енлил Маратович замислено кимна.

— За да може дискурсът и гламурът ефективно да изпълняват своята функция — продължи Калдавашкин, — човекът в никакъв случай не бива да ги гледа критично, още повече да анализира природата им. Обратно, той трябва като от огън да се пази от възможно свое несъответствие спрямо последната вшивка. Той съсредоточено трябва да се усъвършенства и в двете дисциплини, като със сетни сили се старае да не се спъне. Този стремеж трябва да живее в самия център на същността му. Именно от успеха на определеното поприще трябва да зависи самооценката на човека. И неговите социални перспективи.

— Съгласен съм — каза Енлил Маратович. — Внесете необходимите изменения в гламура и в дискурса. Няма аз да ви уча.

— Днес ние не можем да решим този проблем с обикновена корекция. Не можем отвътре да трансформираме гламура и дискурса.

— Защо?

— Заради вече споменатата празнина. Като начало трябва да я премахнем. Да впримчим човешкия мозък. По най-примитивния начин. Да им покажем някаква метла с дръжка и да изискаме да се определят. Жестоко и еднозначно. И никой да не си помисля за трети вариант.

Енлил Маратович помисли известно време.

— Да — съгласи се той. — Това е ключът. Но как да се сдобием с него?

— Необходимо е към гламура и дискурса временно да добавим трета сила. Трета опорна точка.

— Каква е тази трета сила? — подозрително попита Енлил Маратович.

— Протестът — звучно отговори Самарцев.

— Да — повтори Калдавашкин, — протестът.

— Нужна ни е 1968 година[7] — прошепна Щепкин-Куперник.

— Светлината на 1968-а — добави Самарцев.

Лицето на Енлил Маратович почервеня.

— Вие какво, танкове ли искате да докарам?

— Обратно — вдигна пръст Самарцев. — Студенти.

— Но защо? Смятате да организирате хаос?

— Енлил Маратович — започна да обяснява Самарцев, — ние не излизаме извън рамките на световния опит. Всички идеологии в съвременния свят се стремят да заемат такова място, където няма да ги подлагат на анализ и на осмиване. Съществуват множество методи — оскърбени чувства, предявяване на искания, протест, благотворителност и така нататък. Но в нашата ситуация е целесъобразно да започнем с протест.

Калдавашкин деликатно се изкашля, за да привлече вниманието към себе си.

— Някой беше казал — с присвити очи промълви той, — че моралното негодувание е вид техника, с помощта на която всеки идиот може да се изпълни с чувство за собствено достойнство. Точно към това трябва да се стремим.

— Да, да — откликна Самарцев. — Днес всеки е готов да се посмее над гламура и дискурса. Но никой няма да дръзне да се смее над благородното негодувание срещу несправедливостта и насилието, чиито запаси в нашата страна са неизчерпаеми. Гражданският протест е технология, която позволява да издигнем гламура и дискурса на нравствена висота. Освен това ще ни помогне да изпълним всеки екранен дърдорко с чувство за безкрайна нравствена правота. Това веднага ще обере в черепните кутийки целия луфт. А след това ще пуснем светините за останалите социални слоеве. Навсякъде да гори по едно кандило. Дори няма да се наложи ние да ремонтираме оградата. Публиката ще направи всичко сама. Не само ще я поправи, но и ще я боядиса. И дори ще я изрисува. И даже ще си разбие мутрата…

Енлил Маратович почеса брадичката си.

— Дайте сега по реда. Какво мисли гламурът?

Щепкин-Куперник тропна с краче.

— Напълно съм съгласен с чутото. Трябва да започнем с протеста и постепенно да въвлечем в него цялата интелигенция. Това ще ни позволи да мобилизираме широките слоеве на градската беднота.

— По какъв начин? — попита Енлил Маратович.

Щепкин-Куперник направи крачка напред.

— Участието на всякакви гламурни елементи, на светски хроникьори и попзвезди едновременно с доброжелателното внимание на медиите ще превърне протеста в разновидност на conspicuous consumption[8]. Протестът е безплатният гламур за бедните. Най-бедните слоеве на населението демократично се срещат с най-богатите за съвместна борба за правото дело. Днес не е необходимо тази среща да е във физическото пространство. Сливането в единен порив с богатите и знаменитите може да стане и в интернет. Контролираната гламурна революция е многообещаващо направление — като ядрения синтез…

— Недей да говориш толкова красиво — каза Енлил Маратович. — Какво значи гламурна революция? Кой я прави, гламурните курви?

— Не. Самата революция се превръща в гламур. И гламурните курви разбират, че ако искат и по-нататък да се къпят в гламур, трябва незабавно да се присъединят към революцията. Иначе за секунда ще станат просто смешни.

— Тук няма нищо радикално ново — басово се обади Самарцев. — Само добре забравеното старо. По време на Първата световна война светските дами ходели в болниците, за да изнасят подлогите на ранените селяни. И се изпълвали с благородно достойнство, шиейки кесии за тютюн за войниците.

— Но в подобна изява тогава не е имало елементи на риалити шоу — уточни Калдавашкин. — А на нас ни е нужно непрестанно риалити шоу, блестящо с всичките светлини на гламура и на дискурса. Но не в студията, а на улицата. Там, където са зрителите. Така ще позволим на всички да участват в риалити шоуто, дори на тези, които презират подобен жанр.

— Това ще бъде истинско риалити шоу — обясни Самарцев, — но никой няма да посмее да го нарича така. Защото то изцяло ще обхване реалността, която ние ще показваме по най-достоверния начин, като използваме зрителя не като краен адресат, а просто като дамска превръзка. И в момента, в който почувства, че не е адресат, а отходен канал, и разбере истинското си място, зрителят ще забрави да мисли, че някой иска да го измами. Особено след като не само започнат да му представят актуалните трендове, но и съвсем реално да го удрят по главата…

— И по топките? — строго попита Енлил Маратович.

— И по топките — потвърди Самарцев. — Задължително.

Халдеите видимо се развеселиха, решавайки, че щом началството се шегува, идеята почти е приета.

Стори ми се, че аз също трябва да се обадя.

— А как да въвлечем гламура в протестите? — попитах.

— Ние нищо не трябва да правим — избоботи Самарцев. — Той сам ще се въвлече. От гледната точка на гламура протестът е новата задължителна гадост, която трябва да носим. Ако не я носим — изпадаме от реалността. Какви омайващи и неотразими словосъчетания. Политически жест… Най-модерният опозиционер… Стилистическо противостоене…

— Но как да държим всичко това под контрол? Току-виж, започне… — Енлил Маратович направи сложно спираловидно движение с ръцете — и лодката се преобърне?

— Не — усмихна се Калдавашкин. — Всяка гламурна революция е безопасна, тя завършва по естествен начин, когато протестът излезе от мода. Когато новата задължителна гадост престане да е модерна, тези, които все още я носят, изпадат от реалността. Освен това ние правим попзвездите революционери. И което е по-важно, превръщаме революционерите в попзвезди. За каква революция говорим?

— Те ще мислят повече за новата си прическа, отколкото за превземането на телеграфа — добави Щепкин-Куперник.

— Не на телеграфа, на туитър — бързо го поправи Самарцев.

— Лесно е да се говори. Колко красиви думи — обади се Енлил Маратович. — А направихте ли разчет на моделите?

— Ама кой ще ни позволи да правим разчети?! — отвърна Самарцев. — Без вашето разрешение? Няма да ни разберат правилно. Ще решат, че не сме го съгласували…

— Така е — съгласи се Енлил Маратович и подозрително впери поглед в Самарцев. — Бунтовете не почват без съгласуване. Не трябва дори да се мисли за нещо подобно. А вие явно сте мислили. При това дълго. Кога за последно те хапах, а, Самарцев?

Самарцев не отговори.

Енлил Маратович стана от трона и се приближи към халдея. Самарцев се стъписа и макар да не виждах лицето му, физически усетих страха му. Бях убеден, че ухапването е неизбежно. Но Енлил Маратович ме изненада. Той примирително вдигна ръце и произнесе:

— Е, какво пък… Не искаш, добре.

Самарцев дойде на себе си.

— Ухапете ме.

— И за какво? — махна с ръка Енлил Маратович. — Вярвам ти. Все едно няма къде да избягаш. Нито навън, нито навътре, ха-ха…

Енлил Маратович бавно се запъти към трона и се отпусна върху черната плоча. Едва сега разбрах какъв е ефектът от сумрака, царящ в залата. Целият в черно, Енлил Маратович се сля с трона. Остана само жълтият кръг на лицето му, което ми се стори невъобразимо древно, равнодушно и мъртво — като луна на нощно небе.

— За кога е планирана първата вълна? — навъсено попита луната.

— През зимата — уточни Калдавашкин. — Скоро е.

— Добре — кимна Енлил Маратович. — Започнете с разчетите. Две седмици ще ви стигнат ли?

— Разбира се, че ще ни стигнат — отвърна Самарцев. — В концептуален план всичко ни е готово. Чакаме само сигнал.

— Работете — нареди Енлил Маратович. — Но правете разчетите до окончателното затихване. До пълното сливане с фона.

— Ще го направим — произнесе с усмивка Самарцев. — И всичко ще ви прожектираме. До последния кадър.

— Няма да гледам всичко подред — намръщи се Енлил Маратович. — Вие какво? Всичко ли искате да изсипете върху мен? Ще ми покажете само последната фаза. Къде ще излезем след осем цикъла и шест разклонения.

Представа си нямах за какво говори, но Калдавашкин видимо го разбра.

— Толкова далеч? — учуди се той.

— Да — потвърди Енлил Маратович. — Работата е отговорна. Трябва да разбираме накъде вървим.

— Но точността е приблизителна при подобни фрактали[9].

— Запознат съм — отвърна Енлил Маратович. — Но пък се вижда целият диапазон…

Самарцев и Калдавашкин уважително склониха глави. Стори ми се, че уважението не беше фалшиво. Видимо Енлил Маратович бе казал нещо, което те разбираха, при това доста добре.

— Усещам ръката на могъщ стратег — прошепна със сладникав глас Щепкин-Куперник.

Тези думи прозвучаха толкова блудкаво, че всички го погледнаха с недоумение.

— Добре — въздъхна Енлил Маратович, — махайте се, подлизурковци и доносници. Чакам ви след две седмици. Може и по-рано. Ако успеете…

Той вдигна ръка. На черния фон проблесна още един жълтеникав обект — неговият юмрук, сякаш на луната се появи спътник. Енлил Маратович разтвори пръсти и леко ги раздвижи така, сякаш изчистваше трохите от масата.

Халдеите се поклониха, сложиха маските си, строиха се в редица и се запътиха към изхода на залата, пресичайки в обратна посока замръзналата река… Или не точно река, замислих се. А житейски анекдот.

Няколко секунди ми се струваше, че гледам филм отзад напред, който показва появяването им в приемната зала. Когато се разбра, че Енлил Маратович няма повече да ги вика, от церемониална стъпка те преминаха към обикновена и даже се обърнаха с гръб към нас, преди да изчезнат зад вратата.

Енлил Маратович стана от трона и се протегна.

— Така — обърна се той към мен.

— Кажете ми — попитах аз, — те наистина ли сами разсъждават на такива теми? От типа на „да вземем и да направим революция“?

Той се засмя.

— Не, разбира се. Има различни начини да им покажем от коя страна да гребат. При това изключително фино, сякаш е тяхна инициатива.

— Така си и мислех. Но за какво са тези сложнотии? Имам предвид криене, залъгване. Не може ли просто да им се даде команда? Та те са халдеи.

— Основи на мениджмънта, Рама — обясни Енлил Маратович. — Робският труд е непроизводителен. Робът на галерите винаги гребе по-лошо от зомби, който си мисли, че се вози на кану. Трябва да те изпратим в Калифорния на стаж… Ако халдеите са убедени, че това е тяхна идея, ще работят много по-качествено. С плам. Дори с душа, която евентуално може да се появи при осъществяването на проекта…

— Разбирам — казах аз. — Значи, вие сте решили, че ни е нужна революция?

— Не аз — отвърна Енлил Маратович. — Аз не решавам такива въпроси.

— А кой решава?

— Историята.

— Историята? А как разбирате какво иска тя? Как дава своите заповеди?

Енлил Маратович ме изгледа продължително, преценяващо и много сериозно, сякаш се колебаеше дали да ми разкрие тайната.

Той винаги правеше така, преди да каже нещо важно. Незнайно защо все още се съмняваше в мене, макар че свободно можеше да се разхожда из паметта ми така, както и в своята. Особено странно изглеждаше това днес, след като сам обеща да ми разкаже нещо. Изглежда, се правеше на две и половина не единствено пред халдеите.

— Спомняш ли си последната лекция на Ул? — попита той най-накрая. — Когато го попитаха кои са тези гмуркачи гадатели.

Аз кимнах.

— Ул отговори, че не знае — продължи Енлил Маратович. — Малко си кривеше душата. Той знае. Просто не говори за това с всеки.

— За какво по-точно не говори? — попитах.

— От много години вампирите имат достъп до една от главните исторически хроники на далечното бъдеще — започна Енлил Маратович. — Нарича се „Ацтлански календар“. Това е кодекс, който ще бъде съставен докрай примерно седемстотин години след нашето време — на девет езика, включително и на тогавашен руски. В него са отбелязани главните световни събития, като се започне от 1948 година. В най-важните страни по света. От тази дата проблемите със световната история за нас доста се опростиха. Никакви проби или грешки ала „1914-а“ или „1939-а“[10]. Управлението на света сега се свежда до това да нагласяваме хода на събитията към сведенията, които получаваме от календара. Физиците твърдят, че теоретично при цялото си желание не бихме могли да сътворим нищо друго. Но ще ми повярваш ли, ние нито веднъж не се и опитахме. Обратно, с всички сили се стараем да постигнем това, което трябва да се случи. Невинаги ни се удава. И това всъщност е краят на историята, за която пишат някои осведомени халдеи.

— Но така е скучно — възразих аз. — Как може да се живее, когато има готов сценарий?

— Не всичко е толкова просто — отвърна Енлил Маратович. — Работата е там, че Ацтланският календар е съставен след страшни катаклизми, които са унищожили… тоест ще унищожат по-голямата част от културата на човечеството. В календара има сериозни празноти и неточности, понеже в бъдещето, към което имаме достъп, са останали прекалено малко свидетелства за нашето време. Например: какво би останало от Рим, ако под пепелта са оцелели само два-три помпейски сутерена.

— А вампирите ще останат ли в бъдещето?

Енлил Маратович кимна.

— Всъщност човешката история не представлява особен интерес за вампирите. Историците на бъдещето с мъка са я възстановили по трохите информация, останала след катаклизмите. А половината ацтлански хроники се състоят от догадки. Голяма част от бъдещето е представено толкова неопределено, че трябва да разшифроваме указанията, дадени в хрониките. Често разбираме смисъла им едва след като всички събития вече са се случили. Освен това в Ацтланския календар има и пропуски. Затова нашето управление на света има само общ, фактически ритуален смисъл. Все едно да разгадаваш четиристишията на Нострадамус и да ги претворяваш в живота…

— И какво излиза, че по този календар през 2012 година у нас ще има гламурна революция?

— Не знам — каза Енлил Маратович. — Това е наше предположение. Мога дословно да ти съобщя какво казва за тази година Календарът на ацтланите. — Той извади от джоба си малко тефтерче и го отвори. — Това вече е преведено на съвременен руски… „2012-а. Русия. Основни събития: «бурята на дванайсета година»[11], известна и като «революция на курвенските кожухчета»[12], «pussy riot»[13] и «делото Мохнаткин»[14] — гламурните вълнения на 2012 година, когато светските дами в знак на протест против азиатщината и деспотизма престанаха да си бръснат интимните части и любовниците им олигарси бяха принудени да въстанат срещу тирана. Вълненията приключили, когато небръснатите интимни части излезли от мода. Отразени са в редица произведения на изкуството. От напълно запазеното произведение на Тургенев «Буря» до упоменатия в хрониките блокбастър «2012», вероятно посветен на същата тема.“ Край на цитата. Това е всичко, което знаем. Много ли е, или малко?

Свих рамене.

— Така е — съгласи се Енлил Маратович. — Не може да се каже, че бъдещето е известно в детайли. Но след като сме поели отговорност за хода на историята, трябва грамотно да я прокараме през тази врата. Това е и просто, и много сложно.

— Но какъв е смисълът да се прави нещо, след като бъдещето все едно ще настъпи? — попитах аз.

— Как не разбираш… — въздъхна Енлил Маратович. — Щом Великият вампир ни е разкрил част от плана си, значи сме отговорни за неговото осъществяване. И бъдещето ще настъпи благодарение и на нашите усилия. Рама, ние сме слуги на Великия вампир и едновременно негови ученици, които се опитват да разгадаят великия замисъл по намерените късчета от чертежи. Това е завладяваща и опасна работа. Днес беше свидетел как влияем върху историята. Внимателно. Почти незабележимо. Но внимателните въздействия са най-могъщите. Ние не контролираме дребното. Ние следим събитията да се насочат в определен коридор, чиито общи параметри са ни известни. Ние почтително помагаме на Великия вампир, който ни е открил част от замисъла си. А за детайлите историята сама ще се погрижи…

— Каква е тази „Буря“ на Тургенев?

— Тургенев вече сме го изучили. Това беше най-лесното.

— Но защо точно Тургенев? А не Островски[15] например?

— Ходил ли си на училище? „Буря“ на Островски разказва как дъщерята на търговец се е удавила. Там няма нищо за небръснатите интимни части.

— Затова и реших, че е печатна грешка.

— В Ацтланския календар няма печатни грешки — каза Енлил Маратович. — Има празни места. А това не е празно място.

— Защо?

— Защото тази пиеса са я намерили в бъдещето. Нима не разбираш?

Аз неуверено кимнах. А след това попитах:

— А как са я… преработили? Нали Тургенев е умрял.

— Малко ли Тургеневи има? Намерихме живия, в Питер[16].

Разбира се, не е Иван, а Андрей, но няма значение. Дадохме му пари, поръчахме текст по известните ни параметри. Да има небръснати интимни части и бунт на олигарси. И той го съчини. Бекет, вика, нервно пушейки в ъгъла. Хуйекет. Такова лайно написа, че никой не искаше да го поставя. Но ние не сме задължени да го поставяме. Важното е да попадне в бъдещето. Разпечатахме я в четирийсет екземпляра и я раздадохме на познатите халдеи. На всички, които имат бункери в случай на атомна война. И им заповядахме да я държат в бункерите. Без обяснения. А едно копие бутнахме в специална осемдесетметрова шахта, нещо като капсула на времето. Може би те са я нарекли бомбоубежище. Накратко казано, някакъв екземпляр вече е стигнал до бъдещето. Разбра ли как се работи с календара?

— Разбрах — отвърнах аз. — Значи, олигарсите ще въстанат?

— Това може и да не стане факт — каза Енлил Маратович. — Животът не е пиеса. Разбира се, някакви вълнения ще има. Но трябва всичко сами да направим. Светските свинчета така са се разсъхнали, че дори е противно. От тях можем да измъкнем максимум финансиране.

— Светските свинчета? Кои са те?

Енлил Маратович се намръщи.

— Не се натоварвай предварително.

— Добре — съгласих се аз. — Друго ми е по-интересно. Как можеш да надникнеш в бъдещето?

— Много просто — отвърна Енлил Маратович. — За такива велики представители на класата undead — разбира се, не като теб, а дори не и като Ищар, няма нито минало, нито настояще, нито бъдеще. Те са способни да присъстват едновременно в трите измерения. Тези, които стоят на върха на нашата йерархия, могат да влизат в контакт с тях. Разбира се, ако великите undead поискат. Но това рядко се случва. На тях не им е интересно да разговарят с нас. Те пребивават в съвсем друго измерение, Рама. В друго битие. Затова от цялото бъдеще ние получихме достъп само до календара. При това не безплатно.

— А какво става по-нататък по този Ацтлански календар?

— Не съм наясно. Съобщават ни за една година напред. Понякога и за три. За да не си правим дългосрочни планове. Не знаем какво има по-нататък. Знаем само как ще свърши. Това ни показаха.

— И как?

— Не питай, Рама. Нищо хубаво.

— Кажете, моля ви.

— Казвам ти, не се натоварвай. Като се натовариш, после не можеш да се разтовариш. Никога.

— Краят на света?

— Да беше само един. Та са няколко и различни. Както при твоите телетъбиси — ред, грийн, а после и блу. И сами да го направим. Добре че не е утре или вдругиден… Между другото, къде са телетъбисите? Пристигнаха ли?

— Вчера звъннаха.

— Какво правят?

— Ходят по клубовете.

— Добре — каза Енлил Маратович. — Нека разпуснат преди дешифрирането. Кедаев утре ли е при теб?

— Утре — потвърдих аз.

— Кой по ред е?

— Седемнайсети.

— Трябва да мине нормално. Имаш опит.

— И още как. Всички се отпускат, а аз работя. Ту тук, ту там.

— И аз работя всеки ден — заяви Енлил Маратович. — Кедаев е важен, стегни се. Аз ще дойда на дешифрирането.

Кимнах. А сетне попитах:

— А… за края на света… Задължително ли е? Може би някъде… Ами… да се обърне?

Енлил Маратович тъжно се усмихна.

— И къде ще го обърнеш, Рама? Да не мислиш, че имаме волан? На нас ни разрешават да въртим само педалите. Между нас казано, невинаги…

[1] Михаил Суслов (1902–1982) — съветски партиен и държавен деец, член на Политбюро и секретар на ЦК на КПСС. Смятан е за идеолога на партията и е наричан „сивият кардинал“. — Б.пр. ↑

[2] Става дума за маската на глобалното социално движение „Анонимните“. — Б.пр. ↑

[3] Георгий Жуков (1896–1974) — виден съветски пълководец, маршал на Съветския съюз, началник на Генералния щаб, министър на отбраната на СССР. По време на Втората световна война ръководи защитата на Ленинград, Сталинград и Москва, както и битката за превземането на Берлин (1945). — Б.пр. ↑

[4] Жак-Мари-Емил Лакан (1901–1981) — френски психоаналитик и психиатър със значими приноси в психоанализата, философията и литературната теория. — Б.пр. ↑

[5] „Кучешко сърце“ — повест от Михаил Булгаков, написана през 1925 г. — Б.пр. ↑

[6] В случая: ритуал за изразяване на почит, уважение, благоговение, известен като „сделать ку“. — Б.р. ↑

[7] 1968 е година на протести и бунтове, организирани предимно от студентите на много места по света. Това е и годината на „Пражката пролет“, потъпкана жестоко от танковете на страните от Варшавския договор, които окупират Чехословакия. — Б.пр. ↑

[8] Демонстративно разточително потребление (англ.). — Б.а. ↑

[9] Геометрични обекти; свързват се и с теорията на хаоса и се разглеждат като частици от него. Понякога имат хаотично поведение, поради което изглеждат разбъркани и случайни. — Б.пр. ↑

[10] През 1914 г. избухва Първата световна война, а през 1939 г. — Втората световна война. — Б.пр. ↑

[11] Стих от „Евгений Онегин“ на А. С. Пушкин (X, 3, реконструирана: Гроза двенадцатого года/ Настала — кто тут нам помог?…. В руската историографска традиция с него се назовава войната на Наполеон срещу Русия през 1812 г. — Б.р. ↑

[12] „Революция пиздатых шубок“ — иронично назоваване на масовите антиправителствени протести през 2012 г. поради активното участие в тях на големи групи от интелектуалния и артистичния елит на Русия. — Б.р. ↑

[13] „Пуси Райът“ — руска феминистка пънк рок група, известна с провокативните си политически изпълнения на необичайни места. На 21 февруари 2012 г. момичетата от групата демонстративно влизат в патриаршеската катедрала „Христос Спасител“ в Москва и изпълняват пънк молитва срещу Владимир Путин. Арестувани са и са осъдени по обвинение в „хулиганство, мотивирано от религиозна омраза“; по-късно са помилвани от президента Путин. — Б.пр. ↑

[14] Сергей Мохнаткин (1954) — руски опозиционер и политически затворник, активист на „Стратегия-31“ — гражданско движение, организиращо серия от протести и акции в Русия в защита на свободата на митингите и събранията. Арестуван и осъден по обвинение, че по време на протест в Москва е пребил милиционер. През 2010 г. е изпратен в колония, а две години по-късно е помилван от президента Дмитрий Медведев. — Б.пр. ↑

[15] Александър Островски (1823–1886) — руски драматург, автор на пиесата „Буря“. — Б.пр. ↑

[16] Санкт Петербург, често наричан от руснаците Питер. — Б.пр. ↑

СЕДЕМ САТОРИ

Очилата на Салават Кедаев имаха неприятен зеленикав отблясък и затова не виждах очите му. Но това никак не ме разтревожи.

— Харесва ли ви? — попита Кедаев. — За първи път ли сте тук?

— Да — отговорих.

Първоначално ми се стори, че това място е предназначено за хора, навикнали да седят по източен маниер, на рогозки. Но под масата, която бе между нас, имаше вдлъбнатина в пода, където комфортно и незабелязано можеше да си спуснеш краката. На рогозките се търкаляха пъстри възглавници и елегантни конструкции, приличащи на облегалки за столове. На тях можеше да си облегнеш гърба.

Пред терасата, където седяхме, имаше японска каменна градина, за което известяваше спретната малка табелка. Това, което виждах обаче, повече ми напомняше на фрагмент от лунен пейзаж.

Едрият сив пясък (или дребен чакъл с пепеляв оттенък) беше идеално изравнен. На повърхността му се виждаха успоредни бразди, оставени от метлите на метачите. В тази пустиня от ред и симетрия се открояваха само няколко естествени островчета — кръгли петна пръст, обрасли с мъх и трева. От тях стърчаха неравни мъхнати камъни.

— Най-после я носят — каза Кедаев. — При тях времето е изчислено така, че да можем да се полюбуваме на градината и да обменим мнения, без да се разсейваме. А сега — яденето…

Отначало чух тиха музика. После от края на терасата се появиха воини в самурайски одежди. След тях вървяха хора с пъстри кимона и бели превръзки на главите. Носеха през рамо окачени на дълги дръжки табли, наподобяващи огромни черни риби. Следваха ги гейши с флейти и цитри. Те изпълняваха музиката. На края на колоната вървяха метачите. В ръцете си държаха странни плоски метли, приличащи на гребла с множество тънички кукички. Метачите старателно изравняваха пясъка, привеждайки го във вида, преди да се появи процесията.

В ръцете на първия воин имаше флаг, който приличаше на щандарт на римските легиони, попаднал неизвестно как в лапите на японската военщина. Само че вместо орел в металния кръг блестеше риба, а вместо „SPQR“[1] беше изписано „ССАТ“.

— Какво е това ССАТ? — попитах аз.

— Специално неблагозвучие — обясни Кедаев. — За да усетим своето интелектуално превъзходство и да се посмеем. Сигурно влиза в сметката. Името е „Седем Сатори“. Много се гордеят, че притежават най-скъпия суши ресторант в света. И прибират допълнително пари, особено от нашего брата, олигарха. За да е сигурен, че ресторантът е скъп, ха-ха…

Поставиха таблите върху чакъла пред нашата маса. Гейши и прислужници се втурнаха към тях, извършиха редица заплетени танцувални движения и между мен и Кедаев започна да расте сложна конструкция от лакирани кутийки, чинии, съдове за сос и чаши.

Една от прислужващите гейши се поклони и попита Кедаев:

— Доворен ри поверитер?

— Виждате ли — каза Кедаев, без да погледне към нея, — и акцентът им е японски. Да не си помислите, че са взели казаци.

Гейшата още веднъж се поклони.

— Поверитер не иска да посруша фрейта?

— Не — най-накрая откликна Кедаев. — Повелителят има сериозен разговор, така че по-добре всички да се омитате.

Тези думи мигновено прекъснаха церемониалния танц на японската делегация. След секунди процесията с таблите заплува назад, само че сега метачите се престроиха обратно. И метлите им набързо унищожиха всички следи.

— Така и от нас нищо няма да остане — въздъхна Кедаев. — All we are is dust in the wind…[2]

— Хайде, хайде — възразих аз. — Без вредни обобщения.

— Простете, аз все забравям. Нали това е само втората ни среща.

Кедаев си свали очилата, изчисти ги и ги сложи отново. Сега зелените бликове блестяха още по-силно.

— Всички формалности, доколкото разбирам, са уредени — започна той. — Извинете, че стана бавно, но да се преведе по-бързо такава сума в наше време е невъзможно.

— Не се занимавам с финансовите въпроси — отвърнах сухо. — Аз отговарям за транспортирането.

— Да. Разбирам. Но за това ми е трудно да говоря. Даже с бъдещия си придружител…

— Не се притеснявайте — казах аз. — Нито сте първият, нито последният. Всичко ще е наред…

— Много се надявам. Но бих искал да разбера как ще стане.

Свих рамене.

— Вече го обсъждахме. Но мога да ви припомня. Прилича на пренавиването на лента. Но тук то е изключително отговорно, защото лентата сте вие. И съдбата на целия рулон зависи от това на кой кадър ще спре тя. Ние я пренавиваме в положение, в което нищо да не я застрашава. След време от нея ще се появят филизите на нов живот.

— Звучи много просто.

— Да, просто е — съгласих се аз.

— Вие ли ще ме пренавивате?

— Не, вие сам ще се развиете. След смъртта всеки сам се развива, но почти всички се късат. За да не се случи това, съм необходим аз. Аз ще обезпечавам сигурността ви и ще ви помагам в критичните ситуации. Ако всичко върви нормално, няма да се намесвам. Понякога дори ще забравяте за мене. Така и трябва да бъде, иначе ще ви е трудно да се развиете сам.

— Как и кога ще ми помагате?

Аз се усмихнах.

— Секунда след секунда. Всичко ще зависи от случващото се. Вашата емоционално заредена памет ще създаде пространство, в което ще бъдем двамата. Това пространство непрекъснато ще се променя. То ще зависи от… еее…

— От кармата? — опита се да подскаже Кедаев.

— В крайна сметка да. Но в практически план — от случайния комплекс от спомени и асоциации, които ще се окажат на повърхността. Ако през цялото време бъда до вас, ще мога да коригирам виденията ви така, че тъканта на субективната ви реалност да не се скъса.

— А накъде ще се движим?

— Към центъра на вашата анимограма — отговорих аз.

— Не разбирам.

— Мислете за това по следния начин. Кълбото има множество точки на повърхността си и ние можем да започнем пътешествието от всяка една. Но центърът на кълбото е само един и колкото сме по-близо до него, толкова по-малко случайности и толкова повече закономерности ще има. Ние ви пренавиваме не към хронологичното начало на вашия живот, а към центъра му.

— А какво ще се случи?

— Не знам — казах аз. — При всеки е различно. Всеки път самият аз се учудвам.

— Какво ще чувствам?

— Зная само какво ще чувствам аз.

— Ще боли ли?

— Ако съдя по предишни клиенти, нищо екстраординерно не се случва. Смятайте го за екзотично преместване от едно място на друго. Е, разбира се, има определен стрес…

— Все пак на какво прилича?

Свих рамене.

— На пътешествие до центъра на Земята. Ако има шорткъти, всичко ще мине бързо. Буквално за два часа. А при обикновените хора става за четирийсет дни. И да знаете, не всеки стига.

— А аз ще стигна ли?

— Както всичко останало във Вселената това е теория на вероятностите. Ако незабавно изпълнявате моите разпореждания, ще сведем риска до минимум. Най-важното — не бягайте от мен. Не създавайте никакви прегради помежду ни.

— Ще се постарая. Как ще започнем? — попита Кедаев.

— Вие няма да помните, че сте умрели — отвърнах аз. — Ще се срещнете с мен. Ще ви припомня с две думи какво става и ще дам знак, че пътешествието е започнало. В този момент е възможна силна страхова реакция. Напрегнете всички сили да се вземете в ръце.

Кедаев кимна.

Това кимване беше странно. По-скоро половин кимване. Брадичката му стигна до възможно най-ниската точка, но в този миг явно нещо му прелетя през ума. Лицето му замръзна, а после бавно тръгна нагоре, като постепенно започна да побелява.

— Повтарям — казах аз. — С всички сили се вземете в ръце. Помнете, че вашите страхове и надежди ще започнат да се материализират. Колкото по-бързо престанете да ги проектирате в нашата съвместна реалност, толкова по-скоро ще сме в безопасност. След като ви дам знака, за който се уговорихме, пътешествието ще започне.

— Какъв знак? — тихо попита Кедаев.

— Две потупвания по лявото рамо — поясних аз.

С тези думи се наведох през масата и два пъти го тупнах по рамото.

— Помня — прошепна Кедаев. — Това вече го обсъждахме. Нали?

— Да — потвърдих аз.

— Значи… Вече всичко е станало?

Кимнах.

Той силно замижа, сякаш искаше да смачка с клепачите си нещо непоносимо.

— Готов ли съм? — попита той.

— Няма никакъв начин да се подготвите за това. Кураж.

Да кажеш „кураж“ е най-добрият начин да изплашиш клиента. Но по-добре е веднага да издоиш всичките му страхове.

Изведнъж Кедаев се сгърчи.

— Струва ми се, някой ме държи за краката…

Аз скочих и преобърнах масата.

Действително две огромни сиви ръце — сякаш от разцепено сухо дърво — държаха Кедаев за краката. А под тях имаше потъващи пясъци. Помислих си — детски филм на ужасите. Но после забелязах часовник на едната ръка. На дясната. Всичко се изясни.

Кедаев жално ме погледна и за няколко секунди потъна в пясъка. Аз скочих в оставената от него сива фуния, пропаднах надолу и се приземих върху твърда повърхност. Затворих очи и после пак ги отворих.

Намирах се в коридора на извънградска къща, подредена с пошъл разкош. Зад прозореца валеше сняг. Кедаев тъкмо влизаше през бялата врата със златни орнаменти. След като ме видя, той облекчено въздъхна. Влязох след него.

В стаята, където попаднахме, беше тъмно. Знаех, че така постъпват при тайни преговори — гасят светлината, за да няма възможност ставащото да се заснеме. Но тук секретността беше доведена до сюрреализъм. Всеки от седящите на кръглата маса бе скрит зад черен платнен екран, наподобяващ огромна фехтовална маска. Екранът се осветяваше от мъничка червена лампа, а човекът зад него бе неразличим. Струваше ми се, че на масата са се събрали някакви овални марсианци.

— А ето и пи-пи-пи — чух нисък мъжки глас, променен от електрониката до пълна неузнаваемост.

Тук истинските гласове не трябваше да бъдат записвани. А имената се заглушаваха както псувните по телевизията. Стана ми интересно с какво са свързани тези предпазни мерки.

— Имам само пет минути — отговори с точно такъв глас Кедаев, вече скрит зад една от маските. — Затова — на работа. Аз не участвам.

— Нали ви разказвах, момчета — чу се друг електронен глас, — в един хотел видях табелка в асансьора. С емблема — нещо като кръгче, а вътре гора. Пишеше: „17 persons, 1160 kg“. И подписано с червено, все едно с кръв: „Schindler“.

— А защо го разказваш? — поинтересува се Кедаев.

— Можеш да не попаднеш в списъка на Шиндлер — отговори електронният глас. — Там ще бъдат тези, които са си платили.

От масата прозвуча неизразителен електронен смях.

— От двайсет години не сме момчета — промърмори Кедаев.

— Отново не си в час. В ложата „Великият изток“ са създали специална степен за нотабилите от Русия. „Шотландски малчуган“. Нещо като „Шотландски майстор“, само че с национална специфика.

На масата отново се закискаха.

Най-накрая разбрах как събеседниците се различават един от друг. Когато някой започнеше да говори, на маската му светваше зелен светодиод. Когато събралите се се смееха, зелените светлинки проблясваха на всички маски.

— Аз не правя неуспешни инвестиции — заяви Кедаев. — Това финансиране е безсмислено.

— Защо? — попита тъмнината.

— Защото днес е невъзможно да нахъсаш руснака за каквато и да било протестна форма. Той инстинктивно усеща — предлаганата му на определен фронт борба няма да промени нито качеството, нито същността на живота му. А може да стане и по-лошо.

— Руският живот е зловещ — каза тъмнината.

— Зловещ — съгласи се Кедаев. — Но дайте да си говорим честно: единственото, което днешните политически активисти могат да предложат на хората, това е ежедневното потребление на произвежданата от тях ментална кайма. И още — може би осъждане. Освен достъп до тези пикантни блюда протестът нищичко няма да им донесе. Дори да допуснем, че страната няма да се разпадне на части, които ще се изпозастрелят в пряко предаване… Е, и какво ще даде победата на опозицията? Не на нас, там е ясно, а на плебса? При комунизма това беше достъпът до западния тип потребление. Те го получиха. А сега?

— Възможност за политическо изразяване — отговори тъмнината.

— А какво ще изразяват? Че нямат пари? Та кой изобщо ще им даде!

— А чувството за собствено достойнство? — не се предаваше тъмнината.

— Какво достойнство, когато нямаш пари? Когато нямаш пари, си озлобен към онези, които имат. Както при някои шотландски момчета…

На масата избухна електронен смях.

— Да вземаш глави на абордаж, днес е безполезно — продължи Кедаев. — Всеки глупак разбира, че и при най-позитивния за организационния комитет изход от борбата редовият пехотинец просто нискобюджетно ще си издъхне в панелната дупка. И това, повтарям, в най-добрия случай. Ако не го заколят на фрийдъм-байрам.

— Ние можем да убедим хората, че всичко ще се промени.

Този път електронно се засмя Кедаев.

— Едва ли. На всички е ясно, че ще се променят само думите, долитащи от екрана. И не самите думи, а и последователността им. И още — списъкът на бенефициентите на сайта „компромат.ру“. Възможно е в него ние да бъдем с няколко реда по-нагоре. Но там няма да има нито един пехотинец. Кого ще убедим да рискува живота и свободата си? Даже самите себе си няма да убедим. Нереално е. Но пасаран! Затова: но финансан. Къде ви е тоалетната?

В тъмнината светна зелена стрелка. Кедаев стана и се запъти в указаната посока. Незабелязано се промъкнах след него. Изглежда, че ме беше забравил.

Кедаев влезе в баровския ватерклозет, отиде по малка нужда, а след това се наведе над мивката — розова раковина. Наплиска лицето си, изми ръцете си и впери поглед в стената. Оттам се подаде огромна сива ръка, същата като в ресторанта. Лицето на Кедаев стана сериозно и виновно. Ръката обаче не го хвана. Тя само го заплаши с пръст и се прибра обратно в стената, като за по-реалистично удари часовника си в плочките.

Кедаев се усмихна и зачовърка с нокът в зъбите си. Изведнъж видях огромния му нокът точно срещу лицето си. Върху нокътя имаше малко парченце червена плът. Разбрах — риба тон. Най-пресният bluefin. А после видях, че по пода тече вода. Не беше ясно откъде се просмукваше, но с всяка секунда ставаше все повече и повече.

Опитах се да отворя вратата, но вече бе късно. Тя се беше преобразила в правоъгълен орнамент на теракотена стена. Единственото, което успях да направя, бе да се покача върху мивката. Подът на тоалетната бързо потъваше и тя се превръщаше в басейн, където се мяташе Кедаев. Басейнът се уголемяваше, като се разтягаше в нещо като канал с брегове, покрити с теракотени плочки. Подскочих и се намерих върху една от тях. Кедаев най-накрая ме забеляза.

— Риба тон! — извика той. — Спасете ме, риба тон!

Видях огромна риба, която се приближаваше до мястото, където плуваше Кедаев. Беше толкова голяма, че не можеше да се побере напълно в канала, и гръбнакът й, покрит с люспи, се издигаше над водата.

Твърде елементарно.

Вдигнах ръка и точно пред рибата падна стоманена решетка. Рибешката муцуна се вряза в нея с чудовищна сила. Решетката се огъна, но издържа на удара. От раните по рибешката муцуна потече гъста черно-кафява течност, а в дупката под изваденото око се виждаше зелен мозък. Замириса остро на уасаби и соев сос.

В крайна сметка изглеждаше смешно.

Кедаев уплашено ме погледна, преобърна се във водата и се отправи към дъното. А това беше сериозно, тъй като имаше опасност да го изгубя. Гмурнах се след него.

Кедаев все още се виждаше, но течението бързо го отнасяше надолу, в дълбините. Там беше доста тъмно, но скоро започна да се различава пясъчно дъно и планина от ръждиво желязо с разперени на различни страни тръби. Някакъв сборен „Титаник“. Какво щастие, че богатите хора имат толкова бедно въображение…

Настигнах Кедаев, когато се приближаваше към облепения с розови корали илюминатор, сред гъсти коси от водорасли. Илюминаторът беше отворен. С неочаквана лекота Кедаев се провря навътре и аз, плувайки, влязох след него. Зад потопената каюта изникна коридор, който вървеше нагоре и в него имаше въздух. Кедаев вече го нямаше в коридора. Но се откри задънено пространство със заключена врата от сейф.

Кедаев започваше да създава проблеми. Но не беше успял да се скрие напълно. На вратата имаше шпионка. Щом се притиснах към нея, видях помпозно обзаведена стая, в която се суетяха две голи мадами. Там беше и Кедаев, вече впрегнат в черен BDSM[3] хамут. Той явно беше забравил, че се намира под вода, и в момента го полагаха на кревата. Шпионката силно изкривяваше очертанията, но аз забелязах, че стаята има още един изход. Трябваше да побързам. Опитах се да вляза. Чу се електрически писък и весел глас каза:

— Не сте облечен по правилата! Не сте облечен по правилата!

Не понасям да се мотая заедно с клиента си в неговите сексуални проекции, но какво да се прави. Ругаейки, аз се отдръпнах от вратата и се опитах да се приведа в подходящ вид. Наденах кожен хамут и си сложих черна полумаска, шлем с конска опашка и кожен нашийник с шипове и халки. Така приличах повече на гладиатор, отколкото на садомазохист, но нямаше време за търсене на друго решение. Отново дръпнах дръжката на вратата. Този път тя се отвори. Влязох в стаята, но сега пък ме спря дебела желязна решетка от пода до тавана.

Кедаев с дръвце в устата беше привързан към леглото. Отстрани стояха двете момичета. Имаха хубаво телосложение, но… За първи път виждах толкова гъста интимна растителност. Даже не предполагах, че на това място жените са толкова окосмени. Едно от момичетата беше с маска на рис, с дълъг черен камшик в ръката. Другото държеше изящно кожено томче. За миг подвързията му се оказа пред погледа ми и аз прочетох думите, изписани върху нея:

За служебно ползване

АНДРЕЙ ТУРГЕНЕВ

БУРЯ,

или краят на света

екз. №24

Момичето с книгата декламираше текста. Личеше, че пиесата изобщо не я интересува. Тя монотонно четеше на глас репликите на персонажите заедно с имената им, без да прави паузи между тях:

— Гола дама с трион и небръсната путка. Той нещо иска да каже. Голо момиче с маска на рис, което вдига камшик. Искаш да кажеш нещо, малкият? Вече не се страхуваш от нас? Завързаният с дръвце в устата. Мммм! Мммм! Голата дама с триона и с небръснатата путка. Той иска да му махнем одеялото. Голото момиче с маска на рис. А как тогава ще прави хо-хо-хо? Няма ли да му е неудобно? Или не? Хей, малкият, нямаш ли срам? Искаш ли да те накажем? Голата дама с триона и небръснатата путка. Може би се страхуваш от бурята, малкият? Искаш да се скриеш на меко и на топло? Вързаният с дръвцето между зъбите. Мммм! Мммм! Голото момиче с маска на рис. Или може би искаш да извикаме Света? Вързаният с дръвцето между зъбите. Мммм! Мммм! Голата дама с триона и небръснатата путка. Света! Ау! Света!

Всеки път едновременно с „Мммм!“ второто момиче вдигаше камшика и леко шибваше Кедаев по косматия му корем. Макар наблизо да нямаше трион, Кедаев определено се наслаждаваше на случващото се. Очите му изразяваха сладострастен ужас. Ужас, че всичко това може да свърши…

Аз дръпнах решетката настрани и тя хлътна в стената подобно на асансьорна врата. Момичетата ме видяха и запищяха от страх. Онази, която четеше, се опита да се скрие под леглото, но не можа да се провре и замръзна на пода. Втората седна в ъгъла и вдигна камшика над главата си, готова да се защити от надигащата се буря.

— Какво става? — изкрещях аз и издърпах Кедаев от леглото. — Да не би да съм психоаналитик! Аз съм само придружител! Защо се заключи?

— Срамувам се — прошепна Кедаев.

— Ако още веднъж се заключиш, ще те изоставя. Само че не с тях — кимнах към треперещите момичета, — а с това! — И посочих вратата, откъдето бях влязъл.

Кедаев пребледня.

От коридора към каютата се промъкваше дебела сива змия с отворена беззъба уста. Приличаше на заблуден слонски хобот. Възможно е да беше задната част на Света, но не планирах да се запознавам със самата Света.

— Бегом! — изкрещях аз и помъкнах Кедаев към втората врата.

Тя се оказа отворена. Прекрачихме, аз успях да затръшна вратата, дори я залостих с дебело желязно резе. Света, прости ми.

Кедаев вече не си спомняше за романтичния будоар. Бяхме се озовали в каменен коридор със сводест таван. Кедаев бързаше към далечния изход — към пространство, осветено от слънцето. Виждаха се арки, древна зидария и треперещ от жегата въздух.

Дочух рев на тълпа и звън на метал. Огледах се, опитвайки се да намеря друг път. Но нямаше. Освен това зад гърба ми се появиха двама негри, облечени като мене. Само че вместо кожени BDSM ремъци имаха брони. Аз изпсувах. Явно проблемът бе в чудноватото ми облекло, което бях забравил да подменя. Особено в шлема с конската опашка.

Впрочем предсказуемостта на случващото се ме успокояваше. Отначало „Титаник“, сега — „Гладиатор“. Подсъзнанието на съвременния човек е просмукано от стандартни кинематографични реминисценции и отпечатъци на едни и същи скрийнсейвъри. Да работиш с тях, е скучно, но удобно…

Когато излязохме на пясъчната арена, видях точно това, което очаквах — провинциален колизеум, пълен с гладиатори. Впрочем те не изглеждаха особено страшно. Всичките бяха в черни кожи, със същите маски и шлемове, както и аз, с BDSM нашийници и гривни. Повече напомняха на участници в берлинския гейпарад, отколкото на убийци, но лъвовете на арената бяха истински. Добре че зверовете бяха далеч и дояждаха някакъв активист в черно. Близкостоящите гладиатори бяха заети с други неща — те вяло имитираха бой и според мен нямаха никакво намерение да умират. Най-добре бе да се измитаме от това героическо място, без да влизаме в режим на културен обмен.

Кедаев като омагьосан гледаше лъвовете и гладиаторите. Без да ме забележи, аз смених дрехите си с футболна фланелка и къси гащи (ако и в живота можеше толкова бързо да се преобличаме!), а след това облепих близката стена на арената с набързо скалъпена реклама, в която най-правдоподобно изглеждаше само „Coca-Cola“ и „Michelin“.

За щастие, там имаше истинска врата. След секунда в ръцете ми се появи футболна топка, която с все сила хвърлих по тила на Кедаев. Точно навреме. Един от лъвовете вече проявяваше интерес към него.

Кедаев се обърна и аз веднага го дръпнах за ръката. Рязкото движение помага да преместиш фокуса и да преминеш към нов фрейм.

— Следвай ме!

Той послушно затича след мен към вратата с надпис „Coca-Cola“ и аз го пуснах пред мен, предвидливо мятайки още една топка по него, за да не задава излишни въпроси — като например защо под краката му има пясък.

Както можеше да се очаква, зад вратата всичко стана изключително лесно.

Промушвайки се през тълпата футболисти с раирани фланелки, които излизаха на терена, Кедаев видя хора с телевизионни камери и рефлексът му проработи веднага — той се втурна към страничната врата с надпис „Auth. Pers. Only“[4], като по пътя бързо навлече костюм и вратовръзка. Зад вратата имаше метална стълба, която водеше надолу към четириъгълна бетонна яма, осветена от халогенни лампи. Не съвсем шорткът, но вече относително близко.

Ние, изглежда, напуснахме цикличната памет. Махнахме се от маршрута на личността, както казват професионалистите.

Този път минахме без бизнес референции. И по-добре, не мога да ги търпя. Ехото на деловата активност, достигащо до лимбо, рядко прилича на филмите за Уолстрийт. Често то изглежда доста неугледно. Някакво блуждаене по смърдящото блато в търсене на светещи изгнили предмети или клизма с много вода на пребит и завързан дебелак, който трябва да се изсере в охраняван от ФСБ[5] басейн.

Вероятно работата беше в това, че малко преди да умре, Кедаев се бе отдръпнал от предишните си дела и на практика беше престанал да мисли за тях. Сега потъвахме в дълбините на съвестта. Обикновено изглежда като дълго спускане надолу. Най-често по стълба, но има случаи и с по-екзотична символика: заради един халдей слизах по въже от огромна секвоя.

Дълго се спускахме и Кедаев забрави, че аз го следвам. Той пропадаше в своите мисли, а те, ако съдим по това как пространството около стълбата се променяше, бяха мрачни. Отначало се появиха графити от углавно-етнографски тип: кръстосани ножове, скелети, аса от карти за игра и църковни куполи. После светлините на лампите започнаха да угасват, а стълбата да става все по-мръсна. След това се появиха петна от засъхнала кръв. А след няколко прохода стигнахме дъното.

Видях дълъг коридор, тип затворнически, тъмен и мръсен. По него сновяха приличащи на бандити охранители с еднакви униформи. В стената се ръждавееха железни врати с шпионки.

Странно, Кедаев не проявяваше страх, напротив, в походката му се появи някаква наполеоновска решителност. Той сякаш падаше напред, но в последния момент успяваше да овладее тежестта на своето тяло. Охранителите, които го срещаха, не се опитваха да го спрат. Напротив, попадайки в полето на неговото притегляне, те се присъединяваха към нас. За кратко време се образува цяла процесия. Сметнах за необходимо да изостана и да сменя облеклото си със същата тъмна униформа.

Кедаев търсеше изход.

Той пристъпи до една от вратите и кимна. В същия момент един от охранителите от свитата се втурна към нея и дрънчейки с ключовете, я отвори. В килията имаше гинекологичен стол, към който беше завързан мъж с яркозелено двуредно сако, със спуснати до коленете панталони и залепена със скоч уста. Пред него стояха двама души, които приличаха на автомонтьори. В ръцете си единият държеше свредел.

Изход нямаше. Като видя Кедаев, вързаният със залепената уста измуча, сякаш искаше да съобщи нещо много важно, но Кедаев отрицателно поклати глава и продължи нататък. Отмина няколко килии и спря пред следващата врата. Когато я отвориха, видях празна стая. Решетката на прозореца беше прерязана. Прътите й се извиваха навън, в тревожно мигащото звездно небе. Кедаев се обърна към свитата и вдигна пръст. По това как главите им потънаха в раменете, разбрах, че знакът им подейства по-силно от вик. Помислих си, че самият той можеше да се измъкне през прозореца. Но явно не му беше дошло в главата.

Вратата на следващата килия, където Кедаев се спря, дълго не можеха да отворят. И по-добре да не бяха го правили. Когато тя се разтвори, видях провесен с краката нагоре мъж със същата униформа като охранителите. Беше в безсъзнание. Под главата му имаше леген, в който капеше кръв. Беше се насъбрало прилично количество. Наоколо стояха млади хора с палки в ръцете. Като ни видяха, те се стъписаха.

Кедаев отново тръгна нататък.

Разбрах, че е станало нещо неприятно. Походката на Кедаев стана нервна и бърза, а охранителите му възмутено започнаха да разменят думи. Един от тях настигна Кедаев и го блъсна в гърба. Кедаев не се обърна, а само ускори крачка. Вече се виждаше целта: дъбова врата с две крила в края на коридора. Тук тя изглеждаше толкова странно, че беше ясно — това е изходът.

Ние обаче не успявахме.

Отново блъснаха Кедаев в гърба. А после друг охранител метна около шията му примка.

Време беше да се намеся.

Припомних си самураите келнери от ресторанта, където започна нашето спускане, и станах един от тях. Всички се дръпнаха настрани. Щом извадих меча, аз прерязах въжето, на което Кедаев със сетни сили се опитваше да не обръща внимание, като влачеше с достойнство удушвача след себе си. След това няколко пъти боднах с острието обкръжилата ме публика, като се целех главно в меките части.

Свитата се разпиля.

Кедаев махна от главата си примката, оправи костюма си и мина през вратата. Промъкнах се след него, докато тя беше отворена, и бързо я затворих след себе си. Ако вратата, разделяща едната част на спускането от другата, се затвори между теб и клиента, може да го изгубиш от поглед. По-добре е да минавате заедно през вратата.

Озовахме се в кабинка на асансьор. Без съмнение шорткът.

Ето това го обичам най-много. Така става, когато успееш да минеш няколко кръга от кармичното черво. Ако намериш един шорткът, впоследствие те се появяват един след друг. Важното е да стигнеш до първия. А това невинаги е лесно. Ако не бях аз, Салават Авесаломович сега щеше да виси над легена с главата надолу…

Пътувахме надолу. Всичко беше наред. Кедаев се обърна и трепна, като видя самурай редом със себе си. Тупнах го по рамото.

— Аз съм. Храбрец сте, Салават Авесаломович. Не беше необходимо да ви помагам.

Кедаев издаде нещо като ръмжене или като стон. И аз разбрах колко е измъчен от случилото се.

— Още дълго ли? — попита той. — Не мога повече да го контролирам.

— Няма нужда — отговорих аз. — Смисълът е да излезе напрежението и анимограмата да се изглади.

— Кога ще свърши всичко това?

— Когато намерите място, където ще се чувствате в безопасност — казах аз. — Където нищо няма да ви застрашава. И където ще поискате да останете. Обикновено нещо от детството. Ние го наричаме котва… Където я хвърлите, там ще е центърът. За това не бива да се говори в началото на спускането, докато не се пренавият най-грубите привързаност и страхове. Иначе котвата може да се окаже цепнатина в прашните щори или празно място под шкафа, където може да си скриеш главата. Имах такъв случай в моята практика. Но тук работата върви към своя край.

Кедаев се намръщи и хвана с ръка главата си, сякаш искаше нещо да си спомни. Аз използвах паузата, за да се превърна от самурай в незабележим гражданин. Асансьорът спря, ние прекрачихме и се озовахме на слънчева железопътна гара. На перона чакаше електричка, готова да тръгне всеки момент. Ние скочихме в нея, преди вратите й да се затворят. Още един шорткът. Най-вероятно последният.

Вагонът, в който влязохме, беше празен. Кедаев седна на пейката и се впери в прозореца. За да не преча на производствения процес, седнах зад него. Трябваше да се съсредоточа. Предстоеше ми да следя за виденията му и едновременно да наблюдавам околното пространство. Зад стъклото започнаха да се мяркат дървета. После — хълмове и дървени къщички. Дим, мъгла и далечина. Всичко беше с чисти, нежни цветове, ясно, спокойно и тъжно, което показваше, че са тръгнали детските спомени.

Както обикновено в тази фаза на пренавиването в смяната на картините зад прозореца нямаше никаква логика и затова случващото се беше трудно да се опише. Пероните на подмосковските гари се сменяха с гигантски облачен ландшафт. Гърмящият черен тунел изведнъж прекъсваше във войнствена дрипава царевица, сетне дълго се стелеха есенни недружелюбни гори. Мяркаше се оранжев залез над военните руски полета. С древни гусли звънтеше повърхността на китайските езера. Пролет, нощ, вятър. Юношеството при всички е еднакво. Само едно откъсване от прозореца — и лятото вече сменяше зимата. Докато бдително оглеждах вагона, зад прозореца отново настъпваше лято.

В цялата картина нямаше груби шевове и резки сблъсъци, промените бяха естествени, сякаш Кедаев наистина гледаше през прозореца на летящата електричка. Впрочем без мен той щеше да угасне върху ножовете на двама улични бандити, които се опитваха да излязат от преддверието, но така и не успяха.

Когато влакът спря, вече бе тъмно. Зад прозореца, в края на боровата гора, чернееше перонът. Забелязах, че желязната рамка, в която би трябвало да е името на гарата, бе празна. Явно Кедаев не си го спомняше. След като слязохме от вагона, се спуснахме по счупена бетонна стълба и тръгнахме по пътеката в тъмнината. Между боровете тук-там светеха електрически лампи. На два пъти върху Кедаев яростно се нахвърляха съскащи котки и аз трябваше да ги неутрализирам. Между дърветата в тъмнината бързо се снижиха няколко птичи сенки и аз безжалостно ги отпратих в сумрака. Това явно бяха убитите в хулиганското детство зверчета — последните неизплатени дългове. Явен знак, че приближавахме целта.

А после видях самата цел.

Това беше стара селска къща зад дървена ограда. Кедаев влезе в двора, но не тръгна към къщата, а към долепената до нея пристройка. Влизайки вътре, той уверено запали лампата. Не видях нищо необичайно за подобно място — рафтове с разнообразни стари неща, залежали домакински дреболии, които са се пазели в паметта му през всичките тези години…

Учудващо колко точно Кедаев помнеше всичко: от червената ракета на етикета на кибрита, пълен с малки гвоздейчета, до уводната статия в стар съветски вестник, в който беше завита макара с лакирани жици. Не се сдържах и прочетох един абзац. Той се състоеше от многозначителни изречения, които безследно изчезваха след прочитането им. Да подправиш такова нещо, бе невъзможно. Клиентът действително пазеше в паметта си много подробен отпечатък на това място.

В това време Кедаев вече се изкачваше по малка стълбичка на горния рафт, където бяха наредени дъски.

— Къде? — попитах аз.

— Имам тайно местенце — обясни той. — Юношеско скривалище. Не се вижда зад дъските. Там започнах да пуша. Първо цигари, а после и от омайващите. Помня как първия път три часа се страхувах да сляза, ха-ха… там никой не може да ме намери.

— Добре — казах аз. — Ако това е вашата котва, няма проблем. Достойно място. Но трябва да изпълним една формалност.

— Каква?

— Кажете няколко думи на близките си.

— А те как ще ги чуят? — изуми се Кедаев.

Аз се усмихнах.

— Имаме такава възможност.

— Вие, какво, ще ме снимате ли?

— В известен смисъл.

Кедаев слезе на пода, огледа се и седна на табуретка до стената.

— Тук добре ли е?

Кимнах. В ръцете ми се появи фотография в сребърна рамка. На нея бяха заснети две възрастни жени и една по-млада. Приличаха си — помежду си и с Кедаев. Имаше и котка сфинкс с панделка.

— Вашите loved ones[6] — казах аз. — По-лесно да се съсредоточите.

Кедаев се усмихна.

— Винаги ме е радвал този американски израз — каза той. — Как тогава ще ми наредите да наричам останалите? Hated ones? Indifferent ones?[7]

— Не се разсейвайте.

— Окей.

Той се впери във фотографията като в камера.

— Людочка, Дина, мамче — каза той. — При мен всичко е наред. Доколкото е възможно. Не беше леко. Но сега сме на сигурно място, бъдете спокойни. Ще остана тук, докато не се… изясни. Тук е спокойно и тихо. Не се тревожете за мен. Живейте — той подсмръкна — в любов и радост. Прощавайте.

Подадох му фотографията и той я сложи на рафта с лице надолу. Чу се звучно ръкопляскане.

— Стоп!

Лицето на Кедаев замръзна и през него се видяха симетрични, малки дупчици на екрана.

— Запалете лампата — нареди Енлил Маратович.

Светна.

В центъра на стаята имаше три стола. Върху тях седяха жени с ЗD-очила, онези, към които току-що се бе обърнал от екрана Кедаев. Само че на снимката те бяха с пъстри и светли дрехи, а в живота с черни, така че можеше да минат и за вампири. Но те не бяха вампири. На вратовете им висяха златни картончета — пропуски с изображения на маски.

Вампирите седяха наоколо.

Ние с Енлил Маратович изглеждахме скромно — просто двама в черно, седнали на столовете до стената. Но тримата медиуми демонстратори, разположени в далечния край на залата в ниски, удобни кресла, правеха силно впечатление. Даже на мен, макар да бях свикнал с техния страшен вид. Бяха в транс. Очите им бяха затворени. Приличаха на трима фантомаси със своите черни пола и бръснати бледи черепи, поръсени със зеленикава пудра трансмитер. На главите им проблясваха еднакви сребърни полусфери с окръглен израстък, който приличаше на оптимизирана хайтек версия на немска каска от времето на Първата световна война. Шлемовете им бяха маркирани с цветни емайлирани кръгове — зелен, син и червен.

Зад гърбовете на медиумите, върху постамент, се намираха три прожекционни апарата с червен, син и зелен обектив. За по-нагледно шлемовете и прожекционните апарати, които съвпадаха по цвят, бяха съединени с проводници, макар системата да работеше и без тях. Пред всеки медиум стоеше миниатюрна епруветка с черна гумена запушалка. В епруветката се намираше моята разредена ДНА, която ми взеха от пръста преди началото на процедурата в присъствието на дамите.

Ритуалът трябваше да убеждава.

Шлемовете на вампомедиумите официално се наричаха „транслационни корони“, но на мене, а и на другите те напомняха на антени от едно анимационно филмче за телетъбиси. Затова им прилягаше този прякор. Те се обиждаха, но той толкова точно, кратко и образно изразяваше тяхната функция, че никакви други думи не бяха нужни.

През тези години Ез, Тет и Тар съвсем естествено бяха се променили. Бяха пораснали. А може би така ми се струваше, понеже се бръснеха гола глава. Но им отиваше.

Енлил Маратович се обърна към дамите.

— Човек не може да види това, което вижда вампирът — каза той. — Освен в онези случаи, когато вампирите искат специално да го покажат. За това имаме особени технологии и специалисти. Те пристигнаха отдалече, за да можете лично да видите за какво вашето семейство е платило толкова много пари. Вече всичко знаете. Разбира се, задължени сте да запазите пълна тайна относно видяното. Имате ли някакви въпроси? Съмнения?

Жените се спогледаха. Най-възрастната каза:

— Не. Нямаме съмнения… Този дом, пристройката… Те не съществуват от трийсет години. Или четирийсет. Не останаха и фотографии. Не е възможно да се изфабрикува дори при най-голямо желание. И онова, което Салик каза… Аз знаех, че там пушеше цигари, но за другото… Щях да го набия…

Тя захлипа.

— Останалите въпроси можете да зададете на Кавалера на Нощта — каза Енлил Маратович. — Той е тук. — И ме посочи.

— Вие ли съпровождахте Салик? — попита другата жена, вероятно сестра на покойника.

Аз кимнах.

— Как се снима?

— Не се снима. Научихме се да превеждаме паметта на вампира водач във видеоизображение, което предават вампирите медиуми. Това не е човешка, а вампирска технология. Тя е човешка само в грубия технически смисъл.

— Същото ли видяхме, което и Салик?

— Вие видяхте това, което видях и аз. — А аз виждах онова, което виждаше той. Като цяло — да, с малки интерпретативни изопачения. Но триизмерното изображение дава само опростена представа за случващото се в лимбо. Отсъства емоцията. А в нея е цялата работа.

— Страшно ли беше?

— Почти не — отвърнах. — Невероятно хубав човек беше… Беше и е Салават Авесаломович. В този свят останаха малко негови кредитори.

— Затова пък ние имаме много кредитори — обади се третата жена, най-младата и по-енергичната. — Сега.

— Аз имам предвид кармични кредитори — свих рамене. — Онези, които идват в бъдещия живот, за да отмъстят. Вие можете да се гордеете със Салават Авесаломович.

— А вие защо го заведохте до това място?

— Ако забелязахте — казах аз, — Салават Авесаломович през цялото време попадаше в ситуации, от които искаше да избяга. Даже от каютата с голите…

— Не продължавайте — помоли майката.

— Ако го бях оставил в някое от тези състояния, неговата анимограма щеше да бъде уязвима. Можеше да се разкъса под въздействието на свободните меми още преди върху нея да падне възраждащият поглед на Великия вампир…

— Рама — каза Енлил Маратович, — не затормозявай дамите.

— Да, извинете. Като цяло — можеше да бъде разкъсан на парчета. Консервацията след смъртта на личността става възможна, когато се стига до устойчивия център на анимограмата. Цялото това пътешествие беше спускане към центъра.

— Център на какво?

— На Салават Авесаломович. Когато отново го погледне Великият вампир, а рано или късно той вижда всичко в лимбо, Салават Авесаломович ще може да издържи погледа му, понеже в тази точка той е в хармония и със себе си, и с Великия вампир. Ярката бяла светлина няма да го изтрие, както би станало без пренавиване, а ще събуди у него семето на нов живот.

— Кой е този Велик вампир?

— Така ние наричаме Бога — обясни Енлил Маратович и очарователно се усмихна.

— Да не сте го пъхнали в нечия матка? — попита най-младата.

— По-скоро — започна обяснението си Енлил Маратович — грижливо го посадихме и го поляхме с вода. Знаете, че не всички семена дават плод, някои падат върху камък и загиват. Повечето. Наричаме го разкъсване на анимограмата. Прераждането прилича на нов филиз, който прораства в подходяща среда. Сега Салават Авесаломович е именно в такава среда. Както ви казахме, погледът на Великия вампир няма да го унищожи, а ще му позволи да се върне към живота в нова форма. Новият живот ще бъде благополучен и щастлив. Ето това е платената от вас реинкарнация.

— Кога ще се случи?

— Всичко зависи от Великия вампир. Не ви съветваме специално да привличате неговото внимание с човешки религиозни ритуали.

— А може ли да се направи така, че той да се роди в нашето семейство?

— По-рано извършвахме подобна дейност срещу определено заплащане. Но вече не го практикуваме.

— Ако не си Ротшилд — промърмори най-младата жена.

Енлил Маратович продължително я изгледа.

— Повярвайте — каза той, — във ваш интерес е. И в интересите на Салават Авесаломович. Имате ли още въпроси?

Изведнъж той стана уморен, строг и недостъпен. Жените разбраха, че аудиенцията е приключила. Станаха и най-младата отново се опита да каже нещо.

— Няма нужда от благодарности — вдигна ръка Енлил Маратович. — Халдеите, които вярно ни служат, могат да разчитат на признателността ми. Вървете си с мир и не скърбете. Няма повод за скръб. Имате повод за огромна радост. И помнете, че сте длъжни да пазите видяното в тайна не само от обикновените хора, но и от другите членове на вашия вътрешен кръг. Даже от близките ви приятели…

Жените една след друга се поклониха вежливо и се отправиха към изхода. Явно бяха впечатлени от видяното. След като вратата след тях се затвори, Енлил Маратович доволно потри ръце.

— Ще си шепнат не по-малко от година. Ще демонстрират достъпа до престижното потребление на смъртта. Браво, Рама, отлично се справи.

— Както винаги — скромно отвърнах аз.

— А сега да видим финала — каза Енлил Маратович. — Докато телетъбисите не бъдат разкрити…

Той щракна с пръсти.

Светлината угасна и аз отново видях Кедаев на екрана. Той сложи фотографията на рафта и се обърна към мен.

— Мога ли да се качвам?

Аз кимнах.

— Сбогуваме ли се?

— Да, да, Салават Авесаломович. Качвайте се. Аз ще тръгвам.

Кедаев още веднъж ме погледна — както ми се стори, с леко подозрение.

— И какво ще стане? — попита той.

— Ще заспите. А после ще се събудите.

— Наистина ли ще се събудя?

Аз се усмихнах.

— Не се съмнявайте.

— Тогава… сбогом — промълви Кедаев. — И разбира се, благодаря за труда. Желая ви всичките блага на света. Впрочем вие ги имате и без мен…

— Вървете си с мир, Салават Авесаломович. Беше ми приятно да работя с вас. Успех.

Кедаев се скри зад дъските. Излязох от пристройката, оттеглих се по-надалеч и облизах с език четинката на некронавигатора. Светът наоколо започна да се разтича, сякаш гледах през очила по време на дъжд. Само пристройката, където беше Кедаев, се виждаше ясно. Направих незабележимо движение с ръка и пристройката бе покрита от саркофаг — огромен каменен куб. Върху него бе изсечен древен барелеф: зъбеста паст, която заемаше цялата плоча, малък нос и две кръгли очи. Говореше се, че това е ягуар, но на мен ми напомняше заек на аяхуаска[8], който е започнал трипа с това, че по вангогски си е отрязал ушите и сега крещи от неистова болка.

Вдигнах нагоре ръце.

Саркофагът послушно се издигна и увисна в пустотата. Беше толкова голям, че да стоиш под него беше страшно дори в лимбо. В единия ъгъл се появи бронзова халка. От халката висеше тънък жълт шнур с дъсчица на края. Вътре неочаквано се появи цифрата „17“.

Така. Някога хората са ги изгаряли до пепел. А сега — просто до цифра.

Вече се намирах на върха на огромна стъпаловидна пирамида с широки каменни стъпала от всички страни. Пирамидата изглеждаше мрачно. Бях доволен, че никой от клиентите не я вижда loved ones също. И аз не обичах да я гледам, понеже това силно ме изнуряваше. За седемнайсет посещения върху плоския й връх така и не я изучих детайлно. Даже не знаех в какво е смисълът на ритуала със саркофага. Но той бе задължителен.

Край, работата беше завършена.

Обърнах се и заслизах по каменната стълба. Пред мен и наоколо всичко бе черно. Знаех, че ако дълго се взирам в него, ще започна да виждам разноцветните огънчета на свободните меми. Но това упражнение отдавна ми бе доскучало.

Къде се намира пирамидата, не беше ясно и едва ли такъв въпрос имаше смисъл. Единственият източник на светлина бях аз. Докато местех погледа си, с известно закъснение фрагментите на пирамидата започваха да изникват и аз бях убеден, че сам я създавам, като я разглеждам.

До края на стълбата беше далеч. Повече нямах работа в тази тъмница. Силно тропнах с крак и каменните блокове на стъпалата пропаднаха. Под себе си нямах опора. Полетях надолу в гъстата тъмнина. Главата ми се преобърна надолу, а сгънатите ми крака се оказаха нагоре.

На екрана се появи въртяща се спирала и мигащи бели цифри — 5, 4, 3, 2, 1. Светнаха думите „прякото излъчване завърши“. Но още няколко секунди се виждах в същата поза, висящ с главата надолу в своя собствен хамлет. Екранният ми двойник погледна седящите в залата, прозя се така, че се видя нахлузеният на зъба му некронавигатор, и разпери ръце.

Екранът угасна.

Енлил Маратович три пъти плесна с ръце. Медиумите започнаха да идват на себе си, размърдаха се, отвориха очи и един от тях измуча.

— Бързо мина — рече Енлил Маратович. — Ставаш истински професионалист. Искаш нещо да питаш?

— Да. Защо ковчегът е с такава форма? Защо шнурът е жълт? И каква е тази пирамида? Откъде се е взела?

— От твоя вампонавигатор — отвърна Енлил Маратович.

— Благодаря — казах аз. — Вече съм в час. Няма нужда да ме разхождате като халдеите. Интересно ми е тя на какво съответства в действителност?

— В Мексико е имало такава конструкция — опита се да ми обясни Енлил Маратович. — Но е изчезнала. Казват обаче, че отново ще се появи. Не си напрягай ума, Рама. Просто традиция. Колко години ти повтарям — нормалният вампир не се стреми да знае повече, отколкото обстоятелствата го задължават. Той се стреми да знае колкото е възможно по-малко. Всяко ухапване ни натоварва с чуждата болка. Колко си млад…

Той погледна към медиумите, които се бяха разсънили и сваляха блестящите шлемове от бръснатите си глави.

— Хайде, излез с французите. С тях премина посвещаването си, нали?

— Да — отговорих аз.

— Колко години минаха оттогава?

— Пет. А може би седем. Много.

[1] Акроним на латинския израз Senatus Populusque Romanus („Сенатът и римският народ“). Поставял се е на римските монети, в края на документи и др.; бил е изписван и на щандартите на римските легиони. — Б.р. ↑

[2] Всички ние сме прашинки във вятъра… (Англ.) — Б.а.; Припев от култовата рок балада на „Канзас“ „Dust in the wind“ — Б. NomaD. ↑

[3] Абревиатура на субкултура, основаваща се върху ексцентрични форми на сексуални отношения и еротични ролеви игри на доминиране и подчинение. — Б.р. ↑

[4] Само за персонала (англ.). — Б.пр. ↑

[5] Федерална служба за сигурност на Русия, наследник на КГБ. — Б.пр. ↑

[6] Любими хора (англ.). — Б.а. ↑

[7] Ненавистни хора? Безразлични хора? (Англ.) — Б.а. ↑

[8] Южноамериканска „магическа“ отвара със силен психотропен ефект, за която се смята, че за няколко часа отваря достъп до други измерения. — Б.р. ↑

HAUTE SOS

— Закъде пътуваме, кесарю? — попита от волана Григорий.

Седящият редом с Григорий Ез го погледна с недоумение, след което отправи питащ поглед към мен. Останалите двама французи разговаряха помежду си и нищо не забелязаха.

— Към клуба — отвърнах аз.

— Защо „кесар“? — попита Ез. — Да не би в Русия да е такъв обичаят?

Въздъхнах.

— Не, просто шофьорът ми е такъв. Той е професор по теология от Кишинев. Постоянно е зает със спасяване на души. Главно с моята.

Ез погледна накриво Григорий, сякаш до него стоеше гърмяща змия, и отново се обърна към мен.

— И за какво ти е всичко това?

— Той лекува от всякакъв стрес — отговорих аз. — Но винаги успява да създаде по-силен.

— Словото за истината достига до най-черното сърце — потвърди Григорий.

— Той какво, белята ли си търси? — попита Ез.

— Не си търся белята — откликна Григорий. — Усмирявам го. Това ми е работата.

— Достатъчно — казах. — Григорий, официално те моля, не ме наричай повече „кесар“. Отдавай на Бога божието в не толкова обременителна форма. Имаме гости от Франция. Недей да опозоряваш Русия. Ще си помислят, че живеем в робовладелска формация.

— По-скоро в родово-племенна — отвърна Григорий. — С елементи на кръвоизсмукващ феодализъм.

— Ето — въздъхнах аз, — така е по цял ден.

Ез се усмихна.

— Наскоро бяхме в Мексико. Там един стар вампир си направил екипаж като на император Хелиогабал. Разхождал се в имението си с каляска. Дърпали я голи жени, чиито хамути били съединени с кожените им сутиени. Сам вече нищо не можел да прави, та решил да ги дърпа за циците. Но ти, Рама, ти всичките ги надмина. Няма да се учудя, ако след време това излезе на мода. А засега кажи на своя шофьор, че ако още веднъж си отвори устата, ще го убия, ще му изпия ДНА и сам ще карам колата. Макар да не понасям това.

Колата леко се разклати. Григорий знаеше, че вампирите не се шегуват с тези неща.

Като измиха от себе си зелената пудра, Ез, Тет и Тар се подмладиха и заприличаха на трима ранни Мишел Фуко — гологлави, стилни, симпатични и очилати. В извънработно време те бяха като млади гламурни богове. Във веселите им нагли очи се четеше фундаментален разпад и изтънчено познаване на прояденостите на живота. Досещах се, че редом с тях аз изглеждам доста провинциално. Както обикновено бях с черно сако и панталон, свален от манекен в търговския салон на „Archetypique boutique“. А тяхното облекло издаваше истински шик. Носеха дрехи на уникални вампирски марки, които за всичките тези години така и не се научих да разпознавам.

— Започнал си да приличаш на Ул — заключи Ез.

— Благодаря — промърморих аз. — Да го чуя от телетъбис…

— Не — каза Ез, — исках да кажа, че си станал истински професионалист. Задълбочен. А ние все още летим като пеперудки. Насам-натам, насам-натам… Слушай, защо бричката ти е толкова странна? Ти да не си опрощенец?

— Нали сте опитвали от червената ми течност — отвърнах аз. — Нима не сте го видели?

— Кодекс, Рама, кодекс. Клетва сме дали. Зачитаме само онова, което излъчваме. Мислиш си, че това са празни приказки? Впрочем у вас в Русия всичко е другояче…

— Между другото, опрощението сега е на мода — заяви Тет. — Рама както винаги уцели десетката. Това е днешният топстайл — труд за благото на човечеството, подчертано безразличие към външното, даже нарочна разпуснатост. Най-стилните американски вампири са точно такива. Например Софи. — Той се обърна към мен: — Между другото, Рама, имаш подарък от нея.

Не очаквах, че сърцето ми ще подскочи толкова силно.

— Какъв?

— Отдалечена среща.

— А какво е това? — попитах.

— Писмо — препарат за шейсет минути. Нима друг път не си получавал?

Аз поклатих глава отрицателно.

— Това е привилегия undead. Можеш да се срещнеш с нея в лимбо. И всичко ще е като в живота…

Явно на лицето ми се изписа страх. И тримата се засмяха.

— Ти къде я видя? — попитах.

— В Ню Йорк — отвърна Тет. — Умрял някакъв баровец от Уолстрийт. Направили му аутопсия, а после тя внезапно се появи.

„Аутопсия“ на жаргона на телетъбисите означава току-що завършена процедура.

— Тя сама ли се сети за мен?

— Ами да — заяви Тет. — Защо се учудваш? Мислехме, че изненадата ще ти е приятна.

— Можехте да ме предупредите. Щях да се избръсна.

Тримата отново се засмяха. Аз се протегнах, за да се видя в огледалото за задно виждане, и предизвиках у тях нов пристъп на смях.

— Изглеждаш очарователно — отбеляза Тет. — Труженик от задгробните полета, сеяч и гробокопач. Софи от пръв поглед отново ще те обикне…

— Тя как ще разбере, че писмото й е пристигнало?

— Ще го почувства.

— А защо Ул нищо не ми каза?

— Каза ти — отговори Тет. — Вероятно по това време си висял в гардероба. Или си хъркал в ковчега. Ти можеш да се срещаш в лимбо с всеки undead точно така, както с анимограмата. Можеш да си поговориш без всякакви скайпове и прочие електронна гадост. И не само да си поговориш.

— А как ще разбера, че това е Софи? — попитах аз.

— А кой друг може да бъде? — учуди се Тет. — Не ми ли вярваш?

Реших да не го посвещавам в детайлите на моя личен живот.

— Ето, дръж — каза Тет.

В дланта си вече държах мъничък флакон във формата на сърце със звезда. Страхът ми се изпари. Едва ли французите щяха да ми организират такъв хитроумен сценарий. Аз пъхнах флакона в джоба си. Интересно, наистина ли приличам на Ул? Вероятно е преувеличено. Но в края на краищата във всяка шега има някаква доза неистина…

Приближавахме клуба. Изчезнаха последните борове, разтвориха се тъмните незабележими крила на вратите, преминахме през някакво КПП, после пътят се гмурна под земята и в далечината на подземния паркинг заблешукаха сини неонови думи:

HAUTE SOS

— Защо „високият СОС“? — попита ме Тар. — Ез каза, че това е на сто метра надолу в земята.

— Началата на дискурса — отговорих аз. — Долу е горе, а истинската светлина е тъмнината. Като се спускаме в подземния мрак, излизаме на светло и срещаме висшето общество… Трябва да отбелязваме такива моменти в емблемите и в имената.

— А… Разбрах.

Винаги е приятно да натриеш носа на французите с безсъдържателно празнодумие. За сетен път се чувстваш като свръхчовек.

Излязохме от колата.

— Сбогом, господа върколаци — тихо каза Григорий. — Господ да ви спасява.

Ез се обърна и се намръщи, сякаш размишляваше какво да стори с този шофьор простак, но реши да не се напряга.

Доближихме се до вратата с неоновия надпис и част от стената се плъзна встрани, като откри асансьор, изработен от респектираща тъмна стомана.

— Слушай — започна Тар, когато влязохме в асансьора, — чух, че тук са убили някакъв халдейски тузар. Откъснали му главата. Момиче богомолка.

— Имаше нещо такова.

— Истина ли е, че и досега принасяте жертви?

— Blood libel — отвърнах аз уморено.

— А нима тук пускат халдеи?

— Само прислугата — отговорих. — Халдейският асансьор е на другия паркинг. За тях направихме няколко зали, за да чувстват близостта на началството си. Те не могат да идват при нас. Обаче някои от нашите ги посещават. Заради свинствата. Там тече персийски разгул с хайвер и с кокаин. Русалки в басейна, пеещи кариатиди, амурчета. И даже атланти, които си изправят раменете…

Вратите на асансьора се отвориха и ние се озовахме в подземна галерия. Срещу нас стояха двама халдеи — пазачи със златни маски. Щом ни видяха, те едновременно се обърнаха към стената.

Минахме по дълъг коридор с ниши, в които се възправяха восъчни фигури на велики вампири от древността. Отдолу имаше табелки с двойни имена: божествените вампирски и нищо незначещите човешки. Сред тях нямаше нито един известен персонаж от човешката история.

Като забеляза в една от нишите свой съименник с фригийски калпак, Ез игриво се поклони. Аз също имах адаш с вид на руски търговец от края на XIX век с излъскани ботуши и с каскет. Но дори не си и помислих за въображаем контакт. Исках колкото е възможно по-бързо да разпечатам флакона сърце. Нямаше да е зле преди това да изпия нещо за смелост.

— Да отидем в бара? — предложих аз.

Ез ме измери с поглед.

— Ти какво, искаш да се напиеш преди Червената церемония?

— Ще имаме… Червена церемония?

— Ами да — потвърди Ез. — Вашият прилеп прояви щедрост. Така че — само чай.

— Не са ме предупредили — казах аз.

— Ето сега те предупреждаваме. Не се ли радваш?

— Не… Аз…

— Той вече е забравил кога за последно е смукал баблос — прекъсна го Тар. — Сега в наше присъствие ще го почерпят. Руските вампири се подмазват на оксиденталните и затова понякога стават добри един с друг. Но само докато са пред погледа ни.

Мълчаливо стиснах юмруци в джобовете на сакото си. Отвратително, но всяка току-що изречена дума бе истина.

Щом стигнахме до разклонението, Ез спря и погледна часовника си.

— Да влезем ли в главната зала? — попита той. — Имаме време.

Главната зала „Haute SOS“ изобразяваше огромна подземна пещера, осветена с разноцветни лампи. Впрочем думата „изобразявам“ не е особено подходяща. Защото това беше самата пещера. Разбира се, изкуствена, с внесени сталагмити и сталактити. Но всяка истинска пещера, напудрена с хайтек и скъп дизайн, би изглеждала по същия начин. И още. Тук, както можеше да се очаква, имаше климатик.

Не обичах това място по професионални причини. Напомняше ми мрачните пространства в „Тибетска книга на мъртвите“, където едва не се заблудих, докато съпровождах един влиятелен калмицки ръководител. Оттогава мъждивите светлинки под неравния свод ми се струваха като пътни знаци, показващи спускането в долните сфери. Макар че къде по-надолу…

В залата нямаше много хора. Основно се бяха струпали в далечния ъгъл, където във въздуха се мержелееше киноекран, който потреперваше върху дългия шлейф на водната пара.

Зрителите, които се търкаляха на широки източни дивани под висяща над тях правоъгълна лампа, предизвикваха у мен почти класова омраза. Това бяха нашите гламурни богове, вампири на моя възраст или малко по-големи, така наречената червена младеж, чието основно задължение бе красиво да пропилява живота си между ритуалното приемане на баблос. Гледаха последния „Здрач“. Понякога се чуваше кикот. Миришеше на марихуана и любовен секрет от човешко тяло — тук феромоните биваха специално разпръсквани, за да поддържат у пренаситените гости макар и вял интерес към празника на живота.

Всъщност работата им не беше по-лека от моята, понеже никой от тях не беше уверен, че пропилява красиво живота си. Те постоянно се нуждаеха от експертна оценка и одобрение — също като децата. Срещата им с французите (те не бяха тунеядци като нашите) бе нещо като изпит за тях — и французите го знаеха много добре.

Махнаха ни с ръка.

— Да отидем ли да поклюкарстваме? — попита Тет.

— Отивам в библиотеката — заявих аз. — Ще се срещнем след час.

— А, хубаво. — Той се усмихна и ме шляпна с длан по гърба, както правят хусарите.

Клубната библиотека беше семпла стая, където се заключваха желаещите да се усамотят. Имаше дивани и кресла, маса с бутон за повикване на келнерите и камина, в която винаги тлееха въглени.

Камината беше истинска. Нямах представа как става естествената циркулация на въздуха на такава дълбочина, но предположих, че от гледна точка на физическия аспект на този проблем са инвестирани страшно много пари. За да бъде оправдана думата „библиотека“, тук имаше и рафтове с книги. Но те бяха само две — „Фелацио за кроасан“ на Палена Биркин и „Двайсет години под немските кревати“ на Владимир Камарин.[1] Първата вероятно я бяха избрали заради изискания й стил, а втората — заради фамилията на автора. Вампирите ценят всичко, което, макар и далечно, се асоциира с комар, нашия традиционен символ на мимолетната и неустойчива земна красота.

Според мен книгите бяха много. Бих оставил Камарин. Обаче Палена Биркин веднага бих изхвърлил с всичките й литературни достойнства. Но всъщност какво означава „литературни достойнства“? Нещо, което се определя в литературните кръгове? И трябва ли да се съобразяваме с мнението на пошли, грозни и завистливи хора за това какви комбинации от думи са естетически съвършени? Тяхната експертиза е ценна само в областта на професионалната специализация, организация на наногешефти, съпроводени от микроскандали.

Седнах в креслото, извадих от джоба си флакона сърце, разпечатах го и излях единствената капка в устата си. После затворих очи и зачаках. Нищо не се случваше.

Измина повече от четвърт час. За това време успях да премисля и да разбера много неща. Например как се чувства възрастен наркоман, постепенно осъзнаващ, че току-що е смъркал прах за пране, който му е продаден за кокаин.

Най-накрая почувствах около мен едва уловимо движение. Преглътнах и отворих очи. За малко да изпсувам. Пред мен коленопреклонно стоеше келнер халдей със златна маска. Подаваше ми менюто. Бях забравил да сложа знака „Моля, не ме безпокойте“.

Тази табелка с трогателното изображение на човек със забит в книгата нос така и остана на дръжката на вратата от вътрешната страна. Но обслужването беше твърде натрапчиво. Бях решил да отпратя келнера, когато до мен се чу тих женски глас:

— Поръчай сладкиш и чай.

Обърнах се.

На дивана седеше Софи. Не беше се променила през тези години. Даже тенът на лицето й бе същият — лек и едновременно плътен, какъвто обикновено е на човек, живеещ на безгрижно и щастливо място, където хората не търсят специално слънчевата светлина, а се крият от нея. Тя беше с лека къса рокля. Както се полагаше, в черно.

Келнерът все още чакаше.

Аз бях така объркан, че послушно се взирах в менюто. От него се излъчваше халдейска креативност. Наименованието на всяко блюдо беше изписано с кратък стих, набран с дребен шрифт.

Първият сладкиш, попаднал ми пред очите, беше тирамису. До картинката, изобразяваща нещо като рентгенограма на детски скелет в сейф, се чернееха строфи под формата на лъчи:

[2]

Думата „тирамису“ беше подчертана с цвят, като бе добавен и грамажът с цел да покажат, че ще донесат тирамису, а не замръзнали детски сополи. Сигурно, помислих си аз, халдеите искрено вярват, че техните господари желаят всяка секунда да вдишват човешката болка. Или: не вярват, а знаят… Да търся с какво са римували „чай“, не се наех.

— Тирамису и чай — казах аз. — Не бързайте.

Когато келнерът излезе, със Софи се гледахме няколко дълги секунди. След това аз станах, приближих се до вратата и сложих табелката „Моля, не ме безпокойте“ на външната дръжка, затворих вратата и я заключих. Върнах се и не седнах на своето място, а на дивана — до Софи.

Тя приближи лицето си към моето. Аз рефлективно потръпнах. Но Софи само ме целуна по бузата. Устните й бяха живи. Топли. Истински.

— Ама че нрави имате! — удиви се Софи. — Двойни, тройни кръстосани ухапвания… Проверка за лоялност… Вие в кой век живеете?

Аз също я мляснах по бузата, което се получи малко рязко и сигурно изглеждаше нелепо, понеже го направих, когато вече бях изтървал момента. Точно както при първата ни среща. А сетне се целунахме без всякакви недоразумения и аз разбрах какво ще се случи. Онова.

— Келнерът видя ли те? — попитах аз.

Тя се засмя.

— Разбира се, че не. И тирамисуто няма да доям. Ще трябва сам да го изядеш…

— И аз няма да мога. Малкото момченце вече е затворило вратата и тук никой няма да влезе… Няма да има свидетели на неизбежното.

Софи се намръщи.

— Рама, умолявам те, само не в лимбо.

Аз обаче вече енергично се борех за своето щастие. С две ръце.

— Моля те, само не тук — прошепна Софи.

— Няма къде другаде — отвърнах аз. — Представяш ли си?

— Представям си — въздъхна тя.

Най-накрая я повалих на дивана.

Действах с удивително за мене нахалство, но в движенията ми все пак имаше известна стеснителност. Цялата работа беше в това, че аз постоянно успявах да се обърна така, че тя да не може да сложи коляното си в слабините ми, както учат младите вампиреси в курса „Изкуството на боя и любовта“. Имах опит с най-слабия от подобни удари, „предупредителен“, благодарение на Хера, а в списъка имаше още „спиращ“, „съкрушителен“ и „триумфален“. Не ме влечеше да разбера какво се крие зад този шифър. Софи видимо разбра това и до такава степен се развесели, че от смях се отпусна. Така моята задача се оказа много проста. И аз се справих с нея блестящо.

Обкръжаващата действителност ни напомни за себе си с вежливо почукване на вратата. Явно халдеят беше донесъл сладкиша.

— Идиот! — извиках аз. — Там виси табелка „Моля, не ме безпокойте“.

Софи отново се засмя. Смехът й беше удивителен, сребрист, щастлив и безгрижен. Само че всичко това, за щастие или нещастие, беше просто сън. Или подобно на сън. Какво от това, мислех си, гледаме съня заедно. А това вече е любов…

— Виж… — започнах аз. — А какво ще стане, ако се опитат да ни снимат с камера?

— Нас не могат да ни снимат — отвърна тя.

— Защо?

— Могат да снимат само тебе.

— И какво ще видят?

— Нищо хубаво. По време на такива срещи най-добре е да висиш в хамлета.

— Така е — съгласих се аз. — Но тогава ще се изтрие границата между работата и почивката.

Станах от дивана и два пъти нервно обиколих библиотеката в търсене на скрити камери. Никъде не се забелязваха. Когато се върнах при Софи, тя вече се беше оправила.

— Знам всичко — подхвана тя.

— За какво?

— За тебе. И за вашата Ищар…

— Чакай, чакай — вдигнах ръка. — Не продължавай. Това е някакво дежа вю. Много пъти си ми казвала, че знаеш всичко за нас. В действителност обаче това не си била ти, а тя…

— Знам за това. Но сега пред теб съм аз, не се съмнявай. Кажи ми, как общуваш с нея? Не питам за интимната страна, а за техническата.

— Обикновено. Както с всяка анимограма. Аз вися в нейната тронна камера. Разхождаме се, разговаряме. Понякога тя не помни, че е Ищар. В такива моменти е каквато беше до онзи ден…

— До кой ден?

— Когато й отрязаха главата. Тя си мисли, че е Хера. Че всичко едва сега започва. И че занапред имаме цяла вечност… Приспособявам се, макар че помня всичко. Тежко е. Но в това време тя е щастлива.

В очите на Софи затрепери влажно женско разбиране и аз побързах да продължа:

— Случва се да си спомни всичко за себе си. И тогава изпадам в ужас, защото аз забравям всичко. Не си спомням, че сме в лимбо. Не разбирам как го прави, но тя е по-силна. Претърсва цялата ми памет. И се преструва на такава, каквато на мен ми харесва. Обикновено се превъплъщава в теб. Това е най-светлият ми спомен. И тогава ми се струва, че се срещаме в онази стая и че всичко е като за първи път… И всеки път ти казвам колко ми е втръснал този стар и дебел прилеп и колко те обичам, а после… После тя ме събужда. Най-страшното е да се будя пред очите й. Тя не казва нищо. Само гледа. С такъв нежен присмех. Сякаш не съм я обидил. Е, какво да очаквам… И всеки път имам усещането, че си е изтрила краката в мен. Макар че тя отдавна няма крака…

— Нормално — каза Софи. — Всички велики undead така правят. Нали си Кавалер на Нощта. Хайде без комплекси. Такава ти е работата. А на нея й е необходимо за нормалния метаболизъм.

— Вече ми обясниха — въздъхнах аз. — Само не ми казаха, че е за метаболизма.

— Ако не беше способен на измяна, не се съмнявай, че щяха да ти помогнат.

— Не се съмнявам. Нямаш представа как контролират всичко. Вампонавигатора го зарежда специална комисия. Дават ти го преди срещата, да не би да добавиш нещо.

— Не вярват? — усмихна се Софи.

— За всичко отговаря комитет от трима пръдливи старци. Балдер, Локи и Мардук, ако ги познаваш. Тримата следят нищо да не изплаши богинята. Така че подръка имам само букети с цветя и приятни изненади. Даже при най-голямо желание не мога да й разваля настроението. А с вампотеката в този навигатор вече втора година не мога да се справя. Работи само буквата „С“. И затова всичките ни умни разговори се въртят около тази буква… Но най-ужасното е, че тя постоянно се превръща в теб. Постоянно…

— Можеш да се отпуснеш, понеже действително съм аз — усмихна се Софи. — Не възразявам. Обратно, ще ми бъде приятно.

На вратата се почука. При това твърде настойчиво.

— Сега вече ще убия тоя келнер — ядосах се аз. — И ще изпия неговата ДНА…

Станах, приближих се до вратата и я открехнах така, че никой да не може да надникне в библиотеката. Което беше глупаво, понеже никой не можеше да види Софи при цялото му желание. Със закъснение разбрах собствената си глупост и от езика ми едва не се отрони твърде неприлична фраза, но на прага не стоеше келнерът. Беше Ез.

— Идваш ли да смучем баблос? — попита той. — Само тебе чакаме.

— Още пет минути, имам важен разговор — казах умолително аз и затворих вратата под носа му.

— Кой е? — попита Софи.

— Телетъбисите. Викат ме за Червената церемония.

— Трябва ли да вървиш?

Седнах до нея и погледнах часовника.

— Имам още време.

Софи сложи длан върху ръката ми и аз разбрах, че иска да поговорим за нещо важно.

— Спомняш ли си втория комар с ДНА на Дракула? Който взе за спомен?

— Разбира се — потвърдих аз.

— У теб ли е?

— Не. Взеха ми го след първото контролно ухапване.

Софи въздъхна разочаровано.

— Защо им го даде?

— А как да не им го дам? Казаха, че е най-ценният паметник на националната култура. Трябвало да се пази в специално хранилище. Помислих си, че за награда ще ми дадат баблос. Друг път… Получих морално поощрение.

— Какво?

— Някаква награда от Съвета на Нечестивите. Нарича се „Сумрак и блаженство“. Или „Блаженство и сумрак“.

— А какво е това?

— Даже не знам — отговорих аз. — Намекнаха ми, че е в добрия тон да не ходя на връчването й. Е, не отидох.

— Едва ли си загубил, мое бедно момче… — Тя прокара ръка по косата ми.

— Аз не съм момче и ти много добре знаеш.

Софи се засмя. Но аз видях, че се разстрои при известието за комара с ДНА на Дракула.

— А защо ти е вторият комар? — попитах аз.

— С тези комари е свързано нещо съвършено непостижимо.

— Какво по-точно?

— Тези комари в действителност са от лимбо. Но по някакъв начин може да ги вземем с нас във физическото измерение.

— Как става това?

— Не знам. Дракула отдавна е изчезнал от този свят. Но мъртъв в човешкия смисъл не можем да го наречем. Явно е наскърбен, че голяма част от неговите велики знания са недостъпни за живите. И е намерил начин да изпраща покани от лимбо. За да го навестяват…

— От своята червена течност?

— От своята ДНА — поправи ме Софи.

— Извинявай. Но как става това, след като тялото му е умряло? Откъде го взема?

— Нали ти казвам, необяснимо е.

— Откъде знаеш, че тези комари са от лимбо, а не просто от стената на неговата спалня?

— Нали си спомняш спалнята му?

— Разбира се.

— Тогава учуди ли те нещо?

— Учуди ме — казах аз и сложих ръка на бедрото й.

Софи се намръщи.

— Не говорех за това. Помисли. Подземният механизъм премества пода и го превръща в стълба. Залива я с боя. От стената излиза скрита картина… Ако са можели в изминалия век да направят такъв подземен механизъм, в което лично аз се съмнявам, днес той едва ли би работил. При това безотказно. Рама, всичко е било сън. Ние бяхме в лимбо.

— Но нали изцяло повторихме ритуала на съблазняването на Дракула. Следователно някога това наистина е работело?

Софи се усмихна.

— Дракула е бил велик undead и е можел да превърне всеки човек в призрак. За какво му е било да строи някакви гигантски машини, чрез които да премества някакъв си под? За него по-просто е било да внуши на гостенката си, че стаята се променя и че я залива червена течност. Ние с теб видяхме как е изглеждало това за неговата жертва… Исках да кажа за неговата любима.

— А защо аз видях онова, което е виждала тя? Дори не изпробвах нейната ДНА.

— Защото бяхме в лимбо. Там се пазят преживяванията и мислите на всички хора, живеещи на Земята. Аз повтарях думите на Дракула, които неговата жер… неговата любима е слушала в тази стая. И ти видя ехото на нейната памет. И не само видя, но и попадна в нея. Заедно с мен.

— Искаш да кажеш, че в спалнята всичко беше измислено?

— Всичко беше истинско — каза Софи, — но в лимбо. В замъка на Дракула границата между реалността и лимбо е размита. Това не е съвсем физическо пространство. Почти както Хартланд. Именно затова там изпращат за инициации.

— А дали другите са получавали тези комари?

Софи кимна.

— Те много пъти са се появявали в света. Но не от тази спалня. Връщайки се от замъка, вампирът понякога е донасял оттам ДНА на Дракула. Спомнял си е някаква история, но тя е била просто сън. Само комарът с ДНА е бил истински. И вампирът би могъл да се срещне с Дракула в лимбо.

— Искаш да кажеш, че там не беше задължително да правим любов?

Софи се усмихна.

— Не беше задължително. Но аз реших да се презастраховам. И това помогна. Намерихме два комара. Подобно нещо рядко се случва.

— С удоволствие бих ти дал моя — предложих аз. — Но го нямам. Може би някой ще донесе?

— Комарите вече престанаха да се появяват.

— Защо?

— Не знам. Може би защото твоя си го дал в чужди ръце. Дракула не обича такова отношение към своите дарове.

— Не съм виновен — оправдах се аз. — Ако знаех, нямаше да го взема. Щях да ти го оставя…

Софи не отговори.

— Виж какво, аз ревнувам. С какво толкова ти е интересен Дракула?

Тя се усмихна.

— Все едно, няма да разбереш.

— Може и да разбера.

— Той е най-великият от всички. The undead…

Никога не съм изпитвал доверие към смислови нюанси с помощта на английския определителен член.

— Ето защо Стокър е искал да озаглави своя роман „The Undead“ — продължи Софи. — Като халдей от висок ранг той все пак нещо е знаел. Дракула действително е бил исполин… И не само е бил, а все още е. Някои казват, че е надминал състоянието undead.

— Искаш да кажеш, че Дракула все още е жив?

— Той и досега е the undead. Както вашият Ленин например. Но не искам безкрайно да говоря за Дракула. Колко време сме тук?

Погледнах часовника.

— Петдесет и осем минути. Как сме по отношение на неизбежното?

— Няма време. Сега часовникът ще пробие полунощ и моята карета ще се превърне…

— В тиква. Знам. Кога ще се видим? — попитах аз.

— Ще се опитам да го уредя — отвърна тя. — Обещавам.

Реших да не губя повече време за разговори и я прегърнах. По-скоро исках да я прегърна. Но не успях.

Тя изчезна. Но не така, сякаш се разтваря във въздуха, а много по-безнадеждно. Приличаше на изтрезняване след пиянство. Просто разбрах, че пред мен няма нищо. И вероятно така е било от самото начало. Единствената реалност бяха непристойните следи, оставени от мен на дивана.

Вдигнах от земята флакона сърце и с всичка сила го запратих в стената. Той се счупи, а аз се ядосах, че нищо не ми остана за спомен от тази фалшива среща…

На вратата отново се почука.

— Рама — недоволно изкрещя Тар, — още дълго ли ще те чакаме?

За първи път в живота ми не ми се ходеше на Червена церемония. Ако преди една година ми бяха казали, че ще изгубя вкус към живота, едва ли щях да повярвам. Но това беше самата истина.

Пред вратите на библиотеката стояха Ез, Тар и Тет и няколко бонвивани на смъртта, както обичаха да се наричат гламурните богове, за да не се идентифицират със златната младеж на човечеството. В ръцете си държаха чаши с червен „Tomato Virgin“, хита на сезона. От което следваше, че никой от тях не е поканен на Червената церемония. Преди баблос не се пие водка.

Ез спореше с един от нашите гламурни глупаци (май се казваше Аргус), а останалите внимателно ги слушаха, като се стараеха да не изтърват нито капка от безценния френски дискурс. Впрочем Аргус явно побеждаваше в спора, защото Ез изглеждаше смутен и ядосан.

— Великият вампир не е педераст — повтори Аргус.

— А митът за Ганимед? — попита Ез.

— Не е педераст. Мога да го докажа като две и две.

— Ще бъде интересно — каза Ез. — И как точно ще го направиш?

— Неотдавна бях в Лондон. Там едни религиозни хора искаха да сложат реклама върху двуетажните автобуси: че при добро желание може да се излекуваш от хомосексуализъм. А кметът забранил. Защото педерастите щели да се обидят.

— И какво?

— А преди това някаква атеистична кантора пуснала обява върху същите автобуси: „There’s probably no God“[3]. И нищо. Кметът не възразил.

— И каква е връзката? — попита Ез.

— Пряка. Ако Великият вампир беше педераст, лондонският кмет щеше да се насере, ако напишеха подобно нещо на автобусите. Не разбирате ли?

Ез се задълбочи в обмислянето на аргумента, който ми се стори неочаквано дълбок, при това именно на метафизично равнище. Буквално усетих как неговият лек френски ум се прегъна под чудовищния натиск на руския дискурс.

Тар потупа Ез по рамото.

— Да вървим на церемонията. Ще просветиш варварите следващия път.

Това беше удобна възможност да прекратим дискусията и Ез се възползва от нея. Той любезно кимна на нашата червена младеж, обещавайки да ги изслуша при следваща среща, и се обърна към церемониалмайстора, халдей с маска на комар. Маската беше много стара, от златна сърма, с перлени очи и нос като кинжал.

— Готови сме — заяви той.

Церемониалмайсторът се обърна и ни поведе през залата. Минахме масивна врата, от двете страни на която стояха два черни атланта с главите надолу (посетителите незнайно защо ги наричаха „узбекски йоги“), и започнахме да се изкачваме нагоре по спираловиден коридор, осветен от скрити в стената лампи.

Когато стигнахме до златната черта, пресичаща пода, церемониалмайсторът застана на коляно и удари с десен юмрук своето ляво рамо. От това енергично движение пришитите към хламидата му прозрачни криле шумно се издигнаха и се спуснаха, за секунда показвайки, че са живи.

По-нататък можеха да вървят само вампирите.

Ние бавно тръгнахме по последния отрязък на коридора.

— Между другото, Рама — каза Тет, — знаеш ли, че можеш да надникнеш в бъдещето си, когато приемаш баблос?

— Не зная — отвърнах аз. — А как става това?

— С усилие на волята. Просто гледаш нататък. Но трябва да пожертваш някаква фаза от насладата. Затова никой не го прави.

— Ами ако вампирът има голямо количество баблос? — попитах аз.

— Онези вампири, които притежават голямо количество баблос, и без това си знаят какво им предстои. Същото, а после смърт.

Не беше трудно да се съглася с това.

— Никой не иска да знае кога ще настъпи тя — продължи Тет, — затова висшите вампири не гледат натам.

— А ти? — попитах го.

— Пробвах веднъж.

— И какво видя?

— Като искаш да разбереш, погледни сам.

— Така и така няма да разбера какво ще се случи с теб — казах аз.

— Ще разбереш — отвърна Тет. — Понеже те видях там.

— А там страшно ли е?

— Не знам. Зависи как гледаш.

— По време на Червената церемония какво ли не ти се привижда — отбелязах аз. — Как да разбера, че това е бъдещето?

— Няма гаранции — сви рамене Тет. — Същото е като при гадаенето върху дамски превръзки, както и във всичко останало в нашата черна съдба.

Дойде ми наум, че той нарочно говори със сугестивни загадки, за да ми развали Червената церемония, но най-важното — отровното семе бе вече посято. Опитай се пет минути да не мислиш за бялата маймуна[4]…

За щастие, пристигнахме.

Червената зала „Haute SOS“ беше малка и приличаше на кабина на звезден кораб, проектирана от дизайнер гей за сапунена опера за галактическия мултикултурализъм. До стените стояха масивни електрифицирани кресла със сложен и тромав механизъм, а на сводестия таван имаше златно слънце с вълнисти лъчи, задължително за този тип помещения. Слънцето беше с лице и то се усмихваше.

Тези слънчеви лица ужасно ме дразнеха вече от много години. В голямата Червена зала на вилата на Ваал Петрович, където обикновено се събираха рубльовските вампири, слънцето приличаше на Хрушчов[5]. Тук подобна прилика не се забелязваше — слънчевият лик беше анонимно-условен. Затова пък дискът му, стиснат между сводовете, напомняше набръчкан анус с голяма практика. Този анус наистина се усмихваше, но вампирите рядко се радват на чуждото щастие…

Докато сядахме в креслата, аз споделих с Тет своите наблюдения, за да сме квит заради неговата сугестивна атака: по време на цялата Червена церемония щяхме да гледаме слънцето и сега той имаше шанс за разнообразие да види и нещо друго.

За мое учудване Тет яростно закима с глава.

— Аз също ненавиждам гей дизайна — каза той. — Особено в облеклото. Неотдавна се опитах да намеря в своя бутик прилични плувки и всички имаха еднакви огромни връвчици на пояса. Сигурно е особено занимателно да ги развържеш със зъби, когато си на кристален метамфетамин и порочно гледаш партньора отдолу. Но в останалото време това е нефункционално и плувките постоянно падат. Което може би също влиза в концепцията. Всички дрехи, изработени от гейове, са такива. Функционални са в крайно специфичен диапазон. Но други май не вземат в дизайна — мафия. Затова не ги и обичаме. Имам предвид дизайнерите на облекла…

Тет видимо се перчеше със свободомислието си или показваше колко безстрашно умее да наднича в бездната на новия европейски дискурс. Всички знаеха, че тримата анимационни герои са педали, и аз най-накрая съобразих, че именно по тази причина Аргус встъпи в спор с тях за сексуалната ориентация на Великия вампир. За мен беше загадка в какви отношения бяха един с друг. Навярно някакъв триъгълник на Ешер[6]. Впрочем не е моя работа.

— Той се опитва да ти развали Червената церемония, Тет — обади се Ез. — По същия начин, както и ти на него… Момчета, peace.

Ез беше най-умен от всички. Убеждавах се в това при всяка наша нова среща.

— Грешиш — каза Тет. — Това относно бъдещето е истина. Пробвал съм.

— А защо ни е да надничаме в бъдещето, ако трябва да се отказваме от радостите в настоящето? — попита Ез. — За да разберем дали ще има радост и след това? Глупаво е. Пропада смисълът, който виждам в процедурата. Все едно секс без наслада… Най-мъдрите казват, че Червената церемония не ни е необходима. Както дори и на Великия прилеп. Нужна била само на Великия вампир. Обвързва се с нея чрез удоволствието. Точно както хората при съвкуплението. Ако нямаше удоволствие, кой щеше да плоди деца? Така и ние, кой би се клатил в тия кресла?

— А за какво му е на Великия вампир Червената церемония? — попита Тар.

— Ние не знаем — отвърна Ез. — Може би просто участваме в храносмилането му…

— Не богохулствай — напомни му Тар.

— О, да — отвърна Ез, — извинявай. Забравих, че сме в Русия…

— Стига сте остроумничили — прекъснах ги аз. — Бъдете сериозни и тържествени. Спомнете си за милионите кротки труженици, които направиха възможно нашето днешно щастие…

Французите се закискаха и аз разбрах, че този път съм успял да ги развеселя. Но изведнъж се чу нежен звън — сякаш вятър разлюля завеса със сребърни звънчета, и смехът стихна.

Церемонията започна.

Меки пластмасови фиксатори щракнаха на китките и на глезените ми. После откъм гърба на стола върху гърдите и корема ми се спусна пластина. Всичко това трябваше да ме защити от травми, в случай че тялото ми започне произволно да се смалява по време на приемането на баблос.

Креслото бавно се наклони назад и аз вече не виждах французите. Пред очите ми остана само слънцето, сияещо на тавана, и аз с усмивка се сетих, че на телетъбисите им е осигурен асоциативен коридор за цялото време на тайнството, ако някой от тях реши да си отвори очите.

Случилото се по-нататък винаги ми напомняше за зъболекарска процедура. Чу се тихо жужене и върху главата ми се спусна прозрачна решетка на шлем с меки подплънки. Две гумени валячета притиснаха бузите ми и когато устата ми се отвори, от черен метален чучур точно върху езика ми падна малка студена капка, която инстинктивно притиснах към небцето…

Помня, че първата Червена церемония ми се стори грандиозна, неземна. Но после, след множество сходни преживявания, започнах да се отнасям скептично към нея. Чудото изчезна, остана само жаждата, както в нашия кръг наричат непоносимата тъга на вампира. Отначало ти се струва, че това е тъга по баблоса, но всъщност никакво количество не може да я удовлетвори.

С годините разбираш, че Червената церемония изобщо не утолява жаждата. Напротив, разпалва я.

След като капката баблос попадне върху езика, вампирът я притиска към небцето, на мястото, където магическият червей може да я докосне. Между магическия червей, баблоса и езика не може да има никакви чужди елементи. Иначе е опасно. Затова първата част от процедурата не е претърпяла никакви качествени промени през последните десет хиляди години.

Баблосът не може да бъде скрит в желатиново хапче, както е невъзможно по какъвто и да било друг начин тази фаза да се модернизира. Червената капка пада в устата на вампира както в древните времена, когато с въжета са ни завързвали за креслата или за ложето по време на церемонията. Само че някога на вампира са му слагали специално дръвце между зъбите, като на епилептик. Днес заради съвременните фиксатори подобно нещо не е необходимо.

Ако се замислим, още в първата секунда на Червената церемония се проявява нейното естетическо саморазобличаване: рефлекторното движение на езика, поглъщащ капката, е твърде конвулсивно и нервно, за да има отношение към божественото. По-скоро напомня за наркотично робство.

След това започва дълга и неприятна халюцинация, по време на която ти се струва, че със страшна скорост се преместваш в пространството. Тялото започва да се гърчи и затова е необходимо да бъде фиксирано. После се случва най-мъчителното — сякаш се докосваш до хиляди, даже милиони човешки умове и със страшна скорост успяваш да надникнеш във всеки от тях. Както е казал един от простоватите руски вампири, сякаш събираш картофи, но те карат да работиш все по-бързо и по-бързо… Независимо от селскостопанския израз сравнението е точно. Най-непоносима е нечовешката скорост. Имаш усещането, че си свръхзвукова нажежена игла, която прокарва през чуждите глави невидима нишка, като ги съединява в гирлянди и продължава в матовочерната непостижимост. Някои вярват, че това е непостижимост. Ищар и другите смятат, че е самият Велик вампир. (Лично аз съм равнодушен към този спор.) С падането в безкрайната тъмнина завършва първата част от церемонията.

С годините измислих няколко хитринки, които позволяват да се облекчи неприятната фаза. Може да се съсредоточиш върху някоя мисъл или да броиш наум от едно до десет. Но най-ефективен и прост е методът да се закачиш за нечие чуждо съзнание и да задържиш вниманието си колкото е възможно по-дълго, като позволиш процесът да се развива без твое участие. Трябва да се вгледаш в мъглата на една-единствена избрана душа, като се изолираш от нажежените вълни на връхлитащата в теб информация. Мисля обаче, че това поведение не е твърде достойно. Все едно да се скриеш в окопа, докато приятелите ти от церемонията тръгват в атака. Но тук никой не съзира страха.

Ако Ез беше прав и от Червената церемония се нуждаеше само Великият вампир, това вероятно е бил моят начин да се отклоня от работата на неговата нива. Но както е известно, за всеки хитър кръвопиец има космическа справедливост. Подозирам, че толкова рядко попадах на Червената церемония заради навика ми да хитрувам по време на сакралния ритуал. И че Великият вампир не ми изпращаше баблос, защото не желаех да свърша работата си. Както и че всички перипетии във вампирската ми съдба бяха следствие от това обстоятелство — оттук и ненавистта на Великия прилеп и черната завист на събратята ми…

Впрочем така може да се плъзнеш към лутеранството или към психоанализата. На нас обаче това не ни трябва.

Първият опит да се прикрепя към чужд ум не ми се получи. Проврях се през грипозния кошмар на някакъв политтехнолог, който сънуваше, че работи в дома на Бурбоните. Но после много удачно се захванах за ума на десетгодишен хлапак, играещ с малка ръчна конзола с размерите на парче шоколад. Не бях виждал такива: аз имах стандартните „PlayStation“ и „Xbox“. Детето се бореше с някакъв леден гигант, като управляваше воин мечоносец.

Конзолката подло помагаше на ледения гигант, като задържаше момчето в най-решителните моменти на боя, така че то отново и отново да умира малко преди победата и да започва битката отначало. Момчето имаше дълбока бръчка на челото си, съвсем неприсъща на дете. То чувстваше цялата несправедливост на случващото се и не разбираше кой и защо е измислил този малък и фалшив свят, създаден толкова нечестно и подло. Това чувство, необходимо е да се каже, ми беше твърде познато от собствения ми опит в играта.

Най-поразителното в тази трудна детска игра (родителите я смятаха за приятно забавление) бе не самата хазартност. В действията на детето имаше смъртна тъга, не по-малка от тъгата на воин, отиващ на бой. Но за разлика от войника малчуганът играч бе убиван отново и отново. Най-накрая той намери начин да пребори гиганта, но това, за съжаление, не можах да го видя, понеже да се държа за съзнанието му, бе станало невъзможно. Твърдо решен да си купя същата микроконзола, аз рухнах в засмукващата черна мъгла, където нищо не остана от мен.

Първата фаза на церемонията завърши.

Ако в нашата памет оставаше само тя, със сигурност не бихме искали да я повторим отново. Но всичко се свежда до случващото се по-нататък, когато — ако се вярва на халдейските учени — мощният невротрансмитер, излизащ от магическия червей, променя химията на нашия мозък, като съединява и затваря в него контурите на незнайно за хората наслаждение. Едновременно с това в паметта се извършва редакция на преживяното вече страдание. (Мнозина вампири са убедени, че ние забравяме голяма част от първата фаза, което ми се струва възможно.)

Но как да опишеш онова кратко и неизразимо нещо, което се случва впоследствие? Дори не мога да кажа колко дълго продължава. И в кой момент забелязваме, че се случва…

Аз винаги съм бил.

Аз винаги ще бъда.

Първата ми мисъл, преминала леко през вечността, доказваше очевидното. Това не бе просто щастие. Беше нещо повече, съвършено непознато за човешкото същество. Всемогъщество и всезнание. Аз можех всичко, но не се стремях към нищо. Аз знаех всичко и затова не желаех да знам повече. Беше неразбираемо как може да искаш нещо.

Освен това — да останеш завинаги тук.

Щом в съзнанието ми изникна тази мъничка пукнатина, невъзможното и неизразимото престанаха да бъдат част от мен и започнаха да се отдалечават. И аз не можех да бъда същият. Не можех, защото вече исках. Исках да се върна в онази секунда, когато нищо не исках.

По-рано ми се струваше, че в този миг може да се направи някакво душевно усилие и да се промени ситуацията. Сега имах голям опит и знаех, че нищо не мога да направя до следващата Червена церемония. И колкото по-надалеч от вечността ме отнася вятърът на мисълта, толкова по-силна ще бъде моята жажда. Но това беше само част от онзи вихър от преживявания, с които завършваше всяка Червена церемония. Има и други неща, които е трудно да се обяснят на хора без необходимия опит.

Всичко се свежда до един трик, който извършва паметта. Тя подсказва: преди миг е завършило нещо неизразимо, прекрасно, дивно. И макар да знаеш, че нищо особено не е станало и всичко остава така, както си е било (и това е най-важното), паметта твърди, че се е случило чудо. И ти се поддаваш на тази сладка лъжа, разбирайки в един озарен от неземна ирония миг колко ограничен е човекът и колко захаросано измамен е вътрешният му свят и всичко, което той мисли и помни.

Божественото на тази секунда е, че забелязваш как пред очите ти се случва лъжа, която се приема от хората за реалност… Това обаче може да го види единствено Бог през дупката на служебния люк, оставена в човешкото съзнание. В името на този миг вампирите търпят всички мъки на първата фаза. Понякога той се разтяга и завръщането към реалността се оказва дълго и плавно. Понякога всичко става бързо, но това не е важно. Възможността да се изкачиш отново на този връх, е единственото, което има значение. Невъзможно е да се откачиш от кукичката.

Този път обаче се случи нещо странно. След като в моята вечност се появи първата пукнатина на страданието, аз си спомних думите на Тет, че можеш да надникнеш в бъдещето, вместо да се опитваш да удължиш този миг. И неочаквано за себе си се опитах да го направя, като използвам остатъците на своето изплъзващо се всемогъщество.

Видях нещо, приличащо на откъслек от сън.

Пред мен имаше бурно море. Полегати мълнии режеха мъглата над него. В морето плуваше кораб. Толкова голям, че вълните нищо не можеха да му сторят. Беше прекалено голям, за да се клати от техните удари. Корабът беше абсолютно черен, с гладка горна палуба, върху която нямаше нито надстройка, нито хора. По-скоро приличаше на огромен черен ковчег. (Разбирам, че ставам смешен, но казвам чистата истина.)

После разбрах, че съм вече на кораба. Пред мен изникна дълго, полутъмно помещение, което приличаше на вътрешност на гардероб. Сравнението ми дойде, понеже вътре, в няколко редици, висяха тъмни костюми… После разбрах, че не са костюми. Бяха хора. По-скоро вампири. Видях нещо, наподобяващо на огромен комунален хамлет. Разказваха ми, че след революцията през 1917-а е съществувало нещо подобно, докато не израснало ново поколение халдеи. Но това тук беше нещо различно.

Вампирите висяха върху тесен триъгълен прът, който приличаше на закачалка. Може би затова в началото ми се привидя, че са закачени дрехи. Пълната им неподвижност плашеше. Сякаш всички спяха. Но не така, както дремят в хамлета, когато тялото все пак извършва непроизволни движения, а при много дълбок сън. Или просто бяха мъртви.

После забелязах, че повечето от тях бяха странно облечени. Някои с расо, гащеризони, някакъв древен slim fit с дантели, с куртки, сюртуци, фракове. Всички бяха в черно, затова странността на това съжителство се забелязваше постепенно.

Имаше малко жени. Сред вампирите те по принцип са малобройни, понеже всяка жена е потенциален конкурент на Великия прилеп, но тук те бяха по-малко от обичайното. Краката им целомъдрено бяха обвити с дълги рокли, поради което те приличаха на провесени бинтовани мумии.

Другата странност бяха дългите бради на повечето вампири мъже. Колкото по-дълга беше брадата, толкова по-старомодно бе облеклото им. Най-дългата брада, завита няколко пъти около кръста, принадлежеше на дребничък плешив мъж, както ми се стори отначало, завит с одеяло. (Впоследствие по златната нишка на рамото разбрах, че това е черна тога.)

След това видях Ез.

Очите му бяха леко притворени, а на брадичката и бузите бе порасла дълга и рядка четина. До него висеше Тет. След два дебели вампира — Тар. А по-нататък…

По-нататък бях аз.

Не виждах лицето си. Но беше достатъчно да видя прегърбената си фигура и познатите кичури коса, за да изпитам студената тръпка на разпознаването. Бях облечен с черен костюм, смъкнат от манекен в бутик.

Не бих могъл да сгреша.

Уплахът ми беше толкова голям, че престанах да виждам дългите редици с висящите в полутъмнината вампири. Пред погледа ми се мярнаха другите помещения на черния кораб. В едни боботеха някакви сумрачни машини, в другите — като в музейно хранилище — стояха древни статуи и саркофази, в трети блестеше оръжие. Каютите бяха безлюдни. Хората, които бодърстваха (или вампирите — всички бяха целите в черно), бях ги виждал само два пъти. Те преминаваха по тръбообразен коридор, в кутии, наподобяващи хоризонтално движещ се асансьор.

После усетих къде се намира центърът на тежестта на тази огромна ладия. Там имаше живо същество. Усещането, което то предизвика у мен, ми напомни за Великия прилеп, но съществото бе по-старо и по-могъщо. (По-рано не си бях представял, че такова нещо е възможно.) А след това го видях… Наподобяваше крилат октопод (точно така), чиито пипала се бяха проврели през борда и плуваха в морето около кораба като израснали корени. Съществото знаеше, че го виждам. То ми показваше себе си. По-точно не показваше, а само даваше да се разбере, че това е то. Но нищо не искаше от мен.

Или всъщност искаше аз да мисля така.

В последната секунда разбрах още нещо. Софи беше до мен. Но не в трюма с вдървените вампири, а някъде на кораба.

Тя ми изпращаше поздрав. Искаше да ме види.

Всичко беше толкова странно… Сякаш в някакво тайно кътче на кораба зеленееше малък филиз. И този филиз почти ме обичаше…

Не помнех кога за последен път очите ми се бяха пълнили със сълзи.

— Рама! Жив ли си?

Отворих очи. Телетъбисите вече ставаха от креслата си. Червената церемония беше приключила.

— Жив съм, жив съм — казах аз, станах от мястото си и се запътих след тях към изхода.

Когато се оказахме в коридора, улових погледа на Тет. В него се четеше въпрос. Аз кимнах. Тогава той се приближи до мен и ме хвана под ръка.

— Видя ли?

Отново кимнах.

— Корабът?

— Да — отговорих аз. — Видях всички ни. Какво е това?

— Бъдещето. И то близкото.

— Ние наистина ли сме там? Като в „Матрицата“?

— Не — заяви Тет. — Ние сме тук. Но ще бъдем там. А може би след това ще се върнем в света. Нищо повече не знам, Рама. Ти видя ли батмана?

— Не — отвърнах аз. — Видях някакъв Ктхулу[7].

Тет се засмя.

— Батманът и Ктхулу са едно и също. Просто припокриващите се легенди. Неговият маскировъчен мит.

— Кого него? — попитах аз.

Тет ме погледна с недоумение.

— На нашия повелител — отвърна той.

— На кой повелител?

— Ако не знаеш, почакай, докато ти обяснят.

— Не говори със загадки — помолих го аз.

— Хайде да сменим темата — предложи Тет и махна с ръка.

Стигнахме до арката с преобърнатите атланти, където чакаше церемониалмайсторът на комарите. Ез се обърна към мен.

— Беше ми приятно да те видя.

— Къде отивате? — попитах аз.

— Утре летим за Рио. А сега ще ни водят на развлечение. Лов на мечка в чувал. Някакво древно руско забавление. После от мозъка й ще направят култова каша с лук.

— А кой ще е в чувала? — попитах аз. — Вие или мечката?

Ез се намръщи.

— Не се натоварвай. Сякаш ти беше малко. — Той кимна към арката, зад която остана Червената зала. — До нови срещи, Рама.

Аз се сбогувах с телетъбисите (Тет избягваше погледа ми) и седнах на близката празна маса. Мислите вихрено се блъскаха в главата ми. Софи е била на кораба. Какво ли е правила? Или усещането за нейното присъствие беше просто ехо от срещата ни? В крайна сметка така и не я видях… Тя обеща да си уредим среща. Но как? Кога? Къде? Нещо тежко се приземи на масата до мен и аз потреперих.

Пред мен стоеше силно умалено копие на стар съветски хладилник тип „ЗиЛ“-бонзай, около четирийсет сантиметра. Върху него бе лепнато миниатюрно магнитче — калинка, която притискаше към вратата микроскопична бележка с размери на нокът. Отзад с мъртва усмивка просветна маската на халдейския келнер.

— Какво е това? — намръщих се аз.

— Тирамису, ваша низост — отвърна келнерът, подреждайки приборите за чай. — Тирамису и чай.

[1] Иронична контаминация между книгата „Под немските кревати“ на Юстина Полански (полска емигрантка, която описва впечатленията си като домашна прислужница в Германия) и популярния немски писател от руски произход Владимир Каминер (от 1990 г. живее в Германия, някои от книгите му са на тема „съветското минало“). — Б.р. ↑

[2] Вариант на частушка от групата с черен хумор. Букв: „Едно малко момченце в хладилника се вмъкна,/ с малко ножче в термостата бръкна./ Сополите му замръзнаха в носа, /не, няма да си дояде ТИРАМИСУТО“. — Б.р. ↑

[3] По всичко личи, че Бог не съществува. (Англ.) — Б.а. ↑

[4] Израз от древна източна притча. Младеж отишъл при известен мъдрец с молба да му разкрие фразата, чрез която да може да тълкува миналото и да прониква в бъдещето. Отговорът на мъдреца бил: „Никога и никъде не мисли за бялата маймуна“. От този момент момъкът не престанал да мисли за нея. Това е повтаряща се фраза в популярния филм на Ю. Мамин „Не думай про белых обезьян“ (2008). — Б.р. ↑

[5] Никита Сергеевич Хрушчов (1894–1971) — съветски политик, ръководител на СССР и на КПСС след смъртта на Йосиф Сталин. Развенчава култа към личността на Сталин. — Б.пр. ↑

[6] Мориц Корнелис Ешер (1898–1972) — холандски художник, известен със своите гравюри върху дърво, литографии, мецотинто, които изобразяват мозайки, странни конструкции и проекции на обекти в равнината. — Б.пр. ↑

[7] Митично божество, владетел на света, което спи на дъното на Тихия океан и има способността да въздейства върху човешкия разум. За първи път се споменава в разказа на Хауърд Лъвкрафт „Зовът на Ктхулу“. — Б.р. ↑

DIONYSUS THE ORACULAR

Стари съветски табуретки, груби и здрави, от средата на миналия век. Идеално запазени — без нито една драскотина върху кафявата им боя. Струваше ми се, че са пропити с космическа болка и с космическа мечта — всъщност отражение на същата тази болка, мираж, на обратната страна на огледалото…

Табуретките се оказаха сензация в Хартланд. Поради някакви си технологични причини преди много десетилетия ги занесли в една от мемориалните камери, а след това ги забравили. А сега ги пазеха до стаята на Великия прилеп и ние с Енлил Маратович редовно седяхме върху уникалните артефакти по време на мъмренето. В подобни случаи избягвах да вдигам очи към Ищар и изучавах крачетата на табуретките до най-малки подробности. Неизвестният пандизчия, който ги е направил, едва ли е предполагал, че обикновеният му продукт ще падне толкова ниско. Иначе би работил по-лошо.

Днес не ми се искаше да вдигам очи. Но не бях в състояние да се справя със себе си и от време на време поглеждах мъждукащия екран върху стената на тронната камера.

На екрана се виждаше библиотеката на клуб „Haute SOS“. А по-точно голите ми крака, пълзящи по празния диван. Добре че камерата беше сложена така, че не попадах целият в кадър. Иначе би изглеждало изключително срамно.

Най-отвратителното беше това, че на съседната табуретка седеше Енлил Маратович. Ищар обичаше да ни иска обяснение заедно.

— Добре — не издържа Енлил Маратович. — Стига. Възмутително. Рама Втори, трябва да имаш мярка в разврата!

Погледът ми се беше забил в краката на табуретката, сякаш се опитваше да открие някаква дупка, където да скрия душата си.

— Мили мой — нежно прошепна Ищар, — в твоите изневери има нещо много трогателно… Толкова е свежо…

— Сам не знае какво прави — обади се Енлил Маратович.

— Наясно съм — отвърна Ищар. — Рама, защо си криеш очите? Защо се оплакваш, че съм те изсмукала целия? А ходиш насам-натам? Значи, все още имаш сили.

— Не се оплаквам — измърморих аз.

— Наистина не се оплаква — потвърди Енлил Маратович. — Момчето се държи мъжки. Аз не бих могъл. Нека да му простим за… За кой път?

— Около петдесети — уточни Ищар. — Добре де, ще му простим. Друго ми е по-интересно. За какво им е на нашите партньори комар от лимбо?

— Не знам — отговори Енлил Маратович. — Навярно за обща информация. Но те вече имаха комари от Дракула. И то много.

— А ние нямахме — допълни Ищар.

— Да — съгласи се Енлил Маратович. — Браво, Рама. Ненапразно му дадохме такава престижна награда.

— Истина ли е, че ги изпраща самият Дракула? — попита Ищар.

Енлил Маратович кимна.

— Това е покана. Обикновено я получават потенциалните отцепници. Тези, които могат да се хванат на въдицата му. Персонажи като Озирис. Който се хвана.

— И какво точно се случва?

— Обикновено Дракула чете на своите посетители дълга и отегчителна лекция за мистичните си открития. Нормалният вампир заспива след три минути.

— Искам да знам на какво ги учи — настоя Ищар.

— На нищо интересно, наистина — отвърна Енлил Маратович. — Обикновено лузърско бъбрене.

Главата на Ищар отначало се метна нагоре, а после рязко се килна надолу. Заради дългата шия амплитудата на движението можеше да означава какво ли не, от пълно съгласие до абсолютно неприемане.

— Тогава защо толкова се интересуват партньорите ни?

Енлил Маратович не отговори.

— Така си и мислех — каза Ищар. — Никой нищо не знае. Ще трябва сама да изясня нещата.

Тя поклати глава. Изглеждаше, сякаш изтръсква капки вода от шията си, но аз знаех, че дава заповеди чрез своя хидроскопичен нашийник.

Само след няколко секунди вратата се отвори. В стаята влезе една от прислужниците й, която приличаше на вдовица заради черния креп, покриващ лицето й. В ръцете си държеше голяма чиния, върху която лежеше служебният ми вампонавигатор, запечатан със старомодна оловна пломба. До него се виждаше флакон с формата на златна шахматна пешка (още едно мило напомняне за моето място в йерархията), а до нея белееше тънкият и прозрачен кръгъл пръстен на навития контролен маркуч.

— Комарът вече е преработен в препарат — обясни Ищар. — Взехме решение да се срещнем с Дракула лично.

— Нищо няма да излезе — възрази Енлил Маратович. — Дракула няма да говори с Великия прилеп.

— Ще отида при него инкогнито — каза Ищар. — В качеството си на Хера, придружавана от Кавалера на Нощта. Едновременно с това ще въведем в тъмнината нашата нова прическа…

Всеки път Великият прилеп лично измисляше нов свеж дизайн за своята анимограма. Разработваше го грижливо и задълбочено и аз никога не знаех в какво облекло ще ми се появи. Това беше известно само на моя вампонавигатор, на който прислужницата току-що сряза пломбата. Никой не трябваше да се намесва в труда на чистачите медиуми, които въплъщаваха художествените фантазии на Ищар в препарата. (Не разбирах напълно въпросната технология, но не се и стремях да я разбера.)

— Това е възможно — заяви Енлил Маратович. — Но тогава богинята нищо няма да помни.

— Ще си спомни впоследствие — отвърна Ищар. — А за безопасността на пътешествието ще се погрижи Кавалерът на Нощта.

— Аз не бих…

— А аз бих — каза Ищар. — Рама, на гредата!

— Богинята веднага ли желае да тръгне? — попитах.

Тя даже не ме и погледна, ограничи се само с кимане. В маниера й имаше толкова пренебрежение, толкова… Беше ясно, че за нея не съм нищо повече от папагал.

Впрочем трябваше да се радвам. Ако тя се отнасяше сериозно към мен, едва ли щях да преживея първата си измяна. А от домашен любимец какво да очакваш?

Енлил Маратович стана, поклони се и излезе в коридора. По време на интимното изпращане на Великия прилеп се полагаше да присъстват само прислужниците й. Погледнах нагоре. От тавана се спускаше позлатена греда. Ненапразно си помислих за онова сравнение с папагала.

След минута вече висях срещу Великия прилеп с главата надолу. Прислужницата й (нито една не знаех по име) с пъргавината на опитна медицинска сестра заби в ръката ми иглата на маркуча. Подобна процедура се извършваше рядко, само в особено отговорни случаи, когато трябваше да се поддържа висока надеждност на контакта. След това тя надяна вампонавигатора върху моите горни (а сега долни) зъби. И преди да ми затвори устата, направи най-неприятното. От златния флакон пешка с Големия червен печат ми капна няколко капки препарат от ДНА на Великия прилеп. Твърде силен препарат. Почти чиста червена течност със зашеметяващо действие.

Винаги съм мразел форсираното потапяне. Приличаше не на спускане в лимбо, а на поглъщане на цианкалий. Казвам го не във фигуративен смисъл. По повод един от колекционерските препарати в библиотеката на Брама знаех, че цианидът предизвиква космическо гадене, бързо нарастващо отвращение към околния свят, което завършва с пълното му откъсване. Действието на Червения печат на практика беше същото, с изключение на това, че след закриването на един свят се отваряше друг.

По-нататък всичко зависеше от настроението на Ищар. Често губех контрол и се оказвах в нещо подобно на сън, където тя се криеше зад някаква маска. Понеже не разбирах нищо от случващото се, не можех да изясня зад коя точно. Дори не знаех, че около мен има маски, и вярвах чистосърдечно във всичко, както в живота. Толкова по-неприятно обаче беше пробуждането.

Но днес й бях необходим в качеството си на придружител. Ищар спеше и сънуваше, че е Хера. А аз запазвах яснотата на своя ум и знаех кой е пред мен. Разбира се, това знаене не бе окончателно: не се и опитвах да установя къде свършва Хера и къде започва Великият прилеп. Енлил Маратович беше прав. Подобно нещо не си струва да се прави с обикновена бодърстваща жена, а още по-малко със спяща богиня.

Когато шокът от удара на Големия червен печат отмина, аз видях, че лежим на леглото в познатата спалня на Дракула. В същото онова легло.

Събудихме се едновременно. И двамата съвършено голи. Дрехите ни в безпорядък се въргаляха на пода. Явно Хера не се стягаше веднага за Дракула. Косите й бяха боядисани в цвят на изгоряло сено и стегнати със смешни разноцветни фиби в няколко несиметрични опашки, наподобяващи пълзящи по главата й гъсеници. Мило и напълно в неин стил, но не твърде оригинално.

Хера се огледа, обърна се към мен и смутено ми се усмихна.

— Къде сме? — попита тя. — Нищо не помня. Пихме ли? С какво се напушихме?

— Изненада! — бодро отвърнах аз и извадих иззад гърба си букет.

Букетът не беше много голям, основно от полски цветя. Сякаш го беше набрало момиченце от Подмосковието. Същото щях да си помисля и аз, ако не знаех, че са го правили двама японски специалисти по икебана.

Тя се усмихна и взе цветята.

— Къде ги криеш всеки път? Никога не забелязвам, че си с букет.

— Никога не се стремете да проникнете в тайните на вълшебството — казах аз. — Опакото на много фокуси може да развали полученото от тях удоволствие.

Тя вдигна букета и лицето й потъна в него.

— Не миришат.

— А на какво трябва да миришат? — попитах.

— На опакото на фокуса. Благодаря ти, скъпи. Колко пъти ти казах да не ми носиш букети. После през целия ден трябва да ги мъкна.

— Ами тогава не го мъкни — отвърнах аз. — Хвърли го на земята. Ще ти подаря нов.

— Няма ли да се обидиш?

— Ни най-малко.

Хера хвърли букета на земята. Погледнах часовника. Бяха изминали три минути от началото на сеанса. Можеше да се каже, че бяхме излетели.

— Ела насам — прикани ме тя и щастливо ми се усмихна.

Жените не са особено любопитни същества, помислих си аз, изпълнявайки нейното разпореждане. Ето Хера — попита къде сме, получи букет и всичко забрави. За тях не е важно как е устроен космосът. Важно им е да знаят, че пещерата е достатъчно безопасна, за да създадат потомство. Така е от древността.

Знаех, че да мисля по този начин е твърде рисковано, понеже, ако желае, Ищар може да види всичко каквото става в главата ми и тогава ще си получа заслуженото за всяка джендър небалансирана мисъл. След като й отрязаха тялото, феминистичното начало у нея стана особено силно. Но въпреки това не можех да вървя срещу себе си.

Впрочем Хера беше красиво момиче и случващото се не ми се струваше изпитание. Напротив. Както винаги забравих всичките си опасения и страхове, а също и изневерите си. Исках да вярвам, че това се случва наистина. И то действително започваше да се случва. За известно време…

Хера сложи ръце върху главата ми и леко я придърпа към корема си. Подчиних се. И отново без всякаква вътрешна съпротива — макар и да предполагах, че пристрастието на Хера към този вид процедура е нещо като реакция на неосъзната фантомна болка. Впрочем задгробната психоанализа никога не е била моята сила. В главата ми нахлуха повече мисли, отколкото би трябвало. А една от тях така ме разсмя, че трябваше да прекъснем упражнението.

— Какво? — вяло въздъхна Хера. — Защо се смееш?

— Спомних си как един московски сексолог отговаряше на църковната критика по повод на кунилингуса.

— Как?

— „Облизвайки външните полови органи на самката, самецът иска да покаже, че ще се грижи за яйцата, които тя ще снесе. Тази традиция съществува от милиони, дори милиарди години и не мракобесниците в расо…“

— Фу — погнуси се Хера. — Глупак. Всичко развали. А за сексолога лъжеш. Току-що си го измисли сам. Винаги правиш така. Винаги.

— Затова ме обичаш, нали?

— Не. Затова не те обичам — отвърна Хера, стана от леглото и започна да се облича.

За щастие, тя се прехласна от себе си в огледалото и забрави обидата.

Днес тя бе облечена в протрито сиво, нещо като силно избеляло черно. Даже трикотажната й блузка приличаше на многократно изпирана заедно с павета.

Моето облекло беше стандартно за подобни срещи — лек черен костюм и черна риза с червено копче на врата. Възможно е под леглото да се намереше и вратовръзка, но аз не се наведох да я търся.

Загледах се в стената на спалнята — дали не се е появила картината с червеното цвете. Но я нямаше. Този път неизбежното мина без свидетели.

Излязохме в коридора.

Едва си спомнях накъде трябва да вървим, но бях убеден, че всичко ще се изясни от само себе си.

В коридора беше светло от познатите витражи с конниците. Всичко беше такова, каквото си го спомнях, само цветята в нишите не бяха същите, както и вазите. Може би ги сменяха едновременно.

Минахме малахитовата арка с бронзовите сатири и се озовахме на стълбищната площадка с разноцветните ромбове. Вратичката със знак за опасност от пожар беше изчезнала. Сякаш бяха правили ремонт и я бяха замазали. Обаче масивната врата, зад която се спускаше стълбата, беше открехната.

— Какво има там? — попита Хера.

— Голяма зала за приеми — отвърнах аз. — Но не съм стъпвал в нея.

Наистина зад вратата имаше голяма тъмна зала. Гореше самотна свещ върху тънък висок свещник, но жълтото огънче успяваше да освети само няколко плочки на пода. Залата беше толкова голяма, че не виждахме границите й, само смътно ги усещахме.

Доближихме се до свещта. Огънчето потрепери, сякаш се отвори врата, и в отдалечения ъгъл на залата видях второ светлинно петно.

В него стоеше необикновено същество.

Беше висок и слаб юноша с пропорции на жерав. Върху главата му блестеше странна шапка, нещо средно между златна митра и висок шлем. В ръката си държеше тънък златен жезъл. Върху китките на ръцете и на лактите му блещукаха тънки гривни с разноцветни камъни, а на гърдите му висеше гирлянд от жълти цветя. Имаше само оранжева препаска около бедрата. Но най-странен беше цветът на кожата му.

Небесносин.

Външният му вид нямаше нищо общо с брадатия господин, когото бях видял на портретите.

— Харе Кришна — прошепна Хера.

Тя беше права. Дракула, ако наистина беше той, повече приличаше на Кришна от кориците на онези книжки, които адептите на „Бхагавад гита“ раздават по подлезите. Помислих си, че Балдер и Локи всичко са объркали, когато са зареждали вампонавигатора ми, или просто са откраднали комара ми, като са го заменили с нещо друго. Но синият непознат ни кимна приветливо и тръгна към нас, като спираше от време на време, за да пали със златния си жезъл невидими за нас свещи. Той просто докосваше някаква точка в тъмнината и там се появяваше светлина. После се очертаваше свещник и сред мрака се открояваше малък сегмент осветено пространство.

С всяка запалена свещ наоколо ставаше все по-светло. Но в това имаше някакъв фокус. Дракула докосваше невидимите свещи с такава прецизност, че ми се стори, сякаш ги създава на празно място, а жълто-сините огънчета не осветяват скритото в тъмнината, те като малки прожектори го рисуват сами. Спомних си за светлината на съзнанието, което съживяваше анимограмата. Теоретично аз бях източникът на този опит, а всичко останало бяха моите сенки.

Но граф Дракула беше необикновен вампир. Дори не беше ясно покойник ли е, или не. Не можех със сигурност да кажа кой тук е анимограма и кой — гмуркач. Трябваше да съм нащрек.

В залата стана светло. Вече виждах дълбоки кожени кресла, камина, две масивни писмени маси, килими на пода, дивани и библиотеки покрай стените — обстановката на типична английска manor house. Събраните тук вещи бяха разделени с такива пространства, че залата изглеждаше почти празна. И поради тази причина — разкошна. За преуспелите в наши дни свидетелстват не толкова събраните материални обекти в човешкото жилище, колкото разстоянията между тях. Даже в обикновените бетонни гета празното място струва много по-скъпо от това, с което го мебелират, като се прибавят и хората…

Вълнението ми обаче не ми позволи да продължа мисълта си. Графът се приближи. Отблизо изглеждаше твърде млад. Нямаше даже мустаци. Стори ми се, че тялото му е моделирано от синя глина. Когато застана пред нас, той разтвори ръката си, в която държеше жезъла. Вместо да падне на земята, жезълът се надипли във въздуха и се превърна в синкаво огнено езиче, което блесна пред него и мигновено изчезна.

Дракула отпусна ръце и каза:

— Здравейте, господа. Вероятно ме познавате, след като пожелахте да ме видите. Вашите имена?

— Рама Втори — отвърнах аз.

— Хера Осма — произнесе Хера.

Дракула хвърли бегъл поглед към мен и впери очите си в Хера.

— Струва ми се, че не сте просто Хера Осма…

— Аз отговарям нейното пътешествие да е безопасно — намесих се прибързано в разговора. — Осмелихме се да ви се натрапим, знаейки за вашето великодушие и гостоприемство…

— Вие ли сте Кавалерът на Нощта? — попита той.

— Да, Ваше сиятелство.

Стори ми се, че в очите му проблесна разбиране и тъга. Той се усмихна.

— Не ме наричайте „сиятелство“. Това беше много отдавна. Сега не съм граф, а бог.

— Как да ви наричам тогава?

— Саду — каза той.

— Саду? — попита Хера. — Това не е ли обръщение към индийски аскет?

— И най-подходящото обръщение към боговете, повярвайте ми. — Дракула посочи двете кресла до себе си. — Седнете, моля.

Двамата с Хера се отпуснахме в креслата. Дракула седна на близката маса и скръсти краката си в безупречна поза лотос.

— Саду, вие в какъв смисъл сте бог? — попитах аз. — Вампирите също се смятат за богове.

— Вампирите носят имената на богове — обясни Дракула. — Но това са измислени от хората имена. Истинските богове са други. Аз станах един от тях. Поради съвсем непредвидена причина.

— Ще бъде ли нахално да попитам каква? — попитах аз. — Естествено, ако сме в състояние да разберем.

— Ще разберете — усмихна се Дракула. — Имаш ли навик да висиш в хамлета?

— Разбира се.

— И по колко изкарваш там всеки ден?

— Прилично — отговорих аз. — Около два часа. Понякога и повече, ако нямам работа. Как да се изразя… когато вися прекалено дълго в хамлета, вашите думи, саду, ме освестяват. Това ми остана от предишния господар. Толкова пъти съм ги слушал, че ги знам наизуст… „За нищо толкова не съжалявам в последните си дни, колкото за дългите години на бездарно и безсмислено висене с главата надолу в мрака на безсмислието. Часовете и минутите еднакво изчезват в това сиво нищо; на глупците им се струва, че постигат хармонията, но те само приближават смъртта… Граф Дракула. Спомени и размисли…“

— Грешен цитат — каза Дракула. — Никога не съм съжалявал и за една минута, прекарана в хамлета. Но вампирите не афишират истинската ми история. Понеже не съвпада с техния интерес.

— А защо изопачават историята ви? — попита Хера.

— Защото не съответства на мита за Дракула. А той се състои от безкрайни цитати, в които е изложена идеологията на вампиризма. Някои от изразите действително ми принадлежат, но голяма част са просто измислени. Това е мит, най-важната опора на вампирския начин на съществуване, фундамент на вампоидентичността. За вампирите Дракула е същото, което е Джеймс Бонд за англосаксонците. Вампир победител, събрал в себе си най-хубавите национални черти, символ на шампион, безупречен образ. Истината никому не е нужна.

— А какво от вашия живот трябва да се крие?

— Проблемът не е в събитията от живота ми — отвърна Дракула. — Проблемът е в онези изводи, до които съм стигнал. В онова, което съм разбрал за природата на хората и на вампирите.

— И какво е то?

— Вампирът изобщо не е тайният господар на планетата и бенефициент на съществуващите хранителни вериги. Вампирът е жалко същество, изцяло потопено в страданието. И се отличава от хората с още по-голямо и по-дълбоко страдание. Хората и вампирите не се отнасят помежду си както добичето и неговия господар. Те са братя по нещастие. Гребци роби и надзиратели роби на една и съща галера.

— Как стигнахте до това заключение? — попита Хера.

— Постепенно — отвърна Дракула. — Разбира се, всичко започна с висенето в хамлета. Всички сме грешни, но аз висях там не просто по няколко часа. Там можех да прекарвам със седмици, дори месец… Странното безсмислие, където напълно изчезват времето, тялото и собственото усещане, беше най-прекрасното нещо в живота ми. Поради това невинаги намирах време да съгрешавам с жените. И се замислих: Какво всъщност се случва в хамлета? Започнах да изследвам този въпрос.

— По какъв начин?

— Първо се опитах да разбера с какво е свързано състоянието на безсмислие, което вампирът достига. Реших да изясня дали преживяването е вампирско, или е човешко.

— Разбира се, че е вампирско — потвърди Хера. — Човекът може да виси с главата надолу колкото си поиска, но освен главоболие нищо друго няма да получи.

— Така е — съгласи се Дракула. — Затова се и опитах да вляза в това състояние не като вампир, а като човек. Тоест да не вися от гредата с главата надолу, а да седя на земята. И след многогодишни опити с медитативни практики от различни религии това най-накрая ми се удаде. На хората от хиляди години им е известно състоянието, в което вампирът изпада в хамлета. Нарича се „джана“[1].

Не бях готов да поддържам разговора на буква „Д“.

— Джана? — попита Хера. — Никога не съм го чувала.

— Това е състояние на крайно съсредоточаване, или погълнатост, до което стига съзерцателят. Практикувал го е историческият Буда преди своето просветление и след това — едно от малкото неща, които са ни известни за него. Вие много добре знаете за това. Ставащото с нас в хамлета е нещо средно между трета и четвърта джана. Но вампирите и хората влизат по различен начин в това състояние на съсредоточаване. За нас е достатъчно да увиснем с главата надолу и магическият червей, контролиращ нашия мозък, сам ни докарва в състояние на абсорбция. Ние преставаме да усещаме тялото си минути след като увиснем на гредата. А на човека му е необходима дълга, многогодишна тренировка, за да се научи да се концентрира. При това изобщо не е сигурно дали ще постигне джана. Равносметката обаче е една и съща — и човекът, и вампирът достигат състояние на велико блаженство, защото личността ведно с кълбото от мисли и проблеми изчезва нанякъде…

Всичко приличаше на истина.

— Освен това — продължи Дракула — разбрах, че и по време на нашето второ тайнство — Червената церемония — се случва същото. Когато вампирът преживява действието на баблоса, той напълно изчезва. Всичко остава, а вас ви няма в него, и това е прекрасно… Онова, което мислим, че сме, и което мислим, че са другите, е само леко надипленият океан на битието, който ни е създал…

Думите на Дракула идеално описваха собствения ми опит.

— От изброеното дотук следва един странен извод. Излиза, че висша радост за вампира не е скритата власт над хората и техния свят, а възможността да изчезне за известно време. Да се освободи от себе си. Същото важи и за хората. Не само за изпадналите в джана медитатори, но и за обикновените еснафи, които кротко си лягат вечер…

Той отново беше прав. На мен също ми идваха подобни мисли. Да висиш на гредата в хамлета, е толкова приятно, колкото и лягането в кревата след тежък ден. Радва и отпуска предусещането, че ето сега, след минута-две, ще изчезнат всички проблеми и нови няма да има…

— Това ме порази — започна отново Дракула. — Зададох си въпроса какво всъщност е моят Аз, след като избавлението от него, дори и за кратко, води до такова блаженство? И открих отговора. Но в търсенето му отиде целият ми живот. И ми беше много, много трудно…

— Защо? — попита Хера.

— Проблемът е в това, че вампирите имат измамно чувство за всемогъщество, тоест достатъчно е да цъкнеш с език и всяко човешко преживяване ще бъде твое.

— А нима не е така?

— Не, не е така — каза убедено Дракула. — Засяга само онези преживявания, които регистрираме като нещо ново, остро и интересно. А най-дълбоките човешки преживявания са свързани с отказ от преследване на стимулацията на чувствата. За нас те практически са невидими.

— Споменахте, че сте изяснили всичко за своя Аз — върнах го към темата аз. — Какво по-точно?

— Аз знам — обади се Хера. — И няма нужда от обяснение. Азът е това, което чувствам в момента…

Дракула я погледна с интерес.

— Ако си мислите, че съм глупачка, грешите — продължи Хера. — Саду, вие чели ли сте Раман Махариши? Съществува истински Аз и лъжовен Аз. Лъжовният Аз — това е егото. А истинският Аз — съзнанието. То е вечно.

Дракула затвори очи и изведнъж ми се стори, че ни гледа с друг чифт очи, изпъкнали и сини, без зеници. Този поглед бе страшничък.

— Момиче, запомни, че никакво „съзнание“ не съществува. Във всеки случай само по себе си. Има регистрация на различни феномени на нервната система. Това е процес, в който всеки път участват множество елементи. Нещо като огън, за който са необходими въздух и дърва. Огънят гори определено време и след това загасва. От една главня може да се запали друга. Но няма никаква „огнена стихия“ и никакви „елементи на огъня“. Има конкретни, както би се изразил пожарникарят, случаи на временно запалване. И това се отнася както за Вечния огън у вас на Червения площад, така и за абстрактната идея за огън в главата ти. Всичко има причина, начало и край. Ясно ли е?

Хера направи странно движение с рамене. Не беше ясно дали се съгласяваше, или просто се изтръскваше от думите на Дракула.

— Второ, онзи Аз, който ти сега чувстваш, възниква само в мига, който наричаш „точно сега“. Но за краткото си съществуване този Аз е убеден, че е бил и ще бъде. След това обаче изчезва незабелязано и за самия себе си. И след неговото изчезване не остава никой, който би могъл да забележи случилото се.

— Азът не изчезва никъде — заяви Хера. — Винаги го има.

— В по-голямата част от времето Азът въобще не съществува — отвърна Дракула. — Няма го нито в съня ви, нито когато карате колата по магистралата, нито когато се занимавате с размножаване. Той възниква в отговор на специфичното запитване на ум „Б“: Какво мисля Аз по този повод? Как Аз се отнасям по този въпрос? Как Аз трябва да постъпя? И всеки нов Аз, възникващ по този начин за част от секундата, е уверен, че именно той винаги е бил и винаги ще бъде. След това тихичко изчезва. При следващото запитване изниква друг Аз и така… до безкрай. Всичко, което се случва с нас в живота, в действителност не става с нас, а с времето в настоящия момент. Нашите Азове са просто негови фотографии.

— Но ние помним себе си — не се предаваше Хера. — Тази памет е нашият Аз. Помним какви сме били.

— Невъзможно е да кажем какви са били предишните ни Азове — каза Дракула. — Паметта за тях е редактирана. Човекът се явява само със своя мигновен Аз; по време на цялото му съществуване има големи интервали, когато този негов Аз просто отсъства, понеже не е необходим за оцеляването на физическото му тяло. Тези паузи с нищо не се отличават от смъртта. Именно затова поетите казват, че смърт няма. Когато човек си мисли „аз свършвам“, „аз умирам“, свършва единствено тази мисъл. После ще има втора, след това трета. Или няма да има. Това е.

— Защо тогава никой не го разбира? — попитах аз.

— Понеже няма кой да го разбере. Възможно ли е мигновеният Аз да разбере своята колебливост, след като всеки път се разпорежда с една и съща телесна памет? Той решава, че запечатаните там събития са ставали с него. На пръв поглед това е логично. Ако той помни, означава, че е бил винаги. Но в действителност…

Дракула се замисли.

— Какво? — попитах аз.

— Това е все едно големът[2], създаден за посещение в библиотеката, да реши, че е участвал в похода на Александър Македонски само защото са му дали за половин час книгата на Ариан „Походът на Александър“. С този голем няма смисъл да се спори, понеже спорът ще е по-дълъг в сравнение с целия му живот. При множеството хаотично възникващи Азове съществува само една обща черта — всеки от тях е уверен в своята продължителност, в своята фундаменталност. Всяко моментно същество е убедено, че именно то е било вчера и ще бъде утре, макар че не е било преди секунда и че след секунда няма да бъде.

— Искате да кажете, че нашите Азове не са свързани помежду си?

— Може да се каже, че тези Азове се наследяват един друг. Все едно бащата прехвърля своя дом на сина си. А понякога на случаен минувач. Но на всеки собственик му се струва, че той винаги е живял в този дом, защото наистина е живял там в краткото свое „винаги“. И такива Иван Денисовичи, Рама, във всеки твой ден са повече, отколкото са дните в годината…

Фразата за Иван Денисович[3] май беше цитат от Чехов. Но нямаше особен смисъл. Дракула даде пример от нашата локална култура просто от галантна вежливост.

— Но нали всички хора имат повтарящи се състояния? — казах аз. — Това, което наричаме „маршрут на личността“! Знае го всеки вампир, който е надниквал в чужда душа.

— Така е — съгласи се Дракула. — Многото хора, които се появяват в един и същ дом, минават по един и същ маршрут просто по силата на неговата архитектура. Всички коли, които преминават по Оксфорд Стрийт, минават по Оксфорд Стрийт, а не по улица „Тверская“. И наблюдавани през прозорците, те имат един и същ вид и не променят пейзажа. Но това са различни коли, Рама. Макар да си прав, че разликата не е голяма. Нашите Азове са циклични и са зависими от пейзажа. И имат твърде малка разлика помежду си — както поколенията амазонски индианци или тамбовските селяни. Масовите убийци рядко се раждат в човешките умове. Но тях дълго ги помнят. Въпреки че полицаите хващат и дават на съд съвсем други хора.

— Значи, ние се самозалъгваме? — попита Хера. — И хората, и вампирите?

— Не бих го нарекъл самозалъгване, понеже тук няма излъган. Но на този механизъм са основани повечето човешки заблуди относно „себе си“ и „света“. Именно опитът да бъдем събудени от това състояние е същността на древните духовни практики. Но да се осъществи трайно пробуждане, е сложно по доста комични причини. Няма кой да разбере, че в човека липсва истински Аз. Всеки Аз, който разбира това, след миг се сменя с друг, който вече не си спомня предишния. Или още по-смешно. Той е уверен, че помни, и се смята за просветлен Аз, който вече може да преподава в курсовете „Познай себе си“.

— И така, може ли да се събудиш, или не? — попитах аз.

— Няма кой да се събуди. И това е единственото, което разбираш при пробуждането си.

— А след това? — попита Хера.

— Като правило заспиваш отново. В светския живот съществува само зомбически транс, безкрайна поредица от лъжливо самоотъждествяване и смърт…

Хера тъжно мълчеше.

Отдавна бях забелязал, че жените не си падат по дърдоренето за нереалността на човека. Може би поради своите биологични функции. Нали раждат деца, а това болезнено занимание би изглеждало глупаво, ако всичко наоколо е само илюзия. По-рано обаче не знаех, че тази женска черта се запазва даже в лимбо.

Почувствах, че трябва да се намеся в разговора.

— Споменахте, че сте решили да изследвате природата и предназначението на Аза — припомних аз. — С природата, да допуснем, е ясно. А в какво тогава е предназначението?

Дракула се обърна към мен.

— Зададох си същия въпрос; защо възникват всички тези безчислени мигновени Азове; с какво са заети?

— И какво си изяснихте?

Дракула въздъхна.

— Рама, заети са с това да страдат, като изпитват някаква форма на неудовлетвореност. И да се стремят да ликвидират тази неудовлетвореност. Азът никога не се намира в покой. Той винаги се бори за своето щастие. Именно заради тази борба се появява всеки път в света.

— Вярно е — съгласи се Хера. — Всички класици хуманисти са твърдели, че в природата на човека е заложено постоянното търсене на щастие.

— Съществува обаче законът на Гаутама[4], открит преди двайсет и пет века — каза Дракула. — Когато не е имало дори и идея за някакви си класици хуманисти. Той гласи: „Всяко движение на ума, заето с търсене на щастие, е страдание или негова причина“.

— Това не е истина — възрази Хера. — Радостта на живота е именно в движението към щастие. От лошото към хубавото. Ако ние не искахме хубавото, просто нямаше да го има в живота. А то съществува. Нима не е така?

Дракула се усмихна.

— Хубаво, лошо. Кой нарича едни неща лоши, а други хубави?

— Ум „Б“ — отговорих аз.

— Именно. А според вас защо го прави?

Вдигнах рамене.

— Обяснете ни.

— Ще обясня — съгласи се Дракула. — Фигуративно казано, ние можем да използваме своя ум по два начина. В качеството на чук и в качеството на компас.

— В качеството на чук? — учудих се аз. — Искате да кажете да забиваме гвоздеи с глава?

— Защо с глава? Ако човек иска да забие гвоздей в стената, той първо си представя действието в ума, а след това го осъществява на практика. При това използва ума си като работен инструмент, примерно като чук…

Дракула премести погледа си върху Хера.

— Ако човекът „търси щастие“ — продължи той, — ще използва ума си като компас. Неговите стрелки ще показват „лошо“ и „хубаво“, „щастие“ и „нещастие“. Именно в това е причината на всички проблеми. Слушате ли Боб Дилън? Формулирал го е гениално: „Every man’s conscience is vile and depraved — you cannot depend on it to be your guide, when it’s you who must keep it satisfied“[5]. Разбирате ли? Това е смахнатият компас, който постоянно трябва да подхранвате със своята кръв. Умът така е устроен, че страданието неизбежно се появява в него.

При думата „кръв“ Хера се намръщи.

— Защо? — попита тя.

— Защото той е зает с търсенето на щастие. А умът, преследващ щастието, може да се движи само по пътя на създадения от самия него мираж, който постоянно се променя. Няма никакво „щастие“ във външния свят. Там има само материални обекти. Страданието е сблъсък с невъзможността да хванеш с ръце създадения от въображението фантом. Каквото и да показва този компас, в действителност той сочи само към себе си. А тъй като поради самото си устройство компасът не може да сочи себе си, стрелката му ще се върти като самолетно витло. Колебливите образи на щастието са създадени от ума. А ум, който преследва собствената си сянка, задължително изпитва болка от неспособността да хване онова, което го няма… И даже ако се изхитри да хване своето отражение, след секунда то няма да му е нужно.

— Ние някак скачаме от едно нещо на друго — казах аз. — Кажете, Аз и ум едно и също ли е?

— Да, разбира се — отвърна Дракула. — Азът възниква в ума. А може да се каже, че умът става този Аз. Ум „Б“, както ти правилно забеляза. Ум, който се опира на езика и който създава смисъла на човешките цели.

— Но ако няма Аз, излиза, че няма ум?

За мое учудване Дракула кимна.

— Именно. Никакъв ум, отделен от преследването на щастието, не съществува. Умът е самото преследване. Нещо, което се появява за миг само за да гони своята сянка, да изпита страдание от невъзможността да я стигне, а сетне незабелязано да изчезне. Следващият ум ще преследва друга сянка и ще страда по друг начин. Но ще изчезне също така незабелязано — както хилядите умове преди него.

— В действителност излиза, че няма нищо, но всички неизразимо страдат — наруши мълчанието Хера.

— Така е — съгласи се Дракула с безметежна усмивка. — Чудесно казано.

— Никой от вампирите няма да се съгласи с това — заяви Хера. — Даже хората, които са постигнали нещо, няма да се съгласят. Ще кажат, че са си добре и че така са напълно щастливи.

— Кой каквото иска да казва — махна с ръка Дракула. — Вампирите са толкова комплексирани, че от векове не си позволяват да мислят свободно. А хората никога не са го умеели. Освен това съвременният търговски етикет изисква от продавача постоянно да се усмихва заради заплахата от уволнение. Хората не разбират, че постоянно крещят от болка. А даже и да разберат, не смеят да си признаят своето дълбоко лузърство.

— Как така хората не разбират, че крещят от болка?

— А как могат да разберат? Те не помнят какво им се е случвало минута след минута, защото нямат навика да се наблюдават. И всяка нова личност не си спомня за предишната, която е страдала на същото място само преди три минути. Хората толкова са потънали в страданието, че са се научили да смятат за „щастие“ онова ниво, на което все още са способни от приличие да разтегнат на лицето си някоя и друга усмивка. Човекът е принуден да разиграва този идиотски спектакъл даже когато е сам, понеже във вътрешното му измерение няма нищо освен контролиращите мислите и емоциите му социални импланти, които още в детството е приел в себе си…

Почувствах, че Дракула не на шега започва да дразни Хера, сякаш постоянно оскърбяваше най-съкровения слой на съзнанието й, не женския, а по-дълбокия, на Великия прилеп. Трябваше да насоча разговора в по-спокойна посока.

— Някои религии приемат, че у хората има нещо дълбоко и неизменно — подхванах аз. — Душа. Която преживява разни настроения и състояния, но като цяло е предназначена за вечността.

Дракула кимна.

— Аха. Ето например, имаме устройство, което наричаме „въздушен балон“. Предполагаме, че неговата задача е да лети в небето. Но вместо това година след година той изрядно подстригва моравата. И друго не му се удава. В такъв случай е основателно да предположим, че имаме косачка за трева, нали?

— Добре — съгласих се аз. — Но защо съществува тази косачка? Кому е необходима тази илюзия, от която непрекъснато се процежда болка в центъра на човешкото битие?

Както ми се стори, Дракула ме погледна с някакво недоверие.

— Не си ли разбрал още? — попита той.

Аз отрицателно поклатих глава.

— Знам накъде клони — обади се Хера. — Иска да каже…

— Страданието, капещо от илюзиите, е храната ни — каза Дракула. — По-точно — вече ваша храна. Вампирите не се хранят с нещо абстрактно като „агрегат М5“, както вие политически коректно го назовавате. Те се хранят с болката. По своята природа агрегат „М5“ е страданието, с което завършва всеки мисловен акт на ум „Б“.

— Но нас ни учат, че агрегат „М5“ е същото нещо като парите — казах смутено аз.

— Вярно е — съгласи се Дракула. — Парите са същото нещо — болка. Те имат една и съща природа. Хората цял живот се превиват от болка в преследване на парите. Но понякога, не за дълго, те могат да се откупят от страданието с помощта на парите. Какво още?

— Не мога да повярвам… — започна Хера.

Дракула вдигна ръка, сякаш молейки я да не се напъва.

— Вампирите никога не са обичали да говорят за това, че се хранят с човешкото страдание. Но в наши дни са стигнали дотам, че си забраняват даже да го разбират. Те уверяват сами себе си, че се хранят с някакъв специфичен продукт на ум „Б“, който наричат ту агрегат „М5“, ту „баблос“. Но нима съдържанието на кутията зависи от етикета? Баблосът е концентрирано човешко страдание. Цялата гламуро-дискурсна вампоикономика, на която учат младите вампири, съществува само за да не наричат лопатата лопата. Това е просто смокинов лист, прикриващ грозната истина.

— Звучи почти като blood libel — каза Хера. — Ако не знаех, че пред мен е самият Дракула…

— Назовавам нещата с истинските им имена — отвърна Дракула. — И разказвам за своята духовна еволюция така, както тя се е случила. Ако не ви е интересно, мога и да замълча.

— Интересно ни е. Продължавайте, моля ви — настоях аз.

— Когато разбрах, че човекът е просто фабрика за болка, се замислих дали някой преди мен не е стигал до същия извод. И си изясних, че такъв човек, а не вампир, вече е живял на земята. Това е Сидхарта Гаутама, известен като Буда. Реших да изследвам неговото учение и се обърнах към древните текстове. Обаче ме очакваше голямо разочарование. Думите на Буда за първи път са били записани петстотин години след тяхното произнасяне. Дотогава са се предавали устно. Много трудно беше да отделя истинското учение от последвалите го наслоения. Обаче забелязах странно нещо. Буда никога не е отговарял на въпроса защо съществува свят, пропит от страдание, макар че такъв въпрос са му задавали неведнъж. Казвал е, че за ранения от стрела не е важно кой е стрелецът, а кой ще я извади. Това ме порази. Извинете, но тук е нарушена елементарната логика. Как да не е важно? Докато вадим едната стрела, той може да пусне друга… Веднага си помислих, че Буда е имал някакъв договор с вампирите от древността. И скоро намерих доказателства. Но разбира се, не в човешките документи, а в запазените препарати от старите вампотеки.

— А къде се съхраняват? — попитах аз.

— Вече нищо не е останало — отговори Дракула.

— Вампирите умеят да замитат следи. Но аз открих в Шри Ланка следи от древна ДНА, които ми позволиха да надникна в историята на Буда. И разбрах какво е станало преди две хиляди и петстотин години…

Дракула замълча, сякаш размишляваше дали да продължи.

— Моля ви, продължавайте — отново настоях аз.

— Буда е мислил почти като мен, само че от човешки позиции. Той отрано е проумял, че животът е пълен със страдания. Едновременно с това е прозрял, че единственият източник на страданието е човешкият ум. Логиката на Буда е много проста. Ако умът е органът, произвеждащ страдание, той е трябвало да установи кои умствени движения го предизвикват. Буда е изследвал този въпрос и е стигнал до извода, че страданието — това са всички движения на ум „Б“ без изключения.

— А удоволствието? — попита Хера.

— Редките моменти на удоволствие са просто фази на страданието. Удоволствието е като червей върху рибарската въдица. Служи, за да въвлече ума по-надълбоко в болката… Това е бил много смел извод за онова хедонистично време. Смел и дързък. Този извод не е имал разумно обяснение, понеже Буда не е знаел за съществуването на вампирите, които са създали ум „Б“ за своите цели. Затова се решил на нещо, което никой човек до този момент не бил правил. Спрял всички процеси, възникващи в ум „Б“. Не просто ги затиснал, а се отвърнал от всички емоционални и мисловни потоци, които протичали през него. Излязъл, както биха казали днес, в пълен офлайн. Вампирите се опитали да го спрат, но не успели.

— А как са разбрали, че се занимава с подобно нещо?

— В онези времена вампирите не са били като днешните гламурни червеи. Притежавали са реални магически способности. Наш координатор в Индия е бил вампир на име Мара. Владеел всички магически умения, които придобил с помощта на хамлет-йога.

— Какво е това? — попитах аз.

— Променяйки позата, в която висиш с главата надолу, можеш да развиваш качества като ясновидство, способност да проникваш в чужд ум на различни разстояния и така нататък.

— Само не го моли да ти показва, Рама — обади се Хера точно в момента, когато исках да го помоля за това.

— Продължавайте, саду.

— Мнозина не разбират как древноиндийски аскет е могъл да победи вампир, който е притежавал магическа сила. Работата е там, че всеки маг е способен да действа върху чуждото съзнание само чрез проявяващите се там интенции и мисли. Мара е можел да победи всеки съперник, стига той да се появи. А Буда изобщо не се е опитвал да контролира ума. Той е излязъл напълно от терена на ум „Б“. И Мара не е имал възможност да покаже магическите си сили, понеже вампирите имат власт само над ум „Б“.

— Какво е станало по-нататък? — попитах аз.

— След като ум „Б“ напълно спрял, Буда видял онова, което е зад пределите му, и разбрал намиращото се извън думите… — Дракула погледна в далечината и едва забележимо се усмихна. — За съжаление, нямам възможност да разкажа какво е това…

— Нещо им нямам вяра, когато говорят за онова извън думите — каза Хера. — Струва ми се, че ме вземат за глупачка.

— Не е така — отвърна Дракула. — Много неща са неизразими, защото не са свързани с работата на ум „Б“. Не може да се опишат, тъй като не са представени във втората сигнална система, където се делят на „Аз“ и „Не-аз“. Ако се вгледаме по-дълбоко, ще видим, че нашите преживявания стават неописуеми от онзи момент, когато не успяваме да ги изразим с думи. А Буда е отишъл по-далеч. Видял е безкрайното поле на невербалната реалност, скрита зад водопада от мисли. Видял е онова, което е преди съзнанието и след него. Видял е онези, които са създали хората, тоест вампирите. Видял е онзи, който е създал вампирите. И много други неща. А вампирите са видели него…

— Кой е създал вампирите? — попита Хера.

Дракула разтвори ръце.

— Както знаете, вампирите обикновено използват израза „Велик вампир“. Но тези думи дезориентират.

— А може ли да се види?

Дракула кимна.

— Но няма да е това, което очакваш. И е безполезно да говорим за него.

— Какво е станало по-нататък? — попитах аз.

— Буда сключил таен договор с вампирите. Обещал им да не разгласява истината за съществуването на човека и неговите истински господари. А вампирите от своя страна обещали да не възпрепятстват онези хора, които искат да последват Буда.

— Искате да кажете, че вампирите са пуснали всички желаещи на свобода?

— Не е възможно да пуснеш човека на свобода — поясни Дракула. — Трябваше да ви го обяснят по време на обучението. „Свобода“ — това е просто една от примамките на ум „Б“. Вампирите са си направили елементарна сметка. Разбрали са, че малцина ще последват Буда, понеже предлаганият от него път противоречи на фундаменталната човешка природа. Решили са да оставят тази врата отворена, така че светът, управляван от тях, формално да не се смята за космически концлагер… В крайна сметка във Вселената съществуват безброй внимателни очи, които следят какво се случва във времето и пространството.

— И как е свършило всичко?

— Буда изпълнил своята част от договора. Никога не отговарял на въпросите защо съществува светът и кой е създал човека. Господарите на човечеството обаче се оказали не толкова честни. Работата е там, че предложените от Буда практики с ум „Б“ били толкова ефективни, че следвайки своя учител, хиляди хора получили просветление. Някои обаче го постигнали само с една проповед от Буда. Затова след смъртта му учението му било изопачено, а ум „Б“ бил модифициран така, че да направи освобождаването по-сложно…

— И какво са направили с ум „Б“? — попитах аз.

— Вампирите въвели нещо като „ремъци за безопасност“ — психосоматачни механизми, здраво пристягащи съзнанието, насочено към вътрешния диалог. По принцип пътят на Буда и днес може да се повтори, макар и с големи усилия. Но от хоризонтален път той се е превърнал в отвесна стена, така че сега е по-близко до алпинизма. Формално уговорката действа и досега, но да се стигне до освобождаване, в наше време е много по-сложно.

— А в какво се състои освобождаването? — попита Хера. — Вие току-що казахте, че няма кой да го достигне.

— Същността на освобождаването е проста — каза Дракула — и абсолютно неприемлива за вампирите. Човекът трябва да престане да изработва агрегат „М5“, или както казвал Буда, дукха. За целта той трябва постепенно да заглушава генератора на страданието, който е той самият. Затихвайки, ум „Б“ става прозрачен и през него се вижда онзи строителен материал, от който е построена фабриката на болката. Този изходен материал е безкрайният покой, блаженството и абсолютната свобода, която не се нуждае от никакви действия.

— Рай? — попитах аз.

Дракула отрицателно поклати глава.

— Схоластикът би могъл да каже, че това е раят, от който човекът е бил изгонен някога. Но има смислова измама в така зададения въпрос, понеже човекът не може да бъде изгонен от рая или вкаран там. По своята природа човекът е процес. И този процес е именно постоянното гонене от рая. Самото изгонване е съществуването на човека. Съществуването на човека е тъкмо в изгонването. При това няма никаква същност, която преди това е живяла в рая и е станала човек. Човекът се появява в резултат на обръщането на рая откъм хастара, на депортирането му от самия себе си. Хората приличат на безлични изречения, в които няма подлог, а само сказуеми от различни форми на глагола „страдам“…

— А какво е рай? — попитах аз.

— „Раят“ е блаженство, свобода и покой — отвърна Дракула. — Но в сравнение с обикновеното човешко състояние — непрестанното страдание.

— И в крайна сметка какво е? — мрачно се заинтересува Хера. — Небитие?

— Зависи какъв смисъл влагаш в тази дума. Небитието е най-светлият проблясък в човешкия живот. Какво става с човека, когато се събужда нощем и уплашено мисли, че е време за работа, а после поглежда часовника и вижда, че утрото е далеч? Той изпитва щастие. Може да спи цели три часа! Защо с облекчение се поваля върху възглавницата? Защото има възможност да изчезне още няколко часа. Да не е последователността от тези процеждащи болка Азове. Но даже сънят без съновидения не е свобода. Това е навиване на пружината преди новия работен ден във фабриката на страданията.

— Ами вие — попита Хера — успяхте ли да се събудите в края на краищата?

Дракула или не забеляза иронията в думите й, или се направи, че не я е забелязал.

— Много пъти съм преживявал така нареченото пробуждане, тоест разбирането, че никакъв реален субект не стои зад психосоматичния процес, известен като вътрешен човешки живот. Много пъти забравях за това и го постигах отново. В края на краищата повторих онова, което са постигали много от учениците на Буда в древността. Достигнах точката, където това разбиране става постоянно.

— Но кой тогава разбира? — попита Хера.

— Там е работата — усмихна се Дракула. — Постоянното разбиране е точка, където не се появява никакъв Аз.

— А как се доближихте до тази точка? — попитах.

— Като изследвах фабриката на болката. Посветих му много време и усвоих метода за избавление от Аза в онзи му вид, в който е преподаван в древността.

— Да не би да са били няколко?

— Били са твърде много, но аз основно използвах два. По времето на Буда те са се наричали „стягане“ и „скъсване“. И досега в планините се намират писания, в които е погребано неговото учение, но за тази цел трябва да си добър археолог.

— И какво е това? — попитах аз.

— Техника за борба с възникването на нови Азове. Нещо като контрацепция или дезинфекция. Както и всичко останало в света, Азът — това е процес. Много бърз, но процес. Прилича на мигновено зачатие и раждане. Независимо от това за Аза винаги е необходим интервал от време, в който да пусне корени. Аз съществува само в този интервал. Ако умът се стегне в точката, където няма време, Аз не би могъл да се появи. Това е „стягане“.

— А какво е „скъсване“? — попитах аз.

Дракула направи движение, сякаш късаше въже.

— Процесът, при който се заражда Азът, се състои от няколко фази, възникващи една след друга. Те се виждат при снимане на ума на каданс. Това го умеят някои аскети. Буда наброил дванайсет последователни стъпала. Това е своего рода верижна реакция. От практична гледна точка не е важно как се наричат тези етапи и колко продължават. Достатъчно е да отделиш една фаза от образуването на Аза и да не му позволиш да се развива. Например онази, в която стрелката на вашия компас се опитва да покаже „хубаво“ и „лошо“, „приятно“ и „неприятно“. Всеки път спирате процеса на зараждане на Аза в тази точка и цялата верига се къса. Но това не е теория, а практическа процедура, навик. Между другото, и досега я изучават в някои азиатски манастири.

— И какво остава? — попита Хера.

— Нищо — каза Дракула. — И в това е блаженството.

— Значи, сега вие блаженствате?

Дракула разтвори ръце.

— Не успях да отида толкова далеч, колкото Буда и учениците му. Видях само проблясъци на изначален покой. Отчасти поради това, че за съвременния ум този път е станал много по-сложен. А отчасти заради това, че не ми стигна животът. Но успях да разработя учение, което е най-подходящото за вампири — за да не повтарят моите грешки и да се движат направо към целта. Нарича се „Тайният Черен път“. Някой от моите ученици може и да се срещне с вас.

— И какво се случи после?

— После умрях — отвърна Дракула.

— Не ви ли предоставиха Златен парашут?

— Не ми беше нужен. Нямаше къде да падам. По това време за мене вече не съществуваше горе и долу.

— А после? — попита Хера.

Дракула сви рамене.

— Понеже практиката ми не беше достатъчно дълга, аз се родих отново. Но вече като вампир.

Хера се засмя и смехът й беше хладен и зъл.

— Как така? — попита тя. — Цял час ни обяснявахте, че няма никакъв Аз. А сетне ни казвате, че сте се родили отново. Кой тогава се е родил?

— Хера, нали си учила физика в училище. Когато вълната се разпространява в пространството, всяка нейна точка се превръща в източник на нова вълна. В самата вълна нищо не е постоянно. Това са просто колебания на частиците вода, които са различни всяка секунда. Но когато вълната стигне преградата, тя се отразява и тръгва в друга посока. Смъртта е границата на живота. Вълната не се разбива в нея. Вълната се отразява и продължава нататък. Няма никой, който да се преражда в ада или в рая. Просто ъгълът на падането е равен на ъгъла на отразяването.

— Повечето анимограми не се движат наникъде — поясних аз. — За да се раздвижат, е необходим наблюдател.

— Анимограмите — това са костюмите, захвърлени от отлетелия свят — уточни Дракула. — Гилзите на мъртвите оси. Годни са само за да ровим в миналото или да баламосваме хората. И нямат отношение към нещото, което е носело този костюм… Задгробният свят е светът на тъмнината. Но това не означава, че светът, чиито отпечатъци изследваш, е мъртъв. Той носи друго облекло и нищо не иска да знае за онова, което е бил преди. Защото това не се е случило с него. Той няма Аз. Вампирите нямат власт над него. И това е най-прекрасното нещо на света. Разбра ли?

Аз неуверено кимнах.

— Значи, вие сте станали бог? — попита Хера.

— При вас така се нарича — уточни Дракула. — Нищо хубаво няма в това. Обикновена съдба на онези, които са претърпели провал в духовната практика.

— Мнозина цял живот се молят за подобен провал — казах аз.

— Да станеш бог, не е толкова сложно — откликна Дракула. — За тази цел човекът просто трябва да престане да храни вампирите със себе си. Включително и най-главния. Това е тайната, която вампирите пазят от хората. Някой от моите ученици ще ти разкаже останалото, Рама… При първа възможност.

Изведнъж Хера се хвана за главата, сякаш имаше пристъп на нетърпима мигрена. Аз пристъпих към нея и я прегърнах. Цялото й тяло трепереше и с всяка секунда треперенето ставаше все по-силно.

— Скъпа, не се вълнувай — опитах се да я успокоя аз. — Просто…

Тя ме отблъсна с такава сила, че аз излетях на няколко метра и се ударих в едно от креслата.

— Ей сега всичко ще разбера — каза тя. — Ще разбера и ще си спомня и тогава за вас ще стане лошо… Много лошо…

Застиналата на лицето й болка постепенно се превръщаше в яростна гримаса. Тя разпери ръце, сякаш хвърляше нещо към Дракула. После още веднъж. Беше красиво движение. Като че искаше да доплува до него в стил „бътерфлай“. Забелязах обаче, че ръцете й започват да се променят. Отначало станаха сиви. После надебеляха, а уродливо удължаващите се пръсти, съединени с тъмни ципи, се превръщаха в огромни мъхнати криле, чийто замах образуваше вятър, който бързо достигна силата на ураган. Мебелите в залата се задвижиха, килимите полетяха, креслата и диваните летяха по пода. Само масата, на която седеше Дракула, оставаше неподвижна.

На мястото на Хера се появи нещо неопределимо — огромно сиво животно, което махаше все по-силно и все по-бързо с криле. Масата на Дракула се разклати и тогава той вдигна ръка. В нея избухна златистосин огън. Той се удължи и се превърна в тънка златна тояга, с която Дракула удари по пода. Светна ослепително и за няколко секунди престанах да виждам…

Когато зрението ми се възвърна, масата с Дракула изчезна. На неговото място се появи огромно цвете с червени листенца, издигащо се от пода. В центъра му стоеше тънка синя фигурка на Дракула, който правеше странни движения с ръце. Те бяха празни, но по необясним начин той ги местеше в пространството, където те оставяха своя отпечатък или сянка. Всяка от тези сенчести ръце държеше предмет. Единият приличаше на камбана, другият на тризъбец, а третият на ветрило. Останалите три предмета не приличаха на нищо познато. Всичко започваше да избледнява и да мержелее, но ръцете на Дракула пак се появяваха на същите места и техните въздушни отпечатъци отново ставаха плътни и материални. После ръцете му се задвижиха с такава скорост, че престанаха да се различават. И тогава много ясно видях същество с шест ръце, всяка от които стискаше атрибут на неземното могъщество.

— Предател! — пресипнало извика Хера.

Това вече не беше Хера, а Ищар, която с всяка секунда се уголемяваше. Тя махаше все по-яростно с криле и всичко, което попадаше във фокуса на нейния вятър, се откъсваше от мястото си, търкаляше се по пода и се чупеше в отдалечената стена на залата. После рухна и самата стена, зад която се появи черно нощно небе.

Тогава Дракула, който се намираше в огромното цвете, размаха едновременно и шестте си ръце и между него и Ищар се появи синкава прозрачна стена, която приличаше на заледено стъкло. Крилете на Ищар няколко пъти се удариха в преградата, без да й причинят някаква болка, а след това едно от крилете се уголеми дотолкова, че ме закачи и ме хвърли върху прозрачната стена.

Дойдох на себе си, след като някой плисна студена вода в лицето ми. Както ми се стори, дори беше с ледчета. Едно от тях болезнено ме удари по затворените клепачи. Отворих очи. Пред мен стоеше една от прислужниците на Ищар. В ръцете си държеше сребърна кофичка за шампанско.

В първия миг ми се стори, че прислужницата виси от тавана. Но после разбрах, че тя стои на земята, а аз висях на златен прът. Като видя, че дойдох на себе си, прислужницата веднага изчезна зад вратата.

Хванах извития копринен шнур, дръпнах го и конструкцията, която приличаше на огромно гравирано стреме, ме спусна на пода. Като избягвах да гледам главата на Хера в седефената черупка, слязох от пръта, стъпих на краката си и се хванах за главата.

Краката ми бяха отекли, което никога не бе ми се случвало в собствения хамлет. Главата така ме болеше, сякаш наистина се бях ударил в стената. Изведнъж чух тихия глас на Хера и потреперих. Тя пееше:

Затлачено е от кафява тиня езерото уморено.

Ах, бях като Буратино млада някога и аз…

Това не го очаквах.

Вдигнах поглед. Хера гледаше към ъгъла. В очите й блестяха сълзи. Забелязах тънка вертикална бръчица между веждите. По-рано я нямаше. Току-що мислех за различни неща и основното чувство беше страхът. Но всичко изчезна и остана само съжалението. Приближих се, прегърнах главата й и започнах да я милвам по косата, като мърморех някакво лъжливо утешение:

— Миличка, не бива… Всичко ще се оправи…

Но Хера плачеше все по-силно, така че върху ризата ми се образува голямо мокро петно. После ме погледна в очите и тихо попита:

— Рама, кажи ми честно. Поне малко обичаш ли ме?

— Не знам, мишленце — отговорих. — Да, малко. Просто лошо ме хапеш, когато съм депресиран.

— Благодаря ти — прошепна тя. — Дори и да лъжеш. А сега ела при мен… Не, по-близо. Още по-близо… Не се бой. Няма да те глътна.

[1] „Джана“ (на езика пали) или „дхяна“ (на санскрит) е индуистка и будистка категория, която означава „медитация“, „съзерцание“. Тази дума е повече известна с китайската си артикулация „чан“ и най-вече с японския си вариант „дзен“. — Б. NomaD. ↑

[2] Голем е същество, направено от нежива материя и одухотворено от човека. Вдъхването на живот става чрез изписването на магически думи върху хартия и поставянето й в устата му или чрез изписването на магически символ на челото му. Неговата мисия е покорно да върши всякаква работа, която му се заръча. — Б.пр. ↑

[3] „Един ден на Иван Денисович“ — повест от руския писател, дисидент и историк Александър Солженицин. — Б.пр. ↑

[4] Сидхарта Гаутама Буда (ок. 563 г. пр.н.е. — 483 г. пр.н.е.) — индийски духовен учител, поставил началото на будизма. — Б.пр. ↑

[5] Съзнанието на всеки човек е долно и покварено — не можеш да се осланяш на него като на свой водач, понеже ти си този, който трябва да го задоволи. — Б.а. ↑

ЩИТЪТ НА РОДИНАТА

Закъснях за срещата в Залата за приеми. Когато влязох, Енлил Маратович мъмреше притиснатите в ъгъла халдеи:

— Мюсюлманите имат пророк! Евреите са богоизбрани! Американците имат свобода! Китайците — пет хиляди години история! А ние — нищо. Нищо, за което дори да ни оскърбят. Петдесет милиона натръшкахме — и не ни се зачита. Обратно! Казват ни да се извиним на английското разузнаване! Ето как западните халдеи работят! А вие… Колко години вече в отговор нищо не можете да дадете! Дъним се даже по тактическите въпроси. Всички дискурси засрахте. Русия не е в състояние да създаде нито един ударен симулакрум, способен да се конкурира на информационното бойно поле с чуждестранните образци… Ни-то е-дин! Позор! Какво да ви правя, да ви прережа гърлото и да ви изпия кръвчицата, за да разберете колко сериозна е ситуацията?

— Работим — едва промълви Калдавашкин.

— Искам да видя резултати, разбра ли? Резултати!

Енлил Маратович най-накрая ме забеляза и кимна сърдито.

— Добре — каза той, като се успокои. — Всички сме налице. Време е да започваме.

Калдавашкин сложи на земята дипломатическото си куфарче, отвори го и приведе в бойна готовност намиращия се там прожекционен апарат. По всичко изглеждаше, че предстои демонстрация.

— Тук няма ли екран? — попита той.

Енлил Маратович посочи тавана.

— Ей там горе. А какво точно ще ни покажете?

— Финалната фаза, както заповядахте. След осем цикъла и шест разклонения.

— Да не би да сте изчислили всичко докрай? — учуди се Енлил Маратович.

— Да — отговори Калдавашкин. — Работата е отговорна. Цели нощи не сме спали.

— Хайде, започвайте.

В залата беше полутъмно, затова нямаше нужда да се гаси осветлението. На тавана се появи блед правоъгълник от светлината. А след това препълнена зала с хора и дълъг подиум с надпис „Гражд@нка ГламурЪ“.

На подиума дефилираше манекенка със сложно аранжирани разноцветни парцали, нещо като шалчета, прикриващи гърдите и бедрата. Като стигна края на подиума, тя обхвана с ръце раменете си и отметна главата назад, изобразявайки топяща се от огъня на страстта свещ. След като няколко секунди стоя замръзнала в тази поза, тя предизвикателно погледна в обектива и каза:

— Карголиберализмът като състояние на духа се появява тогава, когато човек, живеещ в общество на несправедливост и на лъжа, вижда около себе си група хора, ползващи социални преференции по неизвестни причини…

Тя разтвори ръце и горната част от одеждата й падна на пода, като откри бледолилав сутиен, плътно пристягащ силиконовите й гърди.

— Като наблюдава елита — извивайки се, продължи тя, — човек усвоява ритуалните възклицания, характерни за него, като по този начин получава символичното право на социални преференции — обикновено единствено в собствените си очи.

На земята паднаха още няколко разноцветни парцала и моделът остана само по копринено лилаво бельо и обувки с висок ток.

— Мнозинството от хората мислят, че като застанат на въображаемата опашка за безплатна супа от костенурки, това означава „да споделят идеологията“ — не спираше да говори тя. — Класическият либерализъм е едно от висшите хуманистични постижения на човечеството. Дори да се изхитриш да направиш от него мръсна съветска лъжа, това е уникално ноу-хау на руския придворен интелигент, който се навърта около властта и вече четвърт век работи като помагач на джебчиите. Да превърнеш думата „либерализъм“ в най-мръсната национална псувня, означава да маргинализираш цялата нация, като изтикаш народа й в периферията на световния прогрес. Чисто недоразумение е руските мафиоти консилиери да се наричат „либерална интелигенция“. Съществуващите за това основания не са повече от основанията на онези африкански шамани, които продават своя народ, а ние ги наричаме „европейци“ само защото носят холандски дантели по време на своите ритуали. Подобно нещо е възможно само в общество, което осемдесет — а вече ще станат сто — години е живяло в лъжа, която го е просмукала…

Като се завъртя като пумпал няколко пъти, тя рязко спря, със сила заби токчето си в пода, а после изгуби интерес към камерата и тръгна обратно по подиума. По пътя се размина с момиче с тъмномаслинен тен, нагиздено с някакви весели пера, с изписано лице и с истинско копие в ръка.

Момичето с копието приличаше на валкирия, добре гледана и умерено подивяла на петзвезден плаж. Облеклото й предполагаше по-експресивна презентация. Така се и случи. Като пристъпи към края на подиума, тя размаха копието и изкрещя в камерата:

— Ти вдиша въздуха на свободата! Ти заявяваш: няма да смуча мръсния кур на туземни чекистски царчета! Ще духам само на сертифицирани международни компании на световно ниво! Защото това е въпрос на достойнство! Улулу! Но ти още не си разбрал, бедни мой, че именно близкото до тебе чекистко царче е насоченият към теб сертифициран кур на международните корпорации, защото силите на доброто винаги ще намерят общ език, а освен тях в света отдавна нищо друго не е останало! Улулу!

С това „улулу“ тя хвърли копието в залата, обърна се и гордо се оттегли.

Насреща й вървеше друго момиче с пъстро дълго сако, под което стърчаха тънки ленти от прозрачна материя, украсени с мъхести червени звезди.

— Главната задача на руския либерален истеблишмънт — започна тя, като се въртеше на триста и шейсет градуса — е да не допусне властта да се измъкне от похлупилата го чекистка хунта. Именно затова всички телевизионни предавания, показващи стълбовете на либералната мисъл, предизвикват у зрителите отвращение, страх и некоректни политически чувства, за които интелигентният човек не си признава дори насаме. И това е основната тяхна функция…

Тя разкопча сакото, свали го от раменете си и то плавно се спусна на пода. Върху нея останаха едва закрепените прозрачни ленти с мъхести червени звезди. Това изглеждаше и красиво, и страшничко. Звездите приличаха на нещо средно между цветя и язви.

— Щом земята започне да се клати под чекистката хунта — продължаваше да говори момичето, като извършваше движения с бедрата си, като че въртеше невидим обръч, — карголибералната интелигенция формира поредния „комитет за свободна Русия“, който така отвратително напомня за седемнайсета и деветдесет и трета година, че предизвиква у зрителите повръщане, примесено с пристъп на стокхолмски синдром, а чекистката хунта получава седемдесет процента от гласовете. След което карголибералите няколко години се плюят заради народа, който им се е паднал, а народът виновно отвръща поглед…

Сега тя въртеше бедрата си с такава яростна скорост, че лентичките, прикриващи тялото й, вече нищо не криеха.

— После цикълът се повтаря — говореше тя, като едва сдържаше дишането си. — Карголибералното и чекисткото подразделение на този механизъм са елементи от една и съща джебчийска схема, нейният силов и културен аспект, ин и ян, които са немислими един без друг — както Висшето училище по икономика[1] и кръгът „Озеро“[2]…

Тя направи последни движения с бедрата, толкова бързи, сякаш маха от себе си обръча, обърна се и си отиде.

— Ясно — каза Енлил Маратович. — Ще носят всичко светло и ляво. Достатъчно.

Светлият правоъгълник на тавана замря.

— Защо думата „гламур“ е с буквата „ъ“, а в думата „гражданка“ има някакъв знак?

— Ами това са знаци от младежката култура — отговори Самарцев. — Ние ги наричаме мемокодове.

— Мемокодове? — отново попита Енлил Маратович. — Какво е това?

— Такъв… Как да го кажа… Такъв спецтаг, който показва, че информацията идва от млади, модерни и светли сили. От самите недра на креативната класа.

— И за какво е всичко това?

— С помощта на такива тагове може да се повишава степента на доверие към собствената информация — започна да обяснява Самарцев. — Или да се понижава степента на доверие към чуждата. Ако вас ви обвинят граждани, които не владеят културния код, достатъчно е да представите няколко правилни мемокодове и всяко обвинение по ваш адрес ще се окаже абсурдно. Разбира се, ако сте облечени с правилната фланелка и в нужния момент кажете „братле“ или „яко“.

— Рама, ти разбираш ли какво говори? — попита Енлил Маратович.

Аз кимнах.

— Креативна класа? Кои са тия?

— Това са тези, които се плацикат в торентите и серат във форумите — отвърнах аз.

— И какво още правят?

— Още ъпдейтват в туитър.

— А с какво живеят?

— Като всички — обясни Калдавашкин. — С рентата от нефта. Все пак нещо тече.

— Те и в Америка вече са се надигнали — добави Самарцев. — Нещо като народа на Рим. Изискват уелфеър и контент, както по-рано хляб и зрелища. Цялата им демокрация се върти около това.

— Разбрах — каза Енлил Маратович. — Ето така говорете винаги — кратко, ясно и по същество. От всички страни чувам за тези интернет маниаци, но ме мързи да ги хапя. Рама, ти тук си най-креативният. Кажи, убедиха ли те тези хахави кодове-модове?

Почувствах, че трябва да сложа на мястото им тези умилкващи се халдеи.

— Не е лошо — отбелязах аз. — Но има пропуски. Протестът от страна на гламура е разкрит. Но гламурът от страна на протеста — не. Например пламенен революционер, облечен не просто със сако, а с правилното сако. Акцент. Разбирате ли?

— Разбира се — потвърди Щепкин-Куперник.

— Съгласете се — продължих аз, — че това е повече от пламенен революционер.

— Вземам си бележки.

— Правилен революционер с пламенно сако — пошегува се Самарцев. — Може да го уредим. Някъде в Казан.

— А вие — продължих аз, като се обърнах към него — трябва да поработите върху заглавието „Гражданката Гламур“. Звучи вехто. По съветски. Като сериал за лекарите убийци. И още, не заменяйте в руските думи буквата „а“ с маймунката от електронната поща, това е остаряла форма от миналия век. Мемокодовете бързо се вмирисват. Внимателно трябва да се използват. Особено ако не сте много млади и душата ви вече смърди.

Самарцев се захили и се опита да ме бодне с пръст в корема. Явно не разбираше от дума.

— Ще го имаме предвид — каза Калдавашкин. — Наистина е по-добре да махнем „Акела“[3]. Стои някак вторично.

— Апропо — небрежно проговори Щепкин-Куперник, — относно хахавината. Обърнете внимание колко бързо мейнстриймът прагматизира антимейнстрийм контента, който се изработва от интернет обществото, за да се дистанцира максимално от него! Това просто е някакъв ад.

Той изговори „ад“ с особен акцент, за да обозначи подразбиращия се твърд знак. Самарцев имаше намерение да каже още нещо, но Енлил Маратович явно съобрази, че ако халдеите един по един започнат да представят всички мемокодове, които познават, за да покажат колко са млади, това може да продължи дълго.

— Добре — махна с ръка, — сега дайте същия фрактал и за дискурса.

— Да минем по дискурса — предложи Калдавашкин. — На три цикъла. Искате ли да видите края? Където е разреждането? Материалът е суров, само за ориентация.

— Давай.

Калдавашкин се наведе над прожекционния апарат.

На тавана се появи притъмняла гора. Горяха няколко огъня, около които седяха, както ми се стори, младежи от улична банда. Между огньовете и гората се издигаше цяла редица от знамена с тесни ивици плат по дължината на дръжката, съвсем като във филмите на Куросава. Знамената бяха бели с червен сърп и чук. На техния фон грозно чернееше съвременна тачанка — пикап с монтирана в каросерията тежка картечница.

До картечницата стоеше мъж с бръсната глава и черни очила. Носеше тясно кожено яке с гейска кройка и беше препасал бяла лента на челото с червен сърп и чук. Малко по-голям на години от младежите, които го слушаха.

— Проблемът не е в това — забоботи той, — че през деветдесетте години няколко измамници откраднаха много пари. Проблемът е, че новата история на Русия разврати народа завинаги, без всякаква надежда за изцеление. Как да учиш децата на честен труд, след като цялата им вселена е възникнала вследствие на взрива на една ослепителна кражба. И е резултат на чий честен труд? На този, който е откраднал преди заповедта да бъде честен? Както каза един офицер от ГАИ[4], и тези хора ни забраняват да си бъркаме в носа със стоппалката… Господа! Вие сериозно ли искате да издигнете обществения морал, като забраните псувните? Не е достойно по телевизията да се бръщолеви за нравственост, докато не удушат и последния кох[5] с червото на последния чубайс[6], докато продължава да съществува така нареченият „елит“, тоест онази организирана група лица, които по предварителна уговорка осраха една шеста част от света, след което си написаха астрономически бонус и отлетяха за Лондон, като оставиха хората тук да мигат на парцали. Тези хора със своя вечнозелен гешефт се надяват да се запазят при всяка власт, което обезсмисля романтичния хоризонт на една бъдеща революция. Започваш да разбираш, че в днешна Русия думата „революция“ означава само едно — освен ръждивите челюсти на ГУЛАГ[7], които вече са разфасовали и продали, те искат да припишат на свое име цялата земя и вода, както и въздуха, като ни подготвят за това, както и миналия път, с каскада от остроумни куплети. Vive la liberte!

В мозъка на някой от седящите младежи явно проработи някакъв тригер[8] и той два-три пъти плесна с ръце. Избухнаха аплодисменти. През това време ораторът успя да си поеме дъх.

— Но нека да бъдем реалисти — продължаваше той, — тоест, ако се изразим на съвременен руски, да бъдем постмодернисти. Само да погледнем от другата страна на барикадата, и става ясно. Тя е същата. Разбира се, корупцията е отвратителна. Но най-отвратителната форма на корупция е борбата с корупцията по даден сигнал. Вероятно нова Русия отново ще поеме у себе си най-лошото, създадено от историята, и ще обедини властта на порасналите момчета с елементи от африканския опит в рамките на един нов, неизучен криптоколониален модел, осенен от Светия дух. И ако има още някаква гадост, приятели, която не съм споменал в краткия си обзор, не се съмнявайте, че тя ще присъства в либерално-джамахирското бъдеще…

— Какъв е тоя Дантон? — попита Енлил Маратович, когато правоъгълникът на тавана замря. — Кого клатим?

Самарцев се изкашля.

— Нали искахте да е по-разкрепостено.

— Да, добре — каза Енлил Маратович. — Не ви ругая. Хваля ви. Но трябва да се шлифова. Да впрегнем, така да се каже, и други дискурси. За баланс. И без тези левотии на комунягите — омръзва. По-добре… Не знам. Да е по-народно и по-пасхално. Отбележи си. И помисли.

Самарцев кимна.

— Давай следващото.

Картинката на тавана мигна. Пикапът с картечницата изчезна и се появи превключване на телевизионни канали. Тръгна откъс от мрачен сериал, заснет в съответствие с каноните на новата искреност, с ръчна камера, която трепереше от истините в живота. Но не успях да разбера какво става — картинката на екрана се размаза и друга картинка на петна прекъсна сериала. Видимо това трябваше да демонстрира несанкционирана връзка в ефира.

Видях типичен скайп сетинг: две мачете на кръст на стената и човек с маска на Гай Фокс. В първия момент го взех за халдей, но после съобразих, че маската е от бяла пластмаса. Човекът явно не знаеше, че предаването е започнало, и гледаше своето отражение в огледалото. Като разбра, че е вече в ефир, Гай Фокс се стресна и на мига проговори с бързо темпо, сякаш искаше да вмести колкото е възможно повече информация в отпуснатите от цензурата секунди:

— В условията на завземане на нефтено-газовата рента от група възрастни алфа-самци[9] единствената технология за размножаване, достъпна за младото поколение, е то да се отдели от социума чрез непроницаема културна тайна, за да привлече в мъглата й непотърсените бета-самки. Революционната работа тук е извън всякаква конкуренция. Затова съвременният революционер се сражава не за народното щастие, а за плацдарм в информационното поле, нужен му, за да започне оттам борбата за разпространение на своя геном. А след това и за народното щастие… Когато накрая настъпи моментът за подвиг, в информационния поток вече няма да има революционер. Ще е изчезнал, защото всичките му сили ще са заети в борбата за успех на личния му биологичен проект…

Докато той говореше, аз успях да забележа странните думи „DER NEUNUCH“[10] и „НЕОСКОП“ над кръстосаните мачете и провиснал на стената свитък с едро изписан цитат: „Блажен е този, който сам се е скопил за Царството небесно“.

— Какъв извод трябва да направи от това истинският, а не паркетният революционер от Фейсбук?

Гай Фокс загрижено погледна часовника си и изведнъж — в съответствие с учението си — изчезна от информационния поток.

Картинката отново се смени.

Виждаше се митинг пред храма „Христос Спасител“. Над море от разноцветни хоругви се издигаше сцена, където пред микрофона стоеше развълнуван млад човек с бяла плетена шапчица със зелени конопени петолистничета. Човешкото море пред него заплашително тътнеше.

— Правата на хомосексуалистите — крещеше младежът, като се стараеше да надвика тълпата — са свързани с рекреационния секс, тоест със секса за удоволствие, а не с детеродния. Разбира се, всеки трябва да има своето право. Но този проблем е логично да се разглежда в контекста на рекреационното използване на субстанцията. А от тази гледна точка е непонятно защо содомията и лесбийският грях са легализирани, а кокаинът и канабисът — все още не. Да, ние сме съгласни, че всеки гражданин е в правото си сам да се разпорежда с частите на своето тяло. И това се отнася както към гениталиите, така и към покритите с лигавица органи с двойно предназначение. Същият подход трябва да се прилага към дробовете, вените и главния мозък по отношение на фармакологичните вещества! Господа депутати, разглеждайте тези препарати като набор от химични страпони, ако така ще ви е по-лесно да разберете! А днес в обществото е налице твърде опасна асиметрия…

Младежът ловко се извърна от хвърления по него розов презерватив, пълен с вода, и продължи:

— На хомосексуалистите е разрешен половият контакт помежду им per se, но те настояват за правото да се наричат семейство — и даже да се венчават в църква. В контекста на легализацията това би било аналогично на правото да се причестяваш по време на религиозните тайнства не с вино, а с хашиш и амфетамини. Ето къде трябва да е днес фронтът на борбата! Ние изоставаме с цяла епоха. Задушават ни мракобесието и застоят по най-възловите въпроси, свързани със съвременния начин на съществуване. А цялото внимание на обществото е привлечено към обратни…

— Достатъчно — отсече Енлил Маратович.

Митингът на тавана угасна.

Самарцев пристъпи към Енлил Маратович и му подаде доста дебеличка папка. Даже не разбрах откъде я извади.

— Ето тук е изложено всичко по направления. На пишеща машина, както обичате.

— И за какво ми е да го чета? — каза Енлил Маратович. — Я дай по нашенски…

Той наведе главата си и Самарцев уплашено се отдръпна. На шията му се появи малко петънце кръв. Енлил Маратович поклати глава и го погледна изпод вежди. Самарцев почервеня. Изобщо не си представях, че този човек умее да почервенява. Енлил Маратович му размаха пръст.

— Ах, кучи сине! — изруга той. — Как не те е срам?

— Извинете — отвърна Самарцев и почервеня още повече.

— Великият вампир ще те извини — каза Енлил Маратович. — Не е моя работа. А ти ще живееш с това.

Самарцев тъжно кимна.

— Добре, добре — смили се Енлил Маратович и притвори очи. — Нямам повече въпроси. Давай по проекта… Така… Така… Почакай. „Самопрезентацията като двигател на политическия протест…“ Обратното не е ли по-правилно?

— Не — отговори твърдо Самарцев. — Политическият протест като двигател на самопрезентацията, това вече са го правили. Миналия век. А самопрезентацията като двигател на политическия протест реално е нов израз. На моя отговорност.

— Добре — съгласи се Енлил Маратович. — Макар че не те разбирам…

Стана ми жал за Енлил Маратович, който май си развали деня с това ухапване. Но той изглеждаше величествено и непроницаемо, както се полага на вампир от неговия ранг. Обърна се, доближи се до черния базалтов трон, седна и се сля с него. Приличаше на черна правоъгълна грамада с бледо лице. После от грамадата се отдели ръка, пошари около трона и взе балалайката, която беше облегната до него. Не бях я забелязал поради черния й цвят.

Балалайката беше покрита с палехски лак[11], върху който се виждаха тънки златни извивки, завършващи контура на нещо крилато и двуглаво. Черният резонатор проблясваше заплашително, като сталински кончови от платното на художника Налбандян[12]. Като се наведе над инструмента, Енлил Маратович извлече от него серия тревожни звуци, които сякаш питаха нещо тишината. Ние не чухме отговора. Но Енлил Маратович явно ги чу.

— Е, Самарцев, убеди ме — каза той. — Вземай най-добрите ми халдеи и ми направи руски бунт, безсмислен и безпощаден. Но всичко да е цивилизовано и меко. И не повече от три месеца. Не искам да се червя пред света. А сега, приятели, вървете. Имаме работа с Кавалера на Нощта.

Калдавашкин бързо прибра прожекционния апарат. Като надянаха маските, халдеите се поклониха и в редичка поеха към изхода.

— Почакайте — съвсем тихо произнесе Енлил Маратович, но халдеите го чуха и замръзнаха на местата си. — Някои изрази в проекта не ми харесват. Какво е това „Sabertoothed Cunts“[13]? Да не сме африканска савана? Милиони години преди нашата ера? Ще тръгнат световните новини. Колко старици ще получат инфаркт…

Припомних си откъса от Ацтланския календар и се сетих за какво става дума. По гърба ми преминаха тръпки: стори ми се, че чувам котешкия вървеж на историята. Отворих уста да подскажа, но Енлил Маратович ми направи знак да мълча.

— Да го преведем ли на руски? — попита Калдавашкин.

— Не — отсече Енлил Маратович. — Оставете го на английски. За контрапропагандата ще е по-удобно. За да стане веднага ясно откъде идва информацията. Само по-деликатно. Провокативно? Не съм против. Но да бъде… — той размърда пръстите си във въздуха — семейно и ласкаво… Да е някак си мекичко… Помислете. И без самодейност. Изпратете за одобрение…

— Да — дрезгаво каза Самарцев.

Халдеите чакаха по-нататъшни указания, но Енлил Маратович мълчеше със затворени очи и от време на време докосваше струните.

Халдеите възобновиха движението си към изхода. Както и предишния път, те отстъпваха назад с лице към нас, сякаш очакваха Енлил Маратович да премисли и да ги спре. Но той не премисли и вратата след тях се затвори.

— Вие нищо не им казахте — прошепнах аз възхитено. — Само лекичко ги подтикнахте… Те ще са убедени, че сами са… И най-смешното е, че ще са прави…

— Така се управлява светът. Учи се.

— Умеете да ги обработвате. Изглеждате като генерал глупак.

— Глупак, който е по-умен, понеже е началник. В Русия не разбират от друг ум. А как ти се стори балалайката?

— Яко. Много яко.

— На мен също ми харесва. Мардук я е изобретил. Позволява да вмъкнеш музикална пауза. Специално са подбрали такъв тембър, от който на халдеите да им се присвива стомахът. Цяла група учени са го мислили…

— А протестът, конкретно, за какво е? — попитах аз. — Не казаха ли?

Енлил Маратович се намръщи.

— Какво значение има? Не погледнах.

— Не ви ли е интересно?

— Аз си знам. По-скоро не знам, но все едно, че знам.

— Не разбирам — казах смутено.

Енлил Маратович ме погледна с тъга.

— Колко си млад, Рама. Вампирът е длъжен не само да се прави на глупав — с което ти, между другото, се справяш чудесно. Той трябва да е по-умен от всеки прислужващ халдей. Знаеш ли откъде идва протестът?

Свих рамене.

Енлил Маратович прокара пръсти по струните. Балалайката откликна тревожно и злобно.

— Дракула ти е обяснил, че този свят е свят на страдания. В него всяка радост е мимолетна. Нейното начало е в болката, където радостта се разтваря. Но хората постоянно са обградени от образите на щастието. Ритуалът на консумацията учи човека да изобразява възторга си от това, което му е наложено от суетата и болката. Цялото масово изкуство е обладано от хепиенда, който лъжовно удължава щастието във вечността. Всички други шаблони са забранени. И на глупака е ясно, че след следващия завой чакат старостта и смъртта. Но на глупака не му се дава да се замисли, защото образите на радостта и успеха го бомбардират от всички страни.

— Помня — уверих го аз. — Също както доматите, които растат по-добре под съпровод на мажорна музика.

— Именно — кимна Енлил Маратович. — При такава обработка човекът дава повече баблос. Но в действителност щастието е само проблясък. Анимация на екрана, която виси като закована за главата конзола. Невъзможно е да се доближиш до този екран, понеже, където и да отидеш, той ще се премества заедно с теб.

— Искате да кажете, че няма щастливи хора?

— Има временно щастливи. Нито един човек в света не може да е по-щастлив от собственото си тяло. А в природата на човешкото тяло е да бъде нещастно. То е заето със своята бавна смърт. Даже здравия човек нещо винаги го боли. Това е, така да се каже, горният праг на щастието. Но човекът може да е по-нещастен от тялото си. И това е уникално човешко ноу-хау.

— А каква е връзката с протеста?

— Пряка. В ежедневието си човек изобщо не изпитва онзи перманентен оргазъм, чиито образи го обкръжават от всички страни. Той изпитва постоянно нарастваща с възрастта мъка, която завършва със смърт. Такава е естествената природа на нещата. Но заради бомбардиращите го образи на щастието и успеха той стига до убеждението, че са го излъгали и ограбили. Тъй като се оказва, че животът му не прилича на рай, както му тъпче главата целият информационен поток.

— Така е — въздъхнах аз.

— Протестът е опит да пробие мъченията в ежедневието и да се устреми към блаженството, обещавано му от цялата човешка култура. Между нас казано, удивително подла култура, понеже хипнотизира и лъже даже тогава, когато се прави, че изобличава и сваля маските.

— Но нима не е важно срещу кого е протестът?

— Протестът винаги е насочен срещу свойствените на живота страдания, Рама. А можем да го обърнем и срещу този, когото назначим да олицетворява тези страдания. В Русия е удобно да насочваме стрелките към властта, понеже тя отговаря за всичко. Даже за смяната на годишните времена. Но може срещу всеки. Срещу кавказците. Срещу евреите. Срещу чекистите. Срещу олигарсите. Срещу гастарбайтерите. Срещу масоните. Или срещу някакви глупави и търпящи нещастници. Защото други няма.

— А с какъв лозунг ще започнат събитията?

— За това нека да му мисли Самарцев. Важното е хората да имат усещането, че нещо правят. Без емоционално въвличане в житейската драма нито гламурът, нито дискурсът работят. Тук халдеите са прави. Нека хората повярват в своята сила. Дайте на пролетариата от офисите да крещи „Yes we can!“ в промеждутъците между дрискането и грипа. Луфтът в главите им ще изчезне. Народът ще започне отново да гледа сериали, да търси морални авторитети в сферата на шоубизнеса и да рендосва по нощите все нови и нови Буратиновци, предназначени за нас. А ние задълго ще се скрием в най-дълбоката сянка…

— Но защо ни е да ги млатим така жестоко? — попитах тихичко.

— Защото — отговори Енлил Маратович — в идеалния вариант всички действия на властта трябва да предизвикват тягостно недоумение и душевна скръб, да измъчват хорските сърца с необяснима злоба и тъпота… Главната задача на руската държава не е в това да обогатява чиновника. Тя е в това да направи човешкия живот непоносим.

— И тогава — продължих язвително аз — ум „Б“ ще отдели още повече страдания и ние, господарите на живота, ще го смукнем като баблос?

Енлил Маратович продължително ме изгледа.

— Не, Рама, не е така. Нашия баблос си го имаме и без това. Всичко правим от състрадание към хората. Онова, за което говоря, е уникалната особеност на руската култура. Наричаме го „Щита на родината“.

— И от какво защитава хората?

— От самите тях, Рама. Хората трябва да се управляват изтънко. Ако силно ги потискаш, те ще въстанат поради невъзможността да търпят. Но ако отслабиш гнета, те ще хлътнат в още по-голямо страдание, защото ще се сблъскат с ужасяващото безсмислие на живота… Подобно нещо се е случвало в Древния изток с представители на императорските фамилии. И с някои велики вампири. Мислех, че знаеш това. Трябва да се избягват и двете крайности. — И Енлил Маратович дръпна струната, която издаде протяжен звук. — Веднъж направихме лимбо-мост с американските вампири. Те ни казаха: „Вижте, в Русия ум «Б» много страда“. А Локи вече се беше натряскал и безцеремонно изтърси: „И нека си страда, кучият син, нали затова го извадихме преди милиони години…“. Право при батмана, ха-ха…

— При кого?

— Не е важно. Грубо е, но е вярно. Дракула казва истината, Рама. Главната функция на ум „Б“ е да излъчва болка. Във всички национални формати става това, само че с различен културен код… — Енлил Маратович отново докосна струната, тъжно погледна в далечината и продължи: — Но човек не може просто да излъчва страдание. Не може да живее с ясното разбиране за съдбата си, към която го приближава разлагането на тялото. За да съществува, той трябва да живее под упойка и да сънува. Във всяка страна използват собствени методи, за да доведат човека до транс. Всяка страна може да изгради културата си така, че хората да се превърнат в изплашени актьори, които да изобразяват житейския си успеха един пред друг. Може да ги задължи да слушат малките блестящи кутии, бълващи ненужна никому информация. Може да ги накара да си бият челата в пода пред някоя икона. Но подобни методи са ненадеждни и винаги дават фира. А руската технология е най-хуманната, понеже работи винаги безотказно.

— И в какво се изразява тя? — попитах аз.

— В това, Рама, че тук се раждат пределно рафинирани и изтънчени умове, които всичко разбират. Да си припомним поета Александър Блок: „Всичко разбираме — и пронизващия галски смисъл, и мрачния германски гений…“. А после е поставен в абсолютно диви, невъзможни и непоносими условия за съществуване. Руският ум е европейски ум, изгубен между помийната яма и полицейската будка без надежда за спасение. Ние сме уникални и единствени наследници на всичко ценно и велико, създадено от човечеството. Не само, така да се каже, петият Картаген, но и шестият Метрополис и седмият Корусант[14]. Напъхани в бездънен и безпросветен леден задник.

Почувствах, че не ми е по силите да споря със стария мъдър вампир. Въпросите ми се отблъскваха от него така, както танк отблъсква грахови зърна.

— Но защо трябваше да затъваме в тая свинщина? За какво са тия помийни ями и полицейски будки? Не можеше ли без тях?

Енлил Маратович ме погледна с присвити очи, сякаш не можеше да повярва, че съществува такава наивност.

— Не, Рама. Не е по-добре. Именно тези ями и будки правят свойственото на културата ни страдание толкова интензивно и остро.

— Но за какво?

— Такава е географската неизбежност. Погледни нашия огромен простор. Само силната болка е способна да стигне от намиращия се във Владивосток ум „Б“ до московския Велик прилеп.

— Не е ли твърде голяма цената…

— Не, не чак толкова. Именно благодарение на тази своя особеност руският ум е създал най-великата художествена култура в света — в същността си реакция на душата спрямо това силно и с нищо несравнимо по безсмислието си страдание. За какво разказва великата руска класика? За абсолютната непоносимост на руския живот във всичките му аспекти. И край. Нищо повече няма. А светът ахка и иска още.

— И за какво им е?

— За тях това е малка инжекция щастие. Пет минути те вярват, че адът не е при тях, а у нас. Но адът е навсякъде, където се блъска човешката мисъл. Страда не само Русия, Рама. Страда цялото битие. При нас просто лицемерието и пиарът са по-малко.

— Но в Русия всички мислят, че тази зловещина е само у нас — казах аз.

— Да — съгласи се Енлил Маратович. — За руското съзнание е характерно усещането за непълноценност и омраченост на всичко, което става в Русия в сравнение със случващото се някъде там. Но това, Рама, просто е една от чертите на руския ум, която прави съдбата му твърде непоносима. И в тази непоносимост е залогът за трудното руско щастие.

— Защо?

— Защото руснакът почти винаги живее с надеждата, че ето сега ще скъса веригите, ще събори тиранията, ще победи корупцията и ще започне новия живот, изпълнен с радост и светлина. Тази извечна мечта, тези, както казва поетът Вертински, безкрайни пропасти към недостъпната пролет придават смисъл на живота, пораждат надежда и цел. Но ако тиранията случайно си счупи главата и оковите вземат, че паднат сами, тогава увисналият в празното руски ум започва да вие от подлостта на случващото се, защото става ясно, че е страдал не заради гнета на палачите, а заради собствената си природа. И тогава той бързо и незабелязано построява около себе си нов затвор, от който да може остроумно да се жалва на човечеството в шестостъпен ямб. Той се крие от студа в познатия задник, където дълго време е пребивавал, но за него той вече не е задник, а уютна дупка със зеленчукова градина, която го храни, където растат злодеи и тирани, светли борци, скромният революционен гламур и простичкият честен дискурс. Където е далечната зора на бъдещото щастие и замръчканото прозорче с изглед към Европа. Появява се смислово поле, чиито силови линии придават на руския ум привичната поза. В това положение той е принуден да живее…

Исках да допълня нещо, но Енлил Маратович вдигна ръка, сякаш да ми затвори устата. А после удари по струните на черната балалайка, като издаде рязък звук, който отекна като болезнен спазъм в корема ми.

— Онова, което изглежда подло-безсмислено руско страдание, всъщност е създаденият с усилията на безброй поколения Щит на родината, който не позволява на руския ум да разбере, че човешкият живот сам по себе си е страдание, напълно лишено от смисъл. Нека това озарение да е съдба за някои източни принцове, уморени от разходките си из дворцовите градини. А на нас, Рама, са ни нужни справедлив съд и честни избори. И постепенно и бавно те ще се появят. Но изкривено, позорно и мътно. Така че цялата креативна класа дълги години ще повръща карамеленото капучино от „Старбъкс“. И колкото повече поколения успеят да остареят и умрат в тази борба, толкова по-добре за тях. Руският човек просто не разбира колко е щастлив зад тази невидима броня. Гордей се, Рама, че си руснак. Руски вампир…

— Скучно е да се живее в този мрак — прошепнах аз. — И страшно.

— Ние сме избрани, Рама — откликна Енлил Маратович. — С голямата власт идва и голямата печал… На хората им е по-лесно. Единственото им задължение е да умрат навреме. Към тях няма други изисквания…

Енлил Маратович сведе поглед и засвири „Грее луната“[15].

Той свиреше много изкусно, поразително — така че аз се заслушах. И за миг ми се стори, че виждам нощното небе, редките облаци над Палех и сияещия между тях жълт яйчен месец, който дори не крие, че светлината му е лъжовна и е само отражение на истинския свят, скрит за хората от нощта. Нощта, в която им се е паднало да живеят.

— Кажете ми, Енлил Маратович, какво разбрахте за Самарцев? — попитах аз.

— Ами той пише детски стихчета — отвърна Енлил Маратович. — На интернет диалект. А после ги качва в сайтовете за подрастващи. „Зверовете спят и само таралежчето продължава своя вихрен купон.“

Той върна балалайката на мястото й и погледна часовника си, сложен хронометър, показващ движението на светилата.

— Знаеш ли нещо за Озирис?

— Не — казах аз. — А какво трябва да знам?

— Умря.

Изтръпнах.

— Жалко за стареца.

— Всички ще отидем там — въздъхна Енлил Маратович. — Едни по-рано, други по-късно. А ти съвсем скоро. Засега по служба. За тебе ще бъде свръхотговорно потапяне. За първи път ще съпровождаш вампир. Това не ти е да се гавриш с халдеите.

Кимнах.

— Ще те наблюдаваме в реално време. Аз, Мардук и Ваал. Стартираш от моя хамлет.

Отново кимнах. Добре че не беше от Хартланд.

— Преди сеанса ще получиш вампонавигатора със спецсредството. Сред нас има напрежение, на Озирис са му дали само едно свинче. Но повече не му и трябват. Той на практика е светец.

— А какво е това спецсредство? Как да го използвам?

— Инструкцията е във вампонавигатора. Няма да има проблеми.

— А защо свинче?

Енлил Маратович ме погледна недоволно.

— Озирис ще ти разкаже всичко, Рама.

— Нали е умрял?

— За това се говори само в лимбо. И само с мъртвец.

[1] Висшето училище по икономика (Высшая школа экономики) е сред водещите университети в Русия. Създадено в началото на 90-те години от видни руски икономисти, то се превръща в мозъчен тръст на пряко подчинение на руското правителство. — Б.пр. ↑

[2] Кръгът (кооператив) „Озеро“ — затворен комплекс от вили край езеро до Санкт Петербург, създаден от Владимир Путин и негови приятели през 1996 г. След избора на Путин за президент на Русия кръгът „Озеро“ става източник на кадри за неговата администрация. Думата „озеро“ се е превърнала в синоним на издигане във властта. — Б.пр. ↑

[3] Руска компания за създаване и разпространение на компютърни игри и мултимедийни продукти. — Б.пр. ↑

[4] ГАИ — Държавна автомобилна инспекция, аналог на българското КАТ. — Б.пр. ↑

[5] Алфред Кох — руски политик, заместник-председател в правителството на Руската федерация по времето на Борис Елцин, директор на медийни компании, писател, критик на политиката на Путин. — Б.р. ↑

[6] Анатолий Чубайс — руски политик и бизнесмен, заемал ключови позиции в правителството на Руската федерация и смятан за главния идеолог на приватизацията по времето на Борис Елцин. В момента — генерален директор на Руската държавна нанотехнологична корпорация. — Б.пр. ↑

[7] ГУЛАГ (Главно управление на лагерите) — репресивна структура в СССР, създадена по времето на Йосиф Сталин. — Б.пр. ↑

[8] Тригер (от областта на електрониката) — логическа схема с две устойчиви състояния, която преминава от едното в другото под въздействието на външна сила. — Б.пр. ↑

[9] „Алфа-самец“ — в съвременния социум човек, който реализира лидерските си качества, постига успех, стреми се към властта и често сменя сексуалните си партньори. Алфа-самецът може да вземе самката на бета-самеца, т.е. на подчинения, така както му взема храната. Самката предпочита по-добре котиращия се самец. — Б.пр. ↑

[10] Игра на думи: от нем. Eunuch („евнух“) и neu („нов“). — Б.р. ↑

[11] Палех — селище, където се изработват художествени предмети, украсени с миниатюри в староруски стил, рисувани с темперни бои върху черен фон и покрити с плътен лак — т.нар. палехска лакова миниатюра. — Б.р. ↑

[12] Дмитрий Налбандян (1906–1993) — съветски художник, портретист. Рисувал е портрети на почти всички висши съветски лидери, сред които Сталин, Хрушчов и Брежнев, поради което е известен с прозвището „първата четка на Политбюро“. — Б.пр. ↑

[13] Саблезъби путки. — Б.а. ↑

[14] Корусант — планета от филма „Междузвездни войни“, известна още като Имперския център, или Кралицата на центъра, и призната за политически най-важната планета в Галактиката през по-голямата част от галактическата история. — Б.пр. ↑

[15] Руска народна песен. — Б.пр. ↑

ВЕЛИКИЯТ ВАМПИР

Стаята на Озирис беше запусната и полутъмна поради плътните спуснати щори. Никой от познатите ми вампири, а и от хората, не живееше в овехтялата комуналка.

В действителност това беше собственият му дом, който с помощта на най-добрите историци и декоратори беше превърнат в копие на типично жилище от средата на миналия век, тук-там облагородено с евроремонт.

Това беше своеобразно естетическо предизвикателство към режима. Озирис бе толстоист и се славеше със скандални опрощаващи практики. Отказваше да приема баблос и пиеше от червената течност на живеещите при него гастарбайтери. Вървяха слухове, че боледувал от хепатит C, с който се заразил чрез кръвта, но дали това беше истина, или не, никой не знаеше. Подозирах, че тези слухове се разпространяваха от вампирската върхушка, за да няма Озирис последователи.

Един от бившите му гастарбайтери, кишиневският професор по теология Григорий, сега работеше при мен като шофьор.

Езикът на Озирис вече се беше преселил в приемника, който малко по малко влизаше в крак и се готвеше за обучение. С една дума, повтаряше неотдавнашната моя съдба. В строго научен смисъл от вампира Озирис беше останало само мъртвото му човешко тяло, замразено и очакващо кремация.

Но в лимбо всичко си беше както преди.

Намерих Озирис в стаята му, на неговото любимо място — в дълбоката ниша за спалнята, която много наподобяваше тази в дома на Дракула. Той лежеше върху матрак, покрит с ватирано одеяло. Главата му, както винаги, приличаше на лошо избръснат кактус. Даже позата му беше като предишната — лежеше на една страна, неудобно сложил крак връз крак, както правят йогите, които се стараят да използват всяка минута за тренировки.

— Сядай… — подкани ме той и ми показа стоящото до него кресло.

Спомних си как при първата ми визита внимателно огледах пода под креслото, страхувайки се от измама. Сега повторих абсолютно същата процедура. Както и очаквах, Озирис се засмя.

— Малко съм объркан — признах си, сядайки, аз. — Едно е да съпровождаш халдеи, а друго… В сравнение с вас аз съм новичък за лимбо. Не знам с какво бих могъл да бъда полезен. И мога ли въобще…

— Можеш — каза Озирис. — Не се съмнявай. Но първо няколко думи. Виновен съм пред теб, Рама.

— Виновен? — изумих се аз. — За какво?

— Когато се запознахме, никой не те приемаше на сериозно. Всички мислеха, че ще те пуснат за… Как да го кажа, за мистериални резервни части. Затова никой не се отнасяше сериозно към образованието ти. Включително и аз. И когато дойде при мен с глупавите си въпроси за Бог и за смисъла на живота, аз ти отговарях формално и безсърдечно.

— Нищо подобно — възразих аз разгорещено. — Вие много ми помогнахте.

Озирис ме спря с жест.

— Не бях честен с теб. Не исках да развивам твоя ум, а да икономисам собственото си време. За щастие, грешката може да се поправи. Все още мога да отговоря на твоите въпроси. Днес е последната възможност да го направя. Ще ти покажа нещо преди началото на разходката ни. Готов ли си?

Преглътнах и кимнах. Всичко беше почти като наяве.

— Да тръгваме.

Пред леглото на Озирис стоеше малка масичка с прерязани по средата крачета. (Вероятно преди на нея се е обядвало.) Беше затрупана с технически и битови вехтории от съветско и досъветско време, толкова любопитни и рядко срещани, че можеха да се дадат на някой музей. Под вехториите стърчаха краищата на мушама, също древна, почти довоенна, с избелели виолетови цветове.

Озирис хвана с два пръста края на мушамата и силно я дръпна.

Очаквах какво ли не. Например, че мушамата ще се освободи по някакъв начин от вехториите. Но не и това, което се случи.

Оказа се, че мушамата и подът, върху който беше креслото ми, са едно и също. Сякаш за секунда се озовахме в картина на Ешер, където оптичните ефекти се превръщат в реалност. И тази секунда беше достатъчна, за да разруши света. Подът изчезна и аз разбрах, че падам в пустотата. А сетне падането спря. Бях замразен като муха в кубче лед.

Аз обаче не се уплаших.

Всъщност целият вампирски живот е история на пропаданията. Вече бях свикнал да ме низвергват в различни пропасти, като при това едва се сдържах да не се прозея. За нас рухването в бездната е така естествено, както за московския чиновник да отиде до офиса си с метрото. С възрастта започваш да проумяваш, че няма особена разлика между отделните пътешествия — всички социални преференции, с които се утешава съзнанието, приковано към тялото, се свеждат до избора на място за торбата с нечистотии… Но няма да се отвличам с очевидното.

Бях се смразил в пустотата заедно с креслото. Срещу мен висеше матракът със замръзналия Озирис. Той се държеше за нещо като дръжка от куфар, която се намираше отстрани на матрака. Пръстите на другата му ръка все още държаха крайчето на мушамата. Масата и разсипаният на пода боклук обаче не се виждаха.

Беше изчезнал не само подът. Беше изчезнала цялата стая.

Намирахме се в широка шахта със сиво-жълти стени, но те бяха твърде далеч и не можах да разгледам подробностите. А и самата шахта би могло да се окаже просто оптичен ефект в мъглата, която ни обкръжаваше.

А после усетих нещо невъобразимо.

Забелязах центъра на тежестта на Вселената. Онази точка, падането към която започна от фокуса на Озирис.

Трудно е да се опише точно как я почувствах. Приличаше на начина, по който прилепът възприема физическия свят, когато множество размазани, мимолетни и противоречиви ехо версии на реалността се наслагват една върху друга, създавайки еднозначна картина в точката на пресичането си.

Но тук всичко беше обратно. Еднозначността бе затворена именно в точката, където сякаш цялата реалност се събираше в широки спирали. А останалото, включително аз и Озирис, представляваше мимолетни и противоречиви версии на битието, които нищо не значеха и бяха възникнали в един незначителен миг.

Първо разбрах, че съм размазан по множеството траектории, които започваха и свършваха в този център на всичко. Моето „битие“ означаваше, че аз постоянно извършвам огромно количество скоростни пътешествия, в резултат на които възниквам. Затова можех да съществувам само във времето. С други думи, нямаше нито един конкретен момент, в който аз действително съществувах. Появявах се като спомен за отрязък от време, което вече е свършило.

А после разбрах нещо ужасно, най-ужасното.

Този спомен не беше мой. Обратно, аз самият бях този спомен. Просто счетоводен отчет, който през цялото време прочистваха и подправяха. А мен ме нямаше. Никой не четеше отчета, а и нямаше намерение. Той никъде не съществуваше като цяло. Но във всеки момент, при запитване от външния свят, от него можеше да се получи извлечение.

И това е.

Нито един от съставящите ме процеси не беше мой. Нито един от тях не ми беше нужен.

Прекратяването на някой от тях не значеше нищо за мен. Но всички те се съединяваха в мен. Бяха необходими сами на себе си и се страхуваха от смъртта, макар че тя се случваше постоянно, секунда след секунда, докато прочистваха и подправяха отчета. Беше непостижимо. Не защото не можеше да се разбере, а защото нямаше кой да го разбере.

Никога не съм бил самият себе си. Даже не знаех кой прожектира този филм и на кого. И целият ми живот премина в епицентъра на тази грандиозна лъжа. Още от първата минута.

Но лъжа за кого?

Изведнъж разбрах, че този въпрос е неизмерим, безграничен, че той е онази пропаст, където падаме по безкрайната спирала и където се сгромолясваме през целия си живот. Въпросът бе и началото, и краят. Всичко беше опит за отговор.

Но кой отговаряше?

Стори ми се, че точно сега ще разбера нещо изключително важно, най-важното, но вместо това осъзнах, че това е същият въпрос, но уловен в друга фаза.

Ала кой го задаваше?

И на кого?

Отдръпнах се от открилия ми се водовъртеж, от главозамайващата безкрайност, догонваща сама себе си, и се засмях. Защото нищо друго не трябваше да правя. И защото наистина беше смешно.

И моят смях откъсна спрялата секунда от спирачките.

Чух звън на счупено стъкло и разбрах, че всъщност не падаме никъде. Както по-рано седяхме в стаята на Озирис. Даже не бяхме мръднали от местата си. По пода се търкаляха някакви железца от вехториите, захвърлени на земята задно с мушамата. Счупи се шишето на стара газена лампа с две огледала, с която Озирис някога ми обясняваше работата на ум „Б“.

— Какво беше това? — попитах.

— Ти току-що видя Великия вампир — отговори Озирис.

— Водовъртеж? Чудовищен безкраен водовъртеж?

— Може и така да се каже. Но ако се вгледаш внимателно, ще видиш, че центърът му е абсолютно статичен.

— Не успях — казах аз. — А защо хората не виждат това?

— Виждат. Просто филтрират.

— В какъв смисъл?

— В прекия. Човекът прилича на телевизор, където всички програми са маркирани като „live“, но вървят на запис. След кратко задържане. Феномените го осъзнават по-късно. Седящите в монтажа имат достатъчно време да изрежат каквото си искат. И да вмъкнат каквото си поискат.

— А кой седи до човека в монтажа?

— Ние — усмихна се Озирис. — Кой друг?

— Но как нещо може да се изреже по време на монтажа, ако няма нищо?

— Веднага си проличава, Рама, че никога не си работил в средствата за масова информация.

— А защо го крият от хората? — попитах аз. — Ако можеше да виждат всичко сами, нямаше да имат нито един въпрос.

— Именно затова е и скрито — обясни Озирис. — За да има въпроси. Да са много. И човекът постоянно да произвежда от тях агрегат „М5“. Истината е скрита не само от хората, Рама. Тя е скрита и от вампирите. Даже от повечето undead. Някога, отдавна, undead са били ученици на Великия вампир. Потъвали са в тайнствените му глъбини в търсене на мъдрост и са изплували оттам с ужас и благоговение. А после ги превръщали в задгробни мошеници, помагащи на господарите на баблоса да контролират халдеите.

— А защо мошеници?

— Скоро ще разбереш — въздъхна Озирис.

— А животните? — попитах аз. — Те виждат ли всичко това?

— Нито едно животно никога не е губило връзката си с Бога. Всяко животно е Бог. Само човекът не може да каже за себе си същото. Човекът — това е ум „Б“. Абсолют, скрит зад язовирна стена от думи. И тази електроцентрала стои във всяка човешка глава. И е много интересно организирана, Рама. Даже когато хората се досещат, че са просто батерийки на матрица, единственото, което могат да сторят с тази мисъл, е да я натикат в себе си под формата на блокбастър… — И Озирис тихичко се засмя.

— Но това е жестоко — възразих аз. — Да скрият главното от човека…

— Не е чак толкова жестоко, колкото ти се струва — отвърна Озирис. — Хората се убеждават едни други, че са щастливи. Някои даже вярват в това. Знаеш ли, на дъното на океана живеят страшни слепи риби, които никой никога не е виждал и които сами не се виждат. Ние сме точно такива. Единственото лице на Великия вампир, обърнато към нас, е направено от думи.

— Да, разбрах. Но защо тогава аз успях да го видя?

— Не го видя ти. Видях го аз, докато бях мъртъв. Ти само присъства. Ти, така да се каже, просто си свидетел на неизбежното, ха-ха.

Озирис не ме учуди със своята информираност. Но мрачното напомняне за какво седя в тази стая ми подейства отрезвяващо.

— Благодаря — казах аз. — Много поучителен опит. Не разбирам защо ви трябва придружител. Особено такъв като мене. Не можете ли сам?

— Сам? Как така сам?

Спомних си току-що преживяното и въздъхнах.

— Ами да… Искам да кажа, че вие сам можете да съпроводите когото си пожелаете.

— Не е така — отговори Озирис. — Сега съм сянка. И се нуждая от помощ като всички останали.

— От каква помощ?

— Да вървим — прикани ме Озирис. — Ще ти разкажа по пътя.

Станахме. Забелязах, че Озирис някак си странно е облечен.

Приличаше на възрастен ретроплейбой. Беше с тесни джинси и с дълъг бял плетен пуловер с голяма качулка. Стори ми се, че преди беше облечен другояче.

— Как бяхте облечен, когато дойдох? — попитах аз.

— Не си ли спомняш?

Аз поклатих глава отрицателно.

— Значи, никак не съм бил облечен. Въпросът няма смисъл. Онова, което виждаш в лимбо, е само ехо от твоето любопитство. Както казват прилепите, отражение на твоя вик в локатора. Ако не е зададен въпросът, тогава откъде ще се вземе отговорът? Това не сте ли го учили?

— Да… учихме го — промърморих аз. — Сигурно така е и в живота?

— Не съвсем — отговори Озирис. — В живота винаги се натъкваме на отговори на зададени от някого другиго въпроси. Животът е колективно мероприятие. А в лимбо сме сами… По-точно ти си сам.

— Но тук аз изобщо не съм сам — откликнах аз. — Тук просто няма никого. Никого и нищо.

— Точно така — каза Озирис и пое към вратата. — Но това не е повод да се отпускаш…

— По правило аз трябва да отварям вратата — уточних аз. — Какво има там?

— Гробище на вампири — отвърна той и намигна. — Готов ли си?

Аз кимнах, макар да не бях уверен в това.

Озирис дръпна вратата към себе си.

Духна ни вятър и ние се озовахме в мъглата, през която преди малко падахме. През нея прозираха стените на нещо като огромна шахта. Озирис тръгна напред и аз трябваше да ускоря крачка след него.

Мъглата стана толкова гъста, че вече не виждах къде се намираме. Впрочем нямах време да гледам встрани, понеже през цялото време следвах Озирис. Само да изостанех на няколко крачки, и го губех от погледа си. А ако го приближех, рискувах да връхлетя върху него.

Вървяхме дълго, може би четвърт час или повече. Ставаше все по-светло, сякаш някъде в далечината през мъглата пробиваше слънце. Но къде беше то, не можех да кажа — мъглата бе все така гъста, даже не виждах къде стъпвам. После краката ми зашляпаха в невидими локви и ми стана още по-трудно да следвам Озирис. Той вървеше все по-бързо и по-бързо и на практика се наложи да тичам слепешката.

— Може ли малко по-бавно? — помолих аз.

— Не — отвърна Озирис. — Напротив, трябва по-бързо.

— Не мога.

— Подвий си краката.

Изведнъж разбрах, че вече не чувам стъпки, а виждам пред себе си само глава и рамене, които сякаш плуват напред. Подвих си краката и се оказа, че не е било необходимо да крача по земята. Сега плувах в позата на ембрион. Не разбирах на какво се опира тялото ми, докато не усетих под себе си пейка. Спуснах краката си и те докоснаха дъските на под. Подът беше толкова видим, че можех да различавам детайлите.

Беше дъно на лодка. Тъмносива и вехта. Озирис седеше през две пейки и гледаше напред. На дъното на лодката забелязах две олющени весла.

— Накъде плаваме? — попитах аз. — Няма ли да гребем?

— Тук е безполезно да гребем — обясни Озирис. — Само ако решиш да се стоплиш.

— Колко време ще плаваме?

— Докато кармата не излезе.

— А това дълго ли е?

— Надявам се да не е. Гледай наоколо…

Сега около лодката се виждаше голям кръг вода. По-нататък се стелеше мъгла. Сякаш плувахме в центъра на лъча на огромен сценичен прожектор.

— Колко свинчета ти дадоха? — попита Озирис.

— Едно — казах аз.

Озирис се обърна към мен и аз забелязах на лицето му изумление.

— Шегуваш ли се?

— Не. Казаха, че сте водили живот на светец. Затова не ви било нужно нито едно.

— Да бе — отвърна Озирис. — Какво ли знаят за мен? Свят живот… Негодници, а? Даже тук те обират. Всичко за себе си, всичко…

Гласът на Озирис звучеше толкова жално, че аз се изплаших.

— Проблем ли има?

Озирис кимна.

— Едно свинче — това е нереално. Да имаше поне две-три…

— А какви са тези свинчета? — попитах аз. — Никой не ми обясни.

— Нищо чудно. За това говорят само в лимбо. Когато младият гмуркач съпровожда стария. Смята се, че само така може да се запази тайната от халдеите.

— Телетъбисите знаеха още в началото. Разпитваха Ул за тия неща.

— Да, всички знаят — усмихна се Озирис. — Освен самите гмуркачи. Такива са ни традициите…

— Ако искате да имате полза от мен, сега му е времето да ми обясните.

— Така е — потвърди Озирис, вглеждайки се в мъглата. — Кажи ми, според теб защо е възможен „Златният парашут“?

Свих рамене.

— През цялото си обучение задавах този въпрос — каза Озирис. — А никой от моите ученици не ме попита дори веднъж. Накъде върви светът… По мое време младите вампири непрекъснато се интересуваха. Какво става със задгробната справедливост? Кои сме ние, за да спасяваме грешниците от наказание? Нима висшите световни сили позволяват подобни неща?

— И аз исках да попитам за това — промълвих аз. — Но се стеснявах. В света съществуват странни неща. Нали казват: както долу, така и горе… Вероятно може да се купи пропуск за висшите светове.

— От кого?

— От висшите сили.

— Висши сили, низши сили — това са различни аспекти на Великия вампир, Рама. Ние — и вампирите, и хората, и всички останали — съществуваме в един и същ божествен ум. Ние просто сме неговите мисли.

— Аха — кимнах аз.

— Всяка мисъл има своя съдба. Ако мисълта е била лоша, е завършвала лошо. Ако е била хубава, хубаво е завършвала. А ако е била много хубава, то Великият вампир може да си я припомня и след като е свършила. Отново и отново. Разбра ли?

— Да — отвърнах аз.

— Но мислите — продължи Озирис, — които се обръщат към мен, сами по себе си не са добри или лоши. Те се превръщат в такива само когато се сравняват една с друга. И вампирите се научиха да щамповат… как да го кажа… такива мисли, които дразнят Великия вампир. Така го дразнят, че когато се окажем близо до него, му се струваме хубави мисли. В резултат на това той забравя за нас и ние тихичко преминаваме в неговото блажено подсъзнание. След това той си спомня за нас като за нещо сравнително приемливо. И ние отново се раждаме, за да станем вампири.

— Тоест ние лъжем Великия вампир?

— Кои „ние“? Току-що сам видя всичко. Невъзможно е Великият вампир да бъде излъган — освен него няма никого другиго. Ако нещо се случва, то е единствено защото той сам го иска…

Изведнъж от водата, зад гърба на Озирис, се появи нещо тъмно. Беше шия, която приличаше на колона, завършваща с почти човешка глава с яростни очи, като две черни точки. Тя отвори устата си, сякаш нарисувана с червило, и започна да се извръща към нас.

Не успях да предупредя Озирис, но той явно бе забелязал уплахата в очите ми. Бързо се обърна, грабна веслото от дъното на лодката и замахна. А по-нататък се случи нещо странно.

Шията се издигна от водата далеч от нас. Беше огромна, дълга няколко метра. А веслото в ръката на Озирис бе късичко. Шията нито се удължаваше, нито се разширяваше. Независимо от това Озирис по някакъв начин успя да я удари с веслото и да откъсне главата й, сякаш беше топчесто плодче на репей.

Разбира се, аз също бих могъл да се справя с главата, но в арсенала ми нямаше толкова изискани трикове. При това Озирис не притежаваше вампонавигатор. Нямаше върху какво да го сложи.

— Как го направи? — въздъхнах аз.

— Постига се с много упражнения. Докъде бяхме стигнали?

— До това, че всичко става по волята на Великия вампир.

— Да — каза Озирис. — Но какво значи по неговата воля? Даже в човешкия ум съществуват борещи се една с друга мисли. Този ум в началото е на ничия страна. Той гледа коя от мислите е по-силна и по-красива и цялата реалност се накланя на нейна страна. В божествения ум действат прости и ясни закони, които са ни известни. Но тези закони могат да се използват по най-хитрия начин…

Озирис се изправи в лодката и отново замахна с веслото. Видях още една шия, която изчезваше далеч във водата зад нас. Беше като първата, но с повече разклонения и завършваше със същата отвратителна глава. За част от секундата мярнах черно-червеното дърво, с което Озирис успя да удари по всички глави едновременно.

— Великият вампир никому не мъсти, никого не наказва. В действителност няма никакви демони на възмездието, просто има антитела, които поддържат хигиената на Единния ум[1]. Но за нас е по-лесно да ги наричаме силите на тъмнината, за които грешното съзнание е нещо като храна.

Озирис още веднъж размаха веслото. Нещо огромно се пльосна във водата зад гърба ми. Но този път даже не се обърнах.

— И така — продължи Озирис, — вампирите са сключили договор със силите на тъмнината. Не е чудно, понеже в известен смисъл ние сме от тях. Същността на договора е в това, че духовете на възмездието не възпрепятстват носителите на магическия червей да се прераждат при благоприятни условия. А в замяна на това вампирите им плащат данък. Единствената валута, която те приемат.

— Жертви ли им принасяме? — попитах аз.

— Не е точно така — каза Озирис. — Ние никого не убиваме сами. Ние… Ние, така да го кажем, култивираме определена форма за ядене. Обитателите на тъмния ад най-много обичат да разкъсват на части изнеженото и изтънчено съзнание на богатите грешници. Те умеят да превръщат тази процедура в безкрайна, като обновяват процеса, докато не им доскучае. А ние създаваме тези богати грешници. Ние им помагаме да забогатяват, за да ги поднесем като дар на силите на ада. Кандидатите се избират в ранна възраст — от онези, които имат склонност към хедонизъм. Превръщаме живота им в приказка, от един успех към друг, и често те не разбират откъде им е паднало щастието. По пътя към успеха те смазват много чужди съдби и кармата им е страшна.

— А ако те просто са получили наследство?

— Няма никаква разлика. Парите — това е алхимизираното човешко страдание. Ако го притежаваш в голямо количество, значи цял живот ще седиш върху огромната планина на човешката болка. По-добре да си свиня, отгледана за папуаско пиршество…

— Разбрах. А кои са тези светски свинчета? Виждал ли съм ги?

— Много пъти, Рама — отговори Озирис. — Те купиха от нас „Златния парашут“.

Вампирската логика при този отговор беше безупречно проста.

— А какво ги превръща в светски свинчета? — попитах аз. — Греховете? Размерът на личното богатство?

— Не. Те просто купуват от нас „Златния парашут“.

Най-после ми стана ясно. В главата ми сякаш щракна лампичка, която освети всичко.

— Светското свинче — продължи обяснението си Озирис, — това е специално опакованият грешен ум. „Златният парашут“ не е просто фалшив филм за заблуда на роднините. Това е особена задгробна обвивка. Да продължавам ли?

— Не, няма нужда.

Всички загадки изчезнаха и се подредиха в ясна и строга картина на реалността. И както често се случваше с мен, изпитах досада, че не можах да стигна до тези изводи сам. Всичко бе очевидно. Прозрачно от самото начало…

— Ние не сме вергилии, Рама — отбеляза тъжно Озирис. — Ние…

— Мошеници — допълних мрачно. — Правилно се изразихте. Мошеници.

— Я вземи веслото…

Изведнъж видях, че недалеч от нас плува още една лодка. В нея седяха две хубавички голи момичета и ни гледаха. Когато забелязаха, че ги наблюдавам, те ми махнаха с ръка.

Момичетата бяха очарователни. На възраст не повече от двайсет години. По лицата им се четеше леко смущение от факта, че са съблечени, но те го криеха зад показно дръзко предизвикателство, преувеличено жестикулиране и смях.

— Сега ти пробвай — глухо каза Озирис. — Може да прихванеш от мен този навик.

— Но защо да ги… — прошепнах аз — такива котета?

Озирис недоверчиво поклати глава.

— Как защо? Не си ли гледал „Соларис“[2]? Бий ги, докато не са те разкъсали.

Не бях гледал „Соларис“ и не бях го чел. За мен бяха неразбираеми всички тези културни изхвърляния от шейсетте години. Съдейки по контекста, това явно бе някаква ужасия, маскирана с невинни маргаритки. Озирис може би беше прав. Забелязах, че лодката на момичетата по неизвестни причини се приближава към нашата, макар че те не гребяха, а се прикриваха и се кикотеха. Беше странно.

— Как да удрям? — попитах.

— Не мога да ти обясня — отговори Озирис. — Пробвай.

Вдигнах веслото. И десет пъти по-дълго да беше, пак нямаше да достигна най-близката лодка. Но Озирис току-що бе направил пред очите ми този фокус. Значи, беше възможно. Предположих, че трябва да ударя там, където виждах лодката, така че веслото и лодката да са на правата на моето възприятие. Опитах се, но едва не паднах във водата. Момичетата весело ме освиркаха.

— Не пресмятай — нареди Озирис. — Просто бий.

Най-накрая разбрах какво има предвид. Нямаше нужда да решавам никаква геометрична задача. Просто трябваше да ги потопя. Замахнах с веслото и ударих лодката. Изобщо не мислех за това, че веслото е късо и че нищо няма да се получи дори и по някакво чудо да я достигна — просто ударих, и толкова.

Писъкът на момичетата ми проглуши ушите, но за щастие, не беше за дълго. Лодката потегли към дъното.

— Какъв си такъв Хамлет! — каза Озирис недоволно. — Да бъдеш или да не бъдеш. Не ги жали. Те никога не ни съжаляват…

Той, разбира се, беше прав. Независимо от това какво точно имаше предвид.

В следващия час към нас се опитаха да се приближат още няколко лодки с приветливи гражданки. Но аз вече бях отработил трансценденталния удар с веслото. А после се появи розова лодка с плоско дъно, пълна с неприлични момчета с пръти в ръце. Зачервеният Озирис лично я направи на пух и прах.

— Как забравих — промърмори той.

— За кое?

— Чистих, чистих, ама не мога всичко да помня…

Озирис сложи ръка на челото си като козирка и напрегнато впери поглед в мъглата.

— Готви се. Започва вампокармата.

Видях хора, които плуваха към нашата лодка.

Бяха много. И изглеждаха страшно. Не защото по тях имаше рани, кръв и други спецефекти, с които в киното гримират масовка от зомбита. Обратно. Лицата им — и мъжките, и женските, изглеждаха много добре. При това издържани в един и същ стил. Върху всяко лице за основа имаше бяла глина, а върху нея с щрихи и чертички бе нарисувано най-обикновено анимационно лице — щастливо, наивно и непоносимо младо. За възрастта на приближаващите се плуващи можеше да се съди само по някои случайни детайли сбръчкана кожа на шията или старчески петна.

После чух нещо, подобно на плач. Мнозина от тях виеха, но без сълзи, само гърлено. И плуваха някак странно…

Разбрах какъв е проблемът. Те се стараеха водата да не попадне върху лицата им, за да не измие грима. Но да се избегне това, бе практически невъзможно. Всеки път, когато вълната обливаше някое младо лице, измиваше част от него и оголваше бръчките. Плувецът издаваше стон, изпълнен с болка. После изчезваше под водата.

— Какво да ги правя, когато доплуват до нас? — попитах аз.

— Няма да доплуват — отговори Озирис.

Така и стана. Независимо че плувците бяха много, те потъваха, преди да стигнат до нас. Даже най-бързите и най-решителните изчезваха под водата на няколко метра от лодката.

Това продължи твърде дълго. Бях започнал да забелязвам, че маските са различни, като разликата се състоеше в израза на нарисуваните лица. Бяха замислени, мечтателни, весели. Но всички еднакво потъваха.

— Кои са тези? — попитах аз.

— Жертви на ум „Б“ — отвърна Озирис. — Тъй като сме вампири, те плуват към нас като към своя източник. Ние ги накарахме да си сложат маски. А сега те искат да разберат защо. Това е древна мистерия, Рама.

— Значи, сме виновни пред тях?

— Разбира се — потвърди Озирис. — Затова са ни нужни свинчета.

— Но нали те не могат да доплуват?!

— Отдавна съм престанал да пия баблос. Нормалният вампир на третото свинче би отпътувал… Сега ще има surge[3]. А след това спад…

Озирис явно знаеше в каква последователност се случват събитията. Всичко стана както той каза: отначало белите лица наоколо бяха толкова много, че водната повърхност не се виждаше, сякаш пред нас се бе ширнало обрасло със зеле поле. Но главите потъваха, без да докоснат лодката ни. Появяваха се все по-рядко и по-рядко и накрая остана само чиста вода.

— Какво предстои? — попитах аз.

— Червен грях — отвърна Озирис. — Mea culpa[4]. Но то става бързо.

Чух жужене. Отначало си помислих, че насреща ни идва моторна лодка. Но от мъглата излетя огромен комар, набъбнал от тъмна кръв. Когато се приближи, видях, че това е лицето на моя шофьор Григорий — синьо и недоволно, със затворени очи. Той започна да кръжи около нашата лодка, ту отдалечавайки се, ту приближавайки.

— Хайде — подкани ме Озирис, — какво чакаш…

Ударих комара с веслото и той се пръсна, като се превърна в червен облак. Едва след това съобразих, че между нас имаше не по-малко от двайсет метра.

Настъпи тишина. Наоколо нямаше нито лодки, нито глави, нито летящи професори по теология. Струваше ми се, че плаваме по реката през утринна мъгла.

— Научи се — каза Озирис. — Браво.

— Кажете ми, защо пихте от червената течност на Григорий? — попитах аз.

— Най-накрая ме докопа — въздъхна Озирис. — Дълго ми досаждаше. Може би искате моята кръв? Не се стеснявайте, само кажете… Отначало си помислих, че е латентен педераст. Исках да го уволня. Но реших да го ухапя, за да не го обидя. Работата се оказа друга.

— Каква?

— Разбираш ли, Гриша е много добър човек. Чист. Добър. Но не е съвсем нормален. В името на семейството и децата си решил да даде цялата си червена течност. Но как да го направи? Има златно сърце, ама истинска професия няма. Не може да си намери работа. А трябва да си храни децата. И намерил изход. Вие, казва, нали сте вампир? Смучете моята кръв и ми давайте пари, за да храня семейството си. Беше ми неловко да откажа поради интелигентността ми. Такъв натиск ми оказа — молдованин!

— Знам. Убеждавам се всеки ден.

— Казвам му — продължи Озирис, — как така, Гриша? Та това е blood libel! Ние с тебе под един покрив живеем. Как е възможно да си помислиш такова нещо… Искаш ли да ти дам пари? А той се опъна. На мене, казва, милостиня не ми е нужна, работа ми е нужна. И наложи се… Разбира се, противно ми беше. Добре че го взе за шофьор.

— Ама вие какво, наистина ли не сте пили червена течност?

— Наистина — отвърна Озирис. — Но тръгнаха слухове.

— Защо?

— Ако ти сериозно се занимаваш с духовна практика, най-добре е другите да не знаят. Тогава ще те безпокоят по-малко. Така е по-удобно… Докато не изплува някакъв си Григорий… — И Озирис отново въздъхна тежко. Явно споменът не беше приятен.

— А защо у вас живееха гастарбайтери? И самият Григорий?

— Отчасти за маскировка — обясни Озирис. — Всички да мислят, че пия червена течност. А отчасти… Бяха необходими за моята практика.

— Каква?

— Аз съм ученик на Дракула. И цял живот съм вървял по пътя, начертан от него.

Той нави ръкава на своята фланела и аз видях над лакътя му позната татуировка — червено сърце с черна звезда по средата.

— И вие ли? — попитах изумен.

Озирис кимна.

— Дракула е оставил след себе си различни учения. Едно от тях, най-странното и най-революционното, е как да станем щастливи с помощта на самия корен на човешкото страдание — ум „Б“.

— А нима това е възможно?

— Теоретически е невъзможно. Но Дракула е намерил изход. Нарекъл е този метод „позитивен вампиризъм“.

— Какво е това?

Озирис се загледа в мъглата, натам, накъдето течението бавно отнасяше нашата лодка.

— Това е толкова просто, Рама, че ти, страхувам се, няма да го разбереш. Ти си дете на нашето време. Може би ще решиш, че съм полудял.

— Все пак опитайте — настоях аз.

— Добре. Както знаеш, проблемите на човека са свързани с това, че той постоянно иска да е щастлив, без да разбира, че у него няма никакъв субект, никакъв Аз, който може да бъде ощастливен. Както е казал Дракула, това е като компас, който се старае да покаже сам себе си и се върти като витло.

— Помня.

— Обаче този проблем се решава, като вместо да правиш себе си щастлив, се опиташ другите да направиш щастливи. Без да си задаваш въпроса дали у другия има някакъв Аз, който ще е щастлив. Това е възможно, понеже другият винаги ще остане за тебе външен обект. Променя се само твоето отношение към него. Но компасът знае накъде да сочи. Разбираш ли?

— Да допуснем — отговорих аз.

— Нататък е просто. Ти се отъждествяваш не със себе си, а с него. За вампира е лесно — достатъчно е едно ухапване. И разбираш, че на другия му е по-зле, отколкото на тебе. Всичко лошо в твоя живот го има й в неговия. Обаче с хубавото не е така. И ти се стараеш поне за една минута да е щастлив. Понякога това се получава, Рама, понеже голяма част от хората се измъчват от проблеми, които ние лесно можем да разрешим.

— И после какво става?

— После ти става хубаво.

— Но защо?

— Защото се отъждествяваш не със себе си, а с него. Другият човек, какъвто и да е, е къде-къде по-дълготрайна илюзия от всички твои вътрешни фантоми. Затова и щастието ти ще продължава по-дълго.

— Но…

— Звучи грубо и неправдоподобно — прекъсна ме Озирис. — Знам. Но работи, Рама. Дракула го е нарекъл „позитивен вампиризъм“, понеже ние се храним с чуждото щастие, като го правим свое. Както знаеш, за повечето вампири това е неприемливо.

— Защо?

— Защото е път към щастието, който е встрани от баблоса и от всичко свързано с него. Почти светотатство.

— И какво излиза — че всеки човек може да стане обект на такъв вампиризъм?

— На практика да.

— А каква е технологията?

— Вече ти казах. Гледаш човека и разбираш, че той се сражава с живота със сетни сили и скоро няма да го има. Това засяга както десетгодишния, така и седемдесетгодишния. Ти му идваш на помощ и правиш така, че животът му да стане по-хубав, макар и за кратко… Това е. Представяш ли си, ако всички живееха по този начин?

Сянката на невъзможния свят за секунда застана пред взора ми, засия като печален залез и изчезна.

— Звучи красиво — казах аз. — Но не ми се вярва, че може да стане…

— Трябва да го усетиш — отвърна Озирис. — Иначе няма да го разбереш. Но има едно важно правило.

— Какво правило?

— Не бива да се отвръщаш. Да даваш заден ход. Този е добър, ще му помогна, а този е лош, нека умира. Ако помагаш само на тези, които ти харесват, ти просто ще чешеш своето его. Когато компасът ти започне да се върти като луд, ти не трябва да му обръщаш внимание. Защото не го правиш себе си. Разбираш ли?

Аз кимнах.

— В идеалния вариант трябва да помагаш на първия срещнат. Ето защо, за да са ми подръка, наех бригада молдовци, без да гледам какви са и кои са. И ги настаних в квартирата си… А за да не си помислят вампирите нещо хубаво, пуснах слух, че пия червена течност на корем… И молдовците научих да лъжат. Не можеш да си представиш, Рама, колко малко им трябва, за да са щастливи. Да изпратят пари на семейството си, да поиграят на карти. И, разбира се, телевизор. Да поговорят за политика… Толкова бях щастлив с тях…

— И Григорий ли беше в тази бригада? — попитах аз.

— Моето последно изкушение — отвърна Озирис. — Страхувах се, че няма да издържа, че ще отблъсна човека. Но издържах.

— Да… Ето че сега мене ме изкушава.

— За тебе ще е голям товар, Рама. Григорий не ми се даде лесно. Гледай да не те насади за червената течност. Той е в състояние. Молдовец. У тях в Трансилвания това е обичайно. Отначало и аз не вярвах… А после…

— Не, не — възразих аз, — нали сега е шофьор. Печели прилично. Няма нужда да търгува с червена течност, може да изпраща пари вкъщи.

— Добре… щом е така…

Замълчахме. На лицето на Озирис се изписаха умиление и тъга. Стори ми се, че ей сега ще заплаче. Реших да сменя темата, тъй като от няколко минути на езика ми се въртеше друг въпрос.

— Бях чувал, че който е видял Великия вампир, се сдобива с безсмъртие. Това истина ли е? Вече безсмъртен ли съм?

Озирис се усмихна.

— Безсмъртието означава, че в теб няма никого, никой не живее в теб. Затова и няма кой да умира. Когато говорих за това с Дракула, той си припомни Боб Дилън: „People don’t live or die, people just float…“[5]. Дали си безсмъртен, Рама, не знам. Попитай сам себе си…

[1] Понятието „единен ум“ се използва във философията, за да опише връзката между Бога, човешката психика и мистиката. — Б.пр. ↑

[2] Филм на руския режисьор Андрей Тарковски (1972), създаден по едноименния научнофантастичен роман на полския писател Станислав Лем. — Б.пр. ↑

[3] Наплив (англ.). — Б.а. ↑

[4] Мой грях (моя вина) (лат.). — Б.а. ↑

[5] „Хората не живеят и не умират, хората просто плуват по течението…“. (Англ.) — Б.а. ↑

ТАЙНИЯТ ЧЕРЕН ПЪТ

Водната повърхност беше тиха и равна. От мъглата от доста време нищо не изплуваше, само дребни боклуци — изписани листа, празни бутилки и цигарени кутии. Но и те не бяха много.

— Чисто е — казах аз. — За първи път виждам такава карма.

— През целия си живот само три пъти съм чистил — отговори Озирис. — Изцяло, направо от детството. Няма да има скелети в гардероба.

— А откъде ви е тази татуировка? Сърце и звезда?

— Направих си я при едни приятели.

— Кои приятели?

— Американски вампири. Със сходни възгледи.

— Познавах едно момиче с такава татуировка. Постоянно се интересуваше от Дракула.

— Софи? — попита Озирис.

Аз кимнах.

— Знам, знам — усмихна се Озирис. — Вие с нея да не сте сърдити?

— А, не…

— Тогава защо не се здрависа с нея?

Отначало не разбрах какво има предвид. После разбрах, но не повярвах. А сетне се обърнах и видях Софи, която седеше на кърмата. Тя изглеждаше по същия начин както при първата ни нощна визита в спалнята на Дракула. Беше облечена с черен спортен костюм. До нея лежеше букет от жълто-бели цветя. Косата й беше малко по-дълга от миналия път. И някъде беше изчезнал слънчевият й загар. Изглеждаше много бледа. Но това й отиваше.

— Здравей, приятелче — каза тя и се усмихна.

Бях зашеметен.

— Здравей… Отдавна ли си тук?

— От самото начало — отговори тя. — Озирис е приятел на семейството.

— А защо аз не те видях?

— Защото не ме очакваше. Това е лимбо, Рама.

— Можеше да ме поздравиш.

— Не исках да те отвличам. Ти си тук по работа. Така че си я върши, ако обичаш. Охранявай клиента.

Обърнах се. Тя беше права. Не биваше да се разсейвам. Но мисълта, че седи до мен, трудно излизаше от главата ми… Впрочем какво означава „седи до мен“? Къде е това до мен? Може изобщо да не я видя, затова не бива да се вълнувам. Трябва да се съсредоточа върху работата си…

На практика обаче аз нямах работа.

Паметта на Озирис вече бе пренавита. През мъглата се забелязваха високите скалисти брегове. Навлизахме в дълга планинска теснина, която приличаше на гигантска улица, издялана в скалата. В отвесните й каменни стени бяха изрязани правоъгълни вдлъбнатини, които приличаха на прозорчета. Ако погледът ти се спреше на някое прозорче, то ставаше прозрачно. Зад едното се виждаше нощна улица, осветена с разноцветен неон. Зад другото — къща край река, гора и вечерно небе. Зад третото — разноцветни къщички край утринното море. Всичко изглеждаше като истинско. Само че пространствата, които откривах, не можеха да съжителстват едно с друго…

— Ако си решил да отваряш всички врати, ще се забавим — предупреди Озирис.

Онова, което ми се стори, че са прозорци, той наричаше врати.

— А какво трябва да правя? — попитах аз.

— Гледай напред.

Когато се обърнах, видях мястото, към което приближаваше лодката ни. Беше същата правоъгълна вдлъбнатина в камъка. Само че пред нея имаше плитчина и пясъчна пътека, обрасла с храсталак, а на брега — малък дървен пристан, към който лодката плуваше сама.

Загледах се в тъмния правоъгълник и след няколко секунди видях Москва.

— Там е Москва. Това добре ли е? — попитах.

— Все ми е тая — отвърна Озирис. — Не смятам да ходя там. Скачай!

Лодката мина покрай пристана, ние скочихме върху сивите дъски, а тя продължи нататък, в мъглата. Софи не се виждаше. Стараех се да не мисля за нея, но бях уверен, че е наблизо.

— А накъде отивате тогава, ако не в Москва? — попитах.

— Почакай. Още не си стигнал до вратата — отвърна Озирис.

Реших, че няма да бъде трудно — от пристана до правоъгълния вход се виеше грижливо поддържана пясъчна пътечка.

Но се случи нещо странно.

Когато Озирис, който вървеше пред мен, стигна средата на хълма, се чу рязко тракване, което приличаше на специален компютърен звук, предупреждаващ за нещо неприятно. Озирис бе отхвърлен назад. Той загуби равновесие и се търкулна надолу, като едва не ме повали на земята. Във въздуха се мярнаха разноцветни цифри, които приличаха на танцуващи пеперуди, трепнаха загадъчно и се стопиха безследно.

Озирис стана, със знак ми показа да не се намесвам и отново тръгна нагоре.

Когато стигна до същото място, всичко се повтори. За секунда видях голям светещ юмрук, изникнал в празнотата пред мен, който го повали на земята. Отново светнаха веселите цифри, а сетне се раздаде глас, който приличаше на папагалски крясък:

— Кей-о!

— Така си и мислех — каза Озирис, ставайки. — Така си и знаех.

Той бързо се сдоби с бутафорни анимационни доспехи (шлем с рога, квадратен щит и огромен боздуган с брилянтна звезда) и тръгна нагоре по пътеката. Ударът се повтори, но този път юмрукът удари щита, а Озирис успя да замахне с боздугана и да отвърне. Юмрукът позеленя и от него се посипаха разноцветни звездички, пирамидки и кубчета. После юмрукът изчезна.

Озирис направи няколко крачки нагоре и изведнъж го събори същият юмрук, но този път отстрани. Отново светнаха цифри и се раздаде звънлив електронен кикот.

Като се изправи на крака, Озирис озадачено ме погледна.

— Какво е това? — попитах.

— Не съм изчистил конзолната карма. Излезе ми от главата. А толкова много се забавлявах. И често под въздействието на тревата…

— Мога ли да помогна?

Озирис поклати глава.

— Само аз мога.

— Опасно ли е?

— Не. Но трае дълго. Вергилий в случая не ми е нужен. Можеш да си пообщуваш със Софи, само че не отивай далеч. Като свърша, ще те извикам…

Не ми се вярваше, беше почти като в приказка. Обърнах се и отново видях Софи.

— Ексбокс? — попита тя.

— Тук всичко е заедно — отговори Озирис, почти невидим под бронята. — Ще се постарая да стане бързо… Вървете, не се бавете.

Софи ме хвана за ръката и ме отведе.

— Виж ти — промърморих аз. — Тръгнах да съпровождам до оня свят стария вампир и изведнъж…

— Красиво момиче те отвежда в храстите — допълни Софи.

Думите й назоваваха самата истина — и бяха прекрасни. Отдръпнахме се съвсем наблизо от мястото, където се сражаваше Озирис, но изцяло ни скри стена от зеленина. Не се учудих, като видях по средата на малката поляна леглото от спалнята на Дракула. Вероятно го бях създал аз самият. Всъщност беше точно така, защото Софи се намуси при вида му, разбира се, ако това не бе обикновено женско кокетство. Сетне обаче разбра, че неизбежното ще се случи.

— Махни този дяволски костюм — успях да й кажа в кратките паузи между целувките. — Искам да видя татуировката ти. И да си направя същата.

Бях убеден, че тази причина ще й се стори съвсем убедителна.

Чуваше се как Озирис пъшка и охка зад храстите. Май непрекъснато го поваляха, но той отново се вдигаше. Врещяха електронни гласове и сирени, носеше се дрънчене на бойно желязо и нещо като звънтеж на касов апарат — дали брояха пари, или се отчитаха точки… На Озирис не му беше до нас. А на нас, поне на мен, не ми беше до него. Когато дойдохме на себе си, Софи каза:

— Днес е по изключение. Но не бива да го правим в лимбо.

— Защо?

— Ами… Смята се за падение. Трансгресия. Прието е да се мисли, че вампирът деградира в своя човешки аспект.

— Но ти сама ми написа писмо — казах аз.

— В писмото ми нямаше нищо развратно — отговори Софи. — Развратното беше в теб. Аз просто не възразих.

— Това го кажи на Ищар — за трансгресията. Аз и сега се страхувам, че ще те целуна, а ти ще започнеш да ме биеш с криле…

— Успокой се. Няма да почна. Това трябва да се прави в нормално бодро състояние при лична физическа среща. Това е добрият тон.

— Ще ми повярваш ли, че целият ми личен живот е в лимбо. Като студент, който няма къде да чука…

— Искаш ли да ми погостуваш? — попита Софи.

— Няма да ме пуснат — заявих аз. — Нали съм Кавалер на Нощта.

— Това може да се уреди.

— Как?

— Ще разбереш — отвърна тя с усмивка.

— Говориш много загадъчно.

— Жената трябва да е загадъчна. Иначе общуването с нея ще бъде скучно. Знаеш ли защо не обичам да го правя в лимбо?

— Защо?

— Защото тук не мога да хапя до кръв. А когато хапеш любовника си до кръв, а той също те хапе до кръв, ставате едно цяло. Това е невероятно… Непоносимо…

— Не съм чувал за подобно нещо.

— Обикновените вампири не правят така. Само Leaking Hearts — уточни Софи.

Погледнах нейната татуировка и в главата ми мина тревожна мисъл.

— Слушай, може би Озирис под ваше влияние е започнал да смуче червеничкото? Направил си татуировка, а после…

Софи се намръщи и аз почувствах, че разговорът не й харесва. Може би казах истината, а в подобни случаи любезните вампири гледат да сменят темата.

— Между другото, как ли е Озирис? — попитах. — Дали не се нуждае от нас?

Изведнъж разбрах, че от известно време не чувам предишните звуци — нито металното дрънчене, нито звънтенето на касовия апарат, нито крясъците. Вместо това до слуха ми стигна неравен високочестотен писък, който не приличаше нито на звук от пила, нито на акустичен запис при ускорено възпроизвеждане.

— Какво е това? — попитах.

— Идва на висока скорост — отговори Софи. — Затова помоли да се отдръпнем. Иначе щеше да го чакаш цял месец.

— А не му ли трябвам?

— Мисля, че не особено. Позволи на мъртвеца да се отпусне.

— Аха. А как ще разберем, че е свършил?

— Ще чуем. Ела насам.

Замълчахме. Думите разсейваха.

Не знаех какво чувства Софи, но моите преживявания се разтеглиха до безкрай. Струваше ми се, че всяко наше докосване, всяка наша целувка продължават с часове. А Озирис, съдейки по долитащите до нас звуци, напротив, забързваше своето индивидуално време. Дори си помислих, че тези два процеса са свързани и взаимно се компенсират. Но всичко си има край.

— Време ти е — каза Софи.

— Имаме още половин час — прошепнах.

Не бях убеден в това, но реших да рискувам.

И тогава настъпи още една малка удвоена вечност, трогателна и прекрасна. Даже успях да измисля подходящо заглавие — „Eternity for two“[1]. Не ми се иска да описвам подробности, понеже отчетите за подобни истории на хартия (дори и на лента) изглеждат еднакво и не дават представа за онова, което се случва в действителност… Той това, тя онова… По дяволите! Всичко е лъжа. Случва се съвсем, ама съвсем друго нещо.

Когато отново започнах да обръщам внимание на външните звуци, забелязах, че електронното цвърчене вече го няма. Вместо него се чуваше тревожно ръмжене. После сякаш заврещя огромен звяр и веднага му отвърна човешки вик, изпълнен с болка.

Крещеше Озирис. После гласът му утихна.

Скочих от леглото и проклинайки се, се втурнах натам, където го бях оставил. След няколко секунди бях на мястото, но вече бе късно.

Озирис лежеше на хълма, където го бях видял за последен път. Всъщност само се досетих, че това е Озирис, защото там се въргаляха парчета месо, смесени с кървави и мръсни парцали. Вероятно така изглежда след взрив терорист камикадзе.

Над победения вампир стоеше чудовище.

Това беше огромен гущер (вероятно по-правилно би било да се нарече динозавър) с пъстроцветен гребен и с паст, от която изхвърчаше виолетова пяна. От кръглите му очи искреше ярост и болка. От гущера беше останала само едната половина, която едва пълзеше на предните лапи. Но независимо от това животното все още яростно съскаше и ръфаше онова, което някога беше Озирис.

Щом ме видя, половинката на дракона заврещя и запълзя към мен. Бях в пълна бойна готовност и възнамерявах да разбия главата на тази гадина, но над купчината окървавени парцали изведнъж засия нетърпимо ярка светлина, чу се удар на гонг и пред мен се изправи Озирис — жив и невредим. Беше с тъмно кимоно, а в ръката си държеше кръгло бяло ветрило.

С един скок Озирис се озова до чудовището и със страшна скорост започна да го налага с ветрилото, като подскачаше, преобръщаше се и висеше във въздуха. Изобщо извършваше страшно много движения, невъзможни от гледна точка на физиката и биологията.

Отначало звярът опита да се съпротивлява, но дори не можа да обърне своята паст към Озирис. Местата, където ветрилото го удряше по люспестото му тяло, не се виждаха от примигващите цифри, дима и светкавиците. А след това Озирис почервеня и започна да налага дракона с удвоена сила и честота. Драконът вече не се движеше. Мрачно отпуснал главата си с великолепния гребен, той очакваше своя край. Отново блесна ослепителна светлина, която ме накара да замижа. Когато отворих очи, дракона вече го нямаше.

Озирис хвърли ветрилото на земята и то, като светна прощално, изчезна.

— Готово ли е? — попитах аз.

— Да — каза Озирис. — Няколко пъти трябваше да умирам. Като в живота.

— Вече може ли да вървим?

Той кимна, но изведнъж в очите му светна страх.

— Да не би случайно да си взривил свинята? — попита той.

— Не успях.

Озирис с облекчение прокара ръка по челото си.

— Не си го и помисляй! Ще чакаш, докато не ти кажа.

— Не се надявах да ви видя отново. Каква е тази твар?

— Драконът Фафнир[2] — каза Озирис.

— Откъде е?

— Сънят на („Сони ентъртейнмънт“) разума ражда чудовища, ха-ха… Приживе този звяр не можех да го мина, нямах добро оръжие. Не ъпгрейдвах навреме…

— Ама вие какво, просто играехте?

— Нещо такова. Реших да си поиграя. Докато ти се бориш със самотата. Какво нервничиш? Така ми говориш, сякаш аз върша щуротии, а ти нещо много важно. По-добре ми кажи как беше със Софи. Като жива, нали?

Почувствах, че се изчервявам.

Онова, което се подразбираше от този въпрос, беше толкова оскърбително, че не ми се искаше да повярвам. Но думите бяха казани и чути. И аз веднага разбрах, че са самата истина. В моя вампонавигатор нямах ДНА на Софи. И не получавах от нея писма под формата на флакон сърце.

Не можеше да е тя.

Обърнах се и се затътрих към храстите, където беше леглото. Вече се досещах какво ще видя. Догадките ми не ме излъгаха. Софи я нямаше там. И леглото го нямаше. И мястото изглеждаше по друг начин, не така, както го помнех.

Върнах се при Озирис.

— Искате да кажете… че Софи… не е била истинска?

— Истинска? — повтори Озирис. — Тук? Това е лимбо. Тук всичко е истинско, както и ти.

— Всъщност тя идвала ли е?

— Е, зависи от гледната точка. Ти си спомни за нея и я видя. Значи, в някакъв смисъл е идвала.

— Тоест това просто е моята мисъл?

— Защо твоята? Аз също познавам Софи. При това така, както ти едва ли я познаваш. Насочих я насам заради теб. А се възползва само ти… Е, аз нямам претенции.

— А защо го направихте?

Озирис сви рамене.

— Позитивен вампиризъм. За последен път исках да направя щастлив някого. Съгласен съм, че има елемент на двусмисленост. Но аз нямам вина, че твоето щастие е такова…

Неистово ми се прииска да го фрасна.

— Преди малко с кого се чуках? — прошепнах аз, едва сдържайки се. — С мъртъв вампир? Който при това е моя собствена халюцинация?

— Е какво, гнус ли те е?

Премълчах.

— Ех, още си млад и зелен — усмихна се Озирис. — Успокой се, Рама. Ако искаш да си щастлив в любовта, никога не се замисляй за подобни неща. Всичко ще развалиш. Казвам ти го като гмуркач на гмуркач.

— А аз си мислех, че тя самата ме е поканила — прошепнах с горчивина. — И че ще бъдем заедно… Значи, е лъжа?

— Слушай — каза Озирис, — след като си се побъркал на тази тема, ще ви направя реална физическа среща в гнездото на любовта. Обещавам, но при едно условие.

— Какво?

— Сега ти ще ми помогнеш.

— Как?

— Да вървим, ще ти покажа.

Той тръгна нагоре по пясъчната пътека. Затътрих се след него и аз. Всеки път, като се сетех за целувките на Софи, ми идваше да се изплюя.

Стигнахме до тъмния вход на новия живот. Отначало пред нас изникна правоъгълник от вулканично стъкло с мъждиви отблясъци, но колкото повече се взирах в него, толкова по-светло ставаше и малко след това вече разглеждах панорамата на централна Москва.

В Москва беше лятна вечер — с безкрайните си задръствания и залязващите облаци с нежна ивица. Всичко беше както обикновено. В смога трудно се диша, но отдалеч изглежда красив.

— Аз няма да дойда — заяви Озирис. — Не искам да се прераждам сред тези гъмжилници от сърпове и чукове. Имам намерение да се скрия. Завинаги.

— Къде? — попитах аз.

— В тъмнината и покоя — отговори Озирис. — Помниш ли как падахме? Искам всичко да спре. Искам да се слея с Великия вампир — завинаги.

— А нима това е възможно?

— Да. Мнозина го правят. Разбира се, който може. Но за оказаната ми помощ можеш да си имаш неприятности. Защото това е… Като измяна на родината. Но още по-лошо.

— Ако е така, нашите ще разберат. И ще простят.

— Че ще разберат, ще разберат. И ще простят. Но ще си имаш неприятности. Така че — решавай. Ще ми помогнеш ли?

Замислих се.

— По-лесно ми е да ти направя среща със Софи — добави Озирис. — Ще стане от само себе си. Автоматично.

— Не ме ли лъжете?

— Аз никога не лъжа.

— Добре — въздъхнах. — Какво трябва да направя?

— Да взривиш свинята в даден момент. И това е всичко.

— Къде? Тук ли? — попитах.

Озирис отрицателно поклати глава и показа с пръст нагоре.

— Не. Там. А по пътя ще ти разкажа нещо.

— Какво?

— Нещо, което може да промени целия ти живот. И твоята смърт.

Той се приближи до стената, погледна жълтото небе и започна да се катери нагоре по камъка, като се хващаше за издатините. Ругаейки, аз тръгнах след него.

Оказа се, че не е толкова сложно да се пълзи, даже ако пръстите или краката ти се плъзгат по каменната стена. Беше достатъчно да се притиснеш до топлия камък и да напипаш надеждна издатина. Помислих си, че сигурно така се чувства на стена гущерът гекон.

След няколко минути пълзене земята долу се скри в мъглата. Сега виждах само стената, нагоре и надолу, и пълзящия по нея Озирис. Понякога ми се струваше, че не се изкачваме нагоре, а пълзим по безкрайна каменна пустиня. Това успокояваше. Но обратната перспектива ме изпълваше с ужас. Всеки път ми се струваше, че ще падна.

За да се отвличам от собствения си страх, започнах да говоря.

— Ето, вие правите всякакви фокуси с прераждането. Не искате да отидете където трябва. Тоест въставате против волята на Великия вампир?

— Вече го обсъждахме, Рама. Това, което се случва, е неговата воля. Затова всичко, което правим, ще е по негова воля.

— Добре — съгласих се аз, — а кой се преражда?

— Ти сам видя.

— Но там… Там нямаше никого. Това е пълна загадка. При това с огромни размери.

— Ето, тя се преражда.

— Но как така?

— По същия начин, както е живяла преди това.

— Не разбирам — оплаках се аз. — Дракула казва, че няма постоянен Аз. Това и сам го видях. Тогава кого съпровождам? И къде? Как да ги съвместя нещата?

— А защо ти трябва да ги съвместяваш? Нека Великият вампир да съвместява. Проблемът е негов…

Това беше самата истина. Но аз не можех да гледам толкова широко на нещата и Озирис видимо го разбираше.

— Въпросът „кой“ е безсмислен — заяви той, като се вглеждаше в нагоре в мъглата. — С кого се случва? В дадения момент мъртвият Озирис живее чрез светлината, която преминава през вергилия Рама. Но чрез коя светлина живее самият Рама? Откъде идва светлината и къде отива? Нали не мислиш, че тя започва и свършва в главата ти? В лимбо няма душа. Но къде я има? Бягащите по земята човечета — това са просто кончета на детска въртележка, която се върти, понеже пазачът таджик е забравил да изключи електромотора. Ако кончетата изглеждат весели и разноцветни, това не означава, че им е весело и имат някакъв цвят. Не означава дали въобще ги има…

— Тъжно някак си.

— Вампирът помни, че умът „Б“ ще го терзае през целия му живот — каза Озирис.

— Излиза, че няма изход?

— Има — отвърна Озирис.

— Позитивният вампиризъм?

— Това не е изход. А само хигиена на ума, което прави изхода възможен. Самият изход е в друго.

— В какво?

— Изходът — това е Тайният черен път.

Спомних си, че чух този израз по време на срещата с Дракула. Всичко ставаше точно както той бе обещал.

— Какво е това?

— Пътят на абсолютната подлост.

— Как да го разбирам?

— Това е просто учение, Рама. И невероятно дълбоко. Заради своята простота то се пази в тайна. Зашифровано е по особен начин.

— По какъв?

— Leaking Hearts, за да го скрият, са приспособили Черна завеса. Скрили са го във вече съществуваща комбинация от думи. Във фолклора, в цитати, даже и в криминалния жаргон. В различните страни доктрината не звучи много различно. И при цялото им желание не трябва да я разгласяват сред непосветените.

— Защо?

— Всичко и така е общоизвестно. Фрагментите на човешката култура, в която е вместено учението, се наричат pillars of abomination[3]. Знанието тайно се предава от учител на ученик, когато учителят разяснява скрития смисъл на каквото и да е pillar of abomination. Днес за няколко минути аз ще бъда твоят учител, Рама. По времето, през което ще пълзим нагоре. Аз ще ти обясня двата първи pillars. Така пожела Дракула…

Вдигнах глава. Каменната стена изчезваше нагоре в жълтата мъгла. Не можеше да се разбере дали върхът е още далеч и дали въобще съществува.

— Защо наричаме Великия вампир Велик вампир? — започна Озирис. — Защото цял живот работим във фабриката му, без изобщо да подозираме. Вампирите се отличават от хората само по това, че са надзиратели. Но и надзирателите, и затворниците са направени от едно и също тесто. Това тесто, Рама, е Великият вампир. Ние се трудим за него. И не можем да го обвиним в нищо, понеже без него нас нямаше да ни има.

— Но нали хората работят за вампирите. Нима не е така?

— Не. Ние не сме господари на хората, Рама. Ние просто сме слуги на Великия вампир, който върши с нас същото, което и с хората. На нас ни е ясен механизмът на случващото се, понеже сме сложени там, за да го обслужваме. Но цялостно не го разбираме. Виждаме само онези части, които трябва да смазваме…

Спомних си за последната Червена церемония и моя разговор с телетъбисите. Ез говореше за нещо подобно.

— А как по-точно се трудим за Великия вампир? — попитах аз.

— Като възприемаме възникващите в съзнанието ни мисли и желания за свои. А в действителност това са мислите и желанията на Великия вампир. Той ги потапя в нашето съзнание — което всъщност е неговото собствено съзнание, — за да се закачим за тях и да ги сгреем с нашата любов и ненавист, да ги напоим със собствената ни жизнена сила, която също е неговата жизнена сила. Нашето съзнание служи на Великия вампир за печка, на която той готви храната си. Пътят на абсолютната подлост се състои в това, че ти преставаш да обслужваш тази печка.

— Тоест потискам своите мисли?

— Ти не можеш да ги потискаш — каза Озирис. — Те не са твои. Даже главата на раменете не е твоя. Всичко е лична собственост на Великия вампир. И онова, което ти се струва реалност, и онова, което се преструва на твой вътрешен свят, не трябва да предизвиква у теб никакви лични чувства. То не е твое. Не ти трябва. То може да ти причини само болка. Но ако започнеш всичко да ненавиждаш, ще изпиташ още по-силна болка. Трябва да я избягваш. Първият pillar of abomination съдържа именно тази заповед. Това е цитат от поета Лермонтов. „… ала Духът презрително погледна на своя Бог промисъла и по челото му голямо не трепна ни една черта.“[4] Нито една. Ни-що. Разбра ли?

Може би трябваше да изпитам мистично озарение, но вместо това си помислих колко свободно време са имали някога офицерите от кавалерията.

— Само така трябва да се третират възникналите в съзнанието феномени — обясни Озирис. — Без да се накланят нито на едната, нито на другата страна. Ти видя Великия вампир и знаеш, че си просто съвкупност от процеси, но не можеш да контролираш нито един от тях. Освен това не ти и трябва. Това е необходимо само на Великия вампир. Ти нямаш полза, защото тебе те няма. Великият вампир е нужен само на себе си. Във Вселената е само той и неговите невидими огледала. Това е светът. Великият вампир с измама те кара да повярваш в собствения си Аз, за да се запали в тебе моторът. После цял живот бачкаш във фабриката му, като си мислиш, че това е твоята собствена фабрика. А когато дойде времето да умираш, се изяснява, че всичките Азове никога не са били твои, а негови. Твоят живот няма отношение към самия теб, Рама. Няма го онзи, който го живее.

— А кой тогава вярва в тези Азове?

— Самите Азове вярват. В това е целият трик. Заблудата, която се опира на самата себе си, е източник на енергия, която седемдесет години произвежда всяка батерийка на матрицата, преди екологично да я заровят в земята. Възможността това да се разбере е един от най-странните бъгове, които Великият вампир е оставил в творението си. Защото след това се появява невероятно интересен шанс, в метафизически смисъл, за въстание против космическия ред на нещата.

— Защо? — попитах.

— Въстанието против Великия вампир няма никакви шансове, докато мислиш, че ти съществуваш. От заблудата няма да прорасне семе. Но когато ти самият разбереш, че не съществуваш, но все пак въставаш, тогава въстанието става по волята на Великия вампир. Затова е невъзможно той да бъде съкрушен. Още от древни времена мнозина от нашите момчета са били омагьосани от това. Вероятно си чувал…

Неуверено кимнах.

— Но аз смятам — продължи Озирис, като се вглеждаше нагоре в мъглата, — че това означава само едно: на Великия вампир му се отдаде да ги води за носа. Бунтът против Великия вампир не е нужен никому, освен на самия Велик вампир. Тайният черен път не е въстание.

— А какво е?

— Прилича на италианска стачка. Отначало разбираш, че съществуваш не сам по себе си, а като част от грандиозното цяло. Ти си колелце в титаничния механизъм на Великия вампир, колелце, което няма никакъв самостоятелен смисъл и ценност. Ти си част от чуждия план. Неизмерим, непостижим план. Но колелцето трябва да вярва, че живее само за себе си. Само тогава ще се върти с нужната скорост и в правилната посока. Твоята заблуда е също част от плана. Тебе са те запратили там, за да се въртиш по-добре. След като си го постигнал, ти трупаш за великия план. Ставаш част от цялото. Вторият pillar of abomination е просто частушка. Готов ли си да я чуеш?

Замрях на стената, загледан в Озирис. Той също спря, затвори очи и издекламира:

Гудит как улей

родной завод.

А мне-то хули?

Ебись он в рот![5]

Запълзяхме отново. Не мога да кажа, че докосването до втората тайна ме потресе повече от първото. Вероятно защото вече бях чувал тази частушка. Но по-рано не разбирах дълбочината й.

— Тук е отразена двойствеността на случващото се в съзнанието — продължи Озирис. — От една страна, то е наше, родно, защото друго съзнание нямаме. От друга страна, като разбереш, че това е съзнанието на Великия вампир, ти преставаш да изпитваш интерес към случващото се във фабриката му. Ти преставаш да работиш за него. Когато забележиш, че в главата ти се търкаля поредната количка с негови мисли, ти отказваш да я засилиш със свое участие. Ти не се бориш с възникващите в съзнанието ти феномени. Ти просто разтваряш ръцете си всеки път, когато върху тях се пльосва поредният товар. От гледна точка на Великия вампир това е най-голямата подлост.

— А какво да се прави, за да престанеш да работиш за него?

— Нищо не трябва да правиш. Всяко действие е работа за Великия вампир, Рама. А в Тайния черен път няма никакво действие. И така секунда след секунда. Само това. Цял живот. А после — смърт. Няма нужда да падаш в бездните, а спокойно да висиш в хамлета и да не ти пука за нищо. И ако действително не ти пука, след няколко години ще стане кристално ясно, че нищо не ти е необходимо. И никога не ти е било. Да върви на майната си.

— И какво става по-нататък?

— Постепенно преминаваш към отричане, отначало на отделни параметри. После — в пълно отрицание. А по-после в отрицание на отрицанието. За да не инвестираш никакви емоции в чуждия бизнес. И колелцето престава да се върти. Всичко спира. Както символично се изрази един халдей, спокойствието е душевна подлост. Когато твоята душевна подлост се превърне в абсолютна, тогава ставаш равен на Великия вампир. Защото той е единствената абсолютно неподвижна точка в механизма, задвижен от него… Само си помисли — равен на Великия вампир! Неговите огледала вече не могат да те спрат, понеже ти никъде не отиваш. Ето това е Тайният черен път.

— А Великият вампир не възразява ли?

— Как може да възрази срещу това, че е равен сам на себе си?

В главата ми проблесна нова мисъл.

— Почакайте, почакайте — започнах аз разпалено. — Но нали неподвижността винаги е относителна. Всяка точка от този механизъм може да бъде стопирана и тогава ще се получи, че всички останали точки…

— Това, което сега правиш, Рама — прекъсна ме Озирис, — е работа на Великия вампир. А Тайният черен път е, когато не работиш вече за него. Не ми се репчи относно това какъв си — относителен или абсолютен. Каква е разликата, когато тебе така и така изобщо те няма? Разбираш ли за какво говоря?

— Сега да, донякъде — въздъхнах аз. — А какво ще е утре? Не знам. И как завършва този Таен черен път?

— Скоро ще видиш — каза Озирис. — Приготви се. На мястото сме.

Току-що бе произнесъл тези думи, и моята ръка напипа горния край на стената. Той беше идеално равен. Надигнах се и сякаш се прехвърлих през границата на огромен куб.

Пред нас се стелеше каменна пустиня, над която плуваха кълбета от жълта мъгла. Приличаха на облаците над планинските върхове. Озирис се изправи на крака и се загледа в мъглата.

— Какво има там? — попитах аз.

— Последната застава — отговори той.

Видях нещо тъмно, което се мержелееше през жълтата мъгла. Сякаш там имаше ниска неравна гора, чиито клони се люлееха на вятъра. Странното беше, че не усещах никакъв вятър.

— Какви са тези дървета?

— Не са дървета — отговори Озирис. — Това са дяволи.

Веднага разбрах, че там няма гора.

Отпред стоеше редица от най-отвратителни същества, каквито никога не бях виждал. Бяха черни, тук-там позеленели и мъждиво проблясваха, сякаш косматите им хълбоци бяха намазани с мас. Имаха рога например като на кравите. С нещо напомняха на изродени селски алкохолици, чиито жени им изневеряват. Бяха много. Твърде много. Зад първата редица имаше втора, зад втората — трета, и така до пълна черна непроницаемост.

— Старай се да не се движиш — нареди Озирис. — Тогава няма да ни видят.

— Какво правят тука? — попитах.

— Нас чакат — усмихна се Озирис.

— Питам сериозно.

— Това е границата на реалното, Рама. Китайците я наричат Великия предел.

— А защо я пазят руски народни халюцинации?

— Не я пазят. Те са самата граница. Ние я виждаме така, защото това е нашият национален културен код. Руснаците от древни времена са стигали до Великия предел в алкохолните си видения и постепенно, за векове и хилядолетия, са си изработили именно този шаблон за възприемане. На нас ни се падна по наследство…

— А какво има зад тази граница?

— Зад нея няма нищо. Нищо освен Великия вампир. Целият свят съществува само заради това — да може Великият вампир да се скрие от нашия поглед.

— Бяхме ли вече зад тази граница, когато видяхме Великия вампир? — попитах аз.

— Това не бяхме ние — обясни Озирис. — Това беше самият Велик вампир. Само той.

— И какво искате да направите?

— Искам да прекрача тази граница — отвърна Озирис. — И там да остана завинаги.

— А как ще стане това? Нали зад нея вече няма да ви има?

— Там ще бъде Великият вампир. А той може всичко. Не се притеснявай за мене, Рама.

— Добре — кимнах аз. — А какво ще трябва да правя?

— Сега ще мина напред. Ще се постарая да се доближа възможно най-близо до границата. Рано или късно ще ме забележат. И тогава ще взривиш свинята.

— Кога точно?

— Аз ще ти кажа.

— Ще се върнете ли?

— В никакъв случай — усмихна ми се Озирис.

— А какво ще стане с вас?

— Ще стана неотличим от Великия вампир. И той завинаги ще ме забрави. Надявам се.

— А как ще организирате всичко… Ами онова, което ми обещахте?

— Не се съмнявай — отговори Озирис. — Всичко ще стане така, както ти казах… Прощавай, Рама Втори.

Не успях да му отговоря. Той се обърна и побягна надалеч.

Странно нещо. Макар да тичаше твърде бързо, фигурата му не се смаляваше, а само се изкривяваше. И колкото повече се отдалечаваше, толкова повече го изкривяваше някаква невидима леща. Когато го забелязаха, дяволите се хвърлиха срещу него, но тогава се изясни, че в сравнение с Озирис те са изключително малки. Не по-големи от плъхове редом с човек.

Но пък бяха много.

Известно време Озирис бродеше сред дяволската тълпа, сякаш преминаваше през плитка черна рекичка, като ги разхвърляше с появилата се тояга в ръката му. Но дяволите прииждаха от всички страни и ставаха все по-едри — сякаш ударите на Озирис ги надуваха. Няколко дяволи виснаха на гърба му. Озирис се заклати, но се задържа на краката си. Като ги отхвърли от себе си, той още веднъж размаха тоягата, обърна се към мен и изкрещя:

— Взривявай свинята!

Три пъти натиснах с език пластината на вампонавигатора и бързо облизах оголилата се четинка.

Над главата ми се появи бронзово кръгче, което с нищо не бе свързано. Просто си плуваше във въздуха. От него се подаваше жълт шнур с дъсчица, на която бе изписана цифрата „17“. Не биваше да губя никакво време.

Вече знаех какво да правя.

Грабнах края на шнура и го дръпнах надолу. Все едно пусках вода в тоалетната. Не знаех какво трябва да стане, но бях подготвен за всичко. Така предполагах.

Но за това, което се случи, не бях готов.

Светлината разряза мъглата. Беше непоносимо ярка. Притворих очи и в мрака ме прониза звукът на гигантски гонг.

Когато отново започнах да виждам, над равнината се извисяваше огромен триъгълник. Беше каменна пирамида, осветена в пурпурен цвят. По-рано не бях я виждал в такъв ракурс, но това бе онази, същата пирамида. По ръбовете й тъмнееха широки стълби, а на плоския връх…

А на плоския връх стоеше чисто голият Кедаев.

Той беше много далеч. Но някак си го виждах с най-дребните му детайли, примерно като бягащия Озирис. Кедаев изглеждаше така, сякаш току-що го бяха събудили, и с мрачно отвращение се озърташе наоколо. Най-странното обаче бе огненото сияние около него. Отначало реших, че е светлина от пламтящ огън. Но после разбрах, че самият той е източникът на светлината. Светеше като ярка червена лампичка, която се виждаше надалеч.

Аз разбирах какво означава тази светлина. Кедаев беше изключително апетитен. Пурпурните лъчи съобщаваха на всички заинтересовани лица, че на върха на пирамидата ги очаква разкошно, хранително и невероятно вкусно ястие. И тези заинтересовани лица — по-скоро муцуни — вече напираха нагоре по каменните стъпала. Потръпвайки, разбрах, че анимограмата на Кедаев привлича не толкова моето внимание, колкото тяхното…

Кедаев няколко пъти обходи площадката, гледайки надолу. Но нямаше къде да се скрие. А после от всички страни го заля черно-зелената жива вълна.

Огледах се за Озирис.

Отначало не го видях. Там, където току-що си пробиваше път през тълпата от дяволи, сега се виждаха само парчета жълта мъгла.

А после все пак го открих.

Не можех обаче да кажа къде точно е. Озирис беше станал огромен. Пред него вече нямаше нищо. Той създаваше място за следващата си крачка. Мина ми през ума, че подобно нещо става с надуваемите балони, които летят в стратосферата. Само че Озирис се беше издигнал толкова високо над всичко, че почти заемаше цялата Вселена. А след това „почти“ отпадна. Озирис до такава степен се разрасна, че наистина се превърна във всичко.

И изчезна.

Имах усещането, че пред очите ми е станало нещо невероятно. Грандиозно. Нещо, което нямах право да видя. Стори ми се, че пред мен свети ослепителна звезда, която е едновременно и Озирис, и целият свят. После разбрах, че това всъщност е невъзможно, и звездата изчезна.

Вече не виждах нито пирамидата на върха с Кедаев, нито гъстата жълта мъгла, не виждах нищо. Наоколо владееше непрогледен мрак, в който на пориви духаше топъл вятър. Но аз знаех, че разтворената от Озирис врата все още не е затворена. След бягството си той бе оставил следа, голяма колкото целия свят, и аз можех да го последвам. Във всеки случай можех малко да се разходя в забранената посока…

Тръгнах напред.

Отначало не виждах къде стъпват краката ми, но скоро в тъмнината просветна нещо като пътечка. С всяка крачка различавах все повече детайли.

Това беше нещо от детството, от моето собствено детство. Постепенно започнах да виждам не само пътечката, но и растящите край нея дървета. Пътечката беше осеяна с цветя с красиви и редки нюанси. Май се наричаха „градински теменуги“. Знаех, че ако съумея да видя света като цяло и да различа небето над себе си, ще се случи нещо изключително важно. Може би нямаше да е задължително да се връщам назад…

Вече се досещах какво трябва да бъде небето — лятно, избледняло, светлосиньо, с редки бели облачета, — когато пред мен изникнаха двама черни монаси с крайно неприветлив вид. Стояха на пътечката, по която вървях, и я препречваха с телата си. Ръцете им бяха скръстени на гърдите, а лицата — покрити с тъмни качулки. Видът им беше толкова заплашителен, че в ръката ми кацна жезълът на Аид. В другата ми ръка се появи щит, а на главата — шлем. Това бяха атрибутите на гмуркач, с които се обзавеждах в случаи на опасност.

Монасите отреагираха мигновено. Без да губят достойнството си, те се отдръпнаха, а сетне побягнаха, без да отпускат скръстените си на гърдите ръце и с обърнати към мен лица под качулките. Скоро се изгубиха от погледа ми.

Каквото и да говорят, но е хубаво да принадлежиш към малко, но влиятелно древно съдружие… Тъкмо се канех да продължа по пътечката, когато видях, че и тя е изчезнала заедно с монасите. Все едно я бяха навили като килимче и отнесли със себе си.

Стана ми тъжно на душата.

Макар да не можех вече да вървя по тази пътечка, много добре помнех как бе разположена в пространството. Просто от любопитство тръгнах през гъстата, непроницаема тъмнина в посоката, в която водеше тя.

Скоро се изясни, че монасите не са успели да скрият следите си. В тъмнината проблясваше огънче. Когато се доближих, видях птиче перо. Беше с цветовете на дъгата и ярко светеше като накъдрен метал. Не го вдигнах, понеже се страхувах да не се изгоря.

Тръгнах по-нататък, като внимателно гледах пред себе си, обмисляйки как да се измъкна от тази неприветлива тъмнина. Не ми харесваше, че около мен се появяваха ту дяволи, ту монаси. За какво им бе нужен странник, който не се интересува от тях.

Впрочем разбирах причината за тяхното появяване. По време на Червената церемония много вампири имат религиозни видения. По този повод имахме специален курс — „Confidence revival“[6], който аз изкарах в срок, като под въздействието на баблоса видях някакъв войнстващ ангел на светлината. Приличаше на самолет-спиртовоз, целия обхванат от сини пламъци, който известно време ме преследваше, но след това се отказа.

Хората имат поговорка — „всекиму според вярата му“. Обикновено не я употребяват на място, тълкуват я в смисъл, че трябва да вярваш в хубавото, да бъдеш оптимист и всичко ще е на шест. А в действителност смисълът на тези думи е много по-прозаичен. Той е в това, че собствените ни видения, включително и задгробните, се пораждат от несъзнаваните ни очаквания. Ако сте се родили в река с името Волга и сте прекарали целия си живот в нея, това значи, че в определен момент ще се намерите в Каспийско море. (Дано само Горки да не лъже.) Забавното е, че хората много често не разбират по коя река плуват.

Друг гражданин е убеден, че пътешества по Ганг или Мисисипи или че се е превърнал в нилски крокодил благодарение на специфични духовни практики. В действителност просто го пускат по матушка Волга с бутилките от бира, гнилите дървета и разните други боклуци. За да си изясним въпроса и да разберем в какво човек вярва (и въобще вярва ли), на него му се налага да умре и отново да дойде на себе си под погледа на Великия вампир. Тогава всичко се изяснява изключително бързо.

Вярата, уви, не зависи от това какво човек мисли за себе си, докато е жив. Тя е свързана със заложения в детството фундамент, който почти винаги се запазва независимо от премеждията в по-зряла възраст. Добрият и искрен руски човек, напълно сериозно смятащ се за последовател на Буда, може да намери себе си в християнския задгробен живот единствено по тази причина, по която през целия си живот по време на своите запои е виждал малки зелени дяволи, а не примерно хималайски демони с три очи. Друг, който се смята за християнин, много лесно може да попадне под атаката на свободните меми в атеистичната зона на хаоса.

Но ние, вампирите, рядко грешим (особено след курса „Confidence revival“). Разбирах, че се оказах в това монашеско пространство по инерция от детските ми впечатления: приказки, църковни куполи, жар-птицата в картинките от старите книжки. Струва ти се, че е празна работа, но винаги излиза наяве. Може да се страхуваш от това, а може, както съветва „Confidence revival“, да се отпуснеш и да изпиташ удоволствие.

Което и смятах да направя.

Все още имах шанс. Видях пред себе си златна точка, а след това още две. Неподвижни. След като направих няколко крачки, те се превърнаха в огънчета, после в ярки петна и аз разпознах мигащи в празнотата златни ябълки.

Вдигнах една и се опитах да отхапя от нея, така както бих направил и на земята. Нищо не се получи. Ябълката с пукот като от електрическа искра се пръсна и изчезна, а аз…

Изведнъж изпитах сладка тъга. И разбрах, че човек не бива да съжалява за изгубеното. Защото то никога не му е принадлежало, а това означава, че не е имало никаква загуба. Тази мисъл ме сгря и освободи. Странното бе, че преди никога не съм мислил за загубите.

Вдигнах още една ябълка, по-малка. И отново не можах да отхапя. Тя по същия начин се пръсна около устата ми. Дойде ми наум, че не бива да преживяваме своите успехи и несполуки, понеже никога не знаем къде наистина е нашето щастие… Едва сега съобразих, че тази мисъл по някакъв начин се съдържаше в ябълката. И предишната също.

Вдигнах третата, отхапах я и разбрах, че не бива никому да мъстим. Ние винаги отмъщаваме на сянката, която умът ни отхвърля, но попадаме в друга… И ако другата наистина ни е навредила, тя все едно няма никакво отношение към онази умствена пантомима, която ни изпраща на бой…

Тези мисли ми бяха познати и аз бих ги нарекъл банални. Но в ябълките имаше някаква проста и здрава мъдрост, холографска семантична дълбочина, приличаща на личния жизнен опит. Както се изясни, аз никога не съм разбирал нито една от тези баналности. Но най-важното — след всяка ябълка на душата ми ставаше по-светло и по-тихо. И беше така приятно, че пожелах още ябълки. Колкото може повече. Душата ми се ласкаеше от това чувство на висока, светла тъга.

Вампирите нямат проблеми с тъгата. Тя е тежка, тъмна и безизходна, а тази, като контраст, беше сладка като мед. Явно ябълките не са предназначени за нашего брата, понеже са като духовно лекарство. Но както знаем, сиропът за кашлица в Русия е много повече от сироп за кашлица. Същото се отнася и за тези райски плодове.

Ябълките вече не се виждаха наоколо. Забелязах обаче пролука, от която вероятно са се търкулнали. Тя изглеждаше като тънка вертикална ивица светлина между недокрай дръпнати щори. Да, майстори на маскирането…

Изнесох напред своя жезъл, като докоснах вертикалната ивица светлина, и леко я бутнах встрани. По-добре да не бях го правил. Мислех си, че ще видя нещо като дупка в оградата, а зад нея райска градина сред мъгла, роса и прохлада, с млади дръвчета през няколко метра. Но се оказа, че това е капан. А най-обидното бе, че с цялата си неземна печал разпилените пред мен ябълки на мъдростта се оказаха просто примамка. Ясно е, че вампирът не бива да се оплаква от чуждо коварство, но все пак, все пак… Ех.

Онова, което изглеждаше като лентичка светлина, прогърмя и се спука. Стори ми се, че се разпори изгнил чувал с картофи, върху който някой бе нарисувал вертикална черта с флуоресцентна боя. Картофите се изсипаха в краката ми и аз с омерзение осъзнах, че са живи. Това не бяха картофи, а…

Дяволи. Същите, които бях виждал около Кедаев и Озирис.

Значи, аз така и не съм преминал отвъд границата. Така и не съм видял небето, а само съм успял да си помисля за него. Отначало дяволите, скачащи в краката ми, ми се сториха съвсем малки. Но колкото повече ставаха, толкова повече се уголемяваха, сякаш не можеха да се стърпят и искаха да запълнят пространството. Вълната им ме отблъсна от капана и след няколко секунди вече се отбранявах от тази тълпа, която ставаше все по-многобройна.

Оказа се, че не е толкова трудно да се сражавам с тях. Беше достатъчно да повторя едно просто движение от бойната библиотека: прехвърляне на жезъла от едната в другата ръка с въртене в голям кръг около себе си. Всичко, което попадаше под моите удари — муцуни, рога, крайници, — се разпръскваше като мокри парцали. Както можеше да се очаква, дяволите бяха страшни, но ужасно страхливи. Имах чувството, че ме атакуват волю-неволю, подчинявайки се на невидим отряд, който ги заплашва с още по-големи мъки и наказания. Даже си помислих дали зад гърбовете им няма тачанки с кандила и кръстове?

Нападайки, те се опитваха да драскат с лапи или да бодат с рога, но действаха без всякаква доза ентусиазъм, криейки се един зад друг. След като някой се осакатеше, явно това беше пропуск за връщане у дома, той се обръщаше и търчеше назад. Бяха без опашки — само с нещо като зелена мъхеста издатина както при доберманите. Като всички страхливи и жалки същества сигурно бяха особено страшни в ролята на мъчители.

Досещах се, че в действията им се крие коварство, но до последния миг не можах да го проумея. Едва след това се оказа, че ме бяха прекарали. Напираха от различни страни и с различна сила, на което не придавах значение поради безсмислието на техния натиск. Но в крайна сметка аз трябваше да се измествам назад и встрани, докато в един момент не видях зад гърба си добре подготвена бездна в духа на енорийскоцърковните илюстрации към поемата „Мцири“ на Лермонтов. Как само се мержелееха над бездната планини в италиански дух и лозята по склоновете на урвата. Подозирам, че ако в това пространство имаше аромати, щеше да мирише на оцет и тамян.

Беше ясно, че рано или късно ще падна в бездната, защото се бях появил оттам в този уютен, гостоприемен свят. Но аз продължих да удържам щурма на дяволите, ей така, на инат, дори когато зад гърба ми остана единствено пустотата. Може би още дълго щях да балансирам на края на пропастта, ако не ме бе атакувала някаква гвардейска рота с червени рога. Без да се интересуват от загубите си, дяволите взаимно се насърчаваха с унило, протяжно пеене и за минути направиха пред мен планина от безобразни тела. По-скоро от отвращение не продължих битката, позволих на своето тяло да отстъпи и под тържествения им вой се плъзнах в черното небитие.

Там обаче нямаше небитие. Заедно с бездната неизвестните майстори бяха създали нейно безкрайно далечно дъно, където гореше пламъкът на възмездието; и това — дори и увличащата надолу сила на тежестта, в техния конструктор сякаш бяха нужните елементи за борба с агресивното зло.

Както и в моя. Като се полюбувах на стръмните скалисти стени (на всеки сто метра мигаше една и съща огромна паяжина, както и скелет, заврян в пукнатината), аз изчаках идващата отдолу топлина да стане непоносима и облизах четинката на вампонавигатора, за да прекъсна мисията.

Когато световъртежът премина, отворих очи. Висях с главата надолу в хамлета на Енлил Маратович, зад който започваше пропастта, където живееше Великият прилеп. Най-скъпото място в „Рубльовка“. Между две бездни, както би казал поетът Мережковски, се оказа плъзгащата се рима… И тази рима бях аз.

Енлил Маратович, Мардук Семьонович и Ваал Петрович, които седяха до кръглата стена на ниски кресла, изплюха тръбичките, съединяващи ги с маркучето от моята вена, и вдигнаха поглед към мен. Главите им бяха обърнати, затова беше трудно да съдя за техните мимики, но нямах съмнение, че лицата им са помрачени. Първото, което чух, потвърди тази моя догадка.

— Ищар Владимировна знае ли как хойкаш с мъртъвците? — хитро попита Мардук Семьонович.

Едва сега съобразих, че този зловещ синедрион е наблюдавал моята среща с фалшивата Софи с всичките й подробности. Смущението, както често се случва, ми придаде известно количество наглост.

— Мислех си, че това е тя — казах аз, невинно премигвайки. — При нас с Ищка така е прието. И на ваше място не бих се пъхал в личния живот на Великия прилеп…

На всички им бе ясно, че когато видях Софи, аз дори не си спомних за Великия прилеп. Но да се говори за личните пристрастия на Ищар беше твърде рисковано, така че нямах съмнение, че те ще се вслушат в моя съвет.

Мардук Семьонович и Ваал Петрович въпросително погледнаха Енлил Маратович.

— Там няма да си пъхаме носа — каза Енлил Маратович. — Но съучастничество в бягство… Това е сериозно. И да го съди може лично батманът.

— Съдът на императора? — намръщи се Ваал Петрович. — Рама е нашият Кавалер на Нощта. Кирливите ризи ли ще си показваме?

— Нямаме друг изход — заяви Енлил Маратович. — Озирис нали е умен. Знаел е какво обещава.

— Нима ме излъга? — попитах аз.

Енлил Маратович впери поглед в мен, без да мига с очи.

— Страхувам се, че не. Но на твое място не бих се радвал.

— Върни вампонавигатора, Рама — каза Мардук Семьонович.

— Моля — отговорих аз. — Той и без това работи само на буквата „С“. Когато раздавате новите, гледайте да са по-нормални.

Вампонавигаторът се изхлузи от устата ми и падна върху предпазната възглавница. Такова поведение беше не само предизвикателно, но и оскърбително. Но вече от нищо не се страхувах.

Лицата на Мардук Семьонович и Ваал Петрович придобиха тъжно изражение. В очите на Енлил Маратович също се четеше печал. Стори ми се, че тази тройка отново ме полага в ковчега. Но миналия път тази процедура бе смешна, макар че ковчегът бе истински. Сега не се виждаше никакъв ковчег, но всичко изглеждаше истинско. Даже не знам откъде се появи това мрачно предчувствие. Но то не ме излъга. Нещо ме прободе в гърба.

После настъпи тъмнина.

[1] „Вечност за двама“ (англ.). — Б.р. ↑

[2] Чудовище от скандинавската митология. — Б.р. ↑

[3] Стълбовете на подлостта (англ.). — Б.а. ↑

[4] М. Ю. Лермонтов. Демон (I, 3), превод Л. Любенов. — Б.р. ↑

[5] Букв.: „Гъмжи като кошер/ родният завод./ Пука ли ми?/ Да се ебе в устата“. — Б.пр. ↑

[6] Възвръщане на доверието (англ.). — Б.а. ↑

OMEN

Когато дойдох на себе си, както и преди, висях с главата надолу.

Отначало реших, че все още съм в хамлета на Енлил Маратович — просто по-възрастните вампири не са издържали нахалството ми и навреме са ме изключили, за да се посъветват на спокойствие за по-нататъшната ми съдба.

Но изведнъж се залюлях и ми стана ясно, че съм на друго място. След това отново се олюлях и от внезапното изчезване на гравитацията се досетих, че летя в самолет, който е попаднал във въздушна яма.

Като осъзнах това, на мига чух приглушеното бучене на двигателите.

Краката ми бяха завързани към еластични халки, наподобяващи гимнастическите. Знаех, че някои вампири устройват такива хамлети в своите самолети — свободното висене по време на полета е доста удобно.

Очите ми бяха завързани, а ръцете — стегнати с нещо, подобно на скоч. Значи, бях арестуван…

Леко напънах ръцете си и скочът се скъса. Махнах превръзката от очите си. Тя се оказа мека кадифена полумаска, която се слага, за да не ни пречи светлината да спим. От китките ми висяха тънки ивици скъсана самозалепваща се хартия — по всичко личеше, че са били необходими не за ограничаване на свободата, а за да бъдат ръцете ми в по-удобна позиция.

Ситуацията не изглеждаше толкова страшно.

Висях в малко и уютно багажно отделение на бизнес джет. След като изчаках да премине изтръпването на краката ми, се спуснах на пода, отворих вратата и надникнах в салона.

Познавах този самолет, даже съм летят няколко пъти с него. Но никога не съм бил в багажното отделение.

„Дасо“ на Енлил Маратович бе оборудван доста аскетично — може би като укор към потъналите в разкош халдеи. Макар че не бях убеден, че той пуска халдеите в своя летящ кабинет. А и за какво му е? Заедно да наблюдават нощните светлини на мегаполисите? Енлил Маратович обичаше да сравнява човешките градове с кравеферми, но нямаше склонност към подобни поетични инспекции. Имаше си твърде много реални проблеми.

В салона се открояваше огромно черно кресло-трон с обърнати към него четири по-малки кресла, на които явно седяха придружаващите го лица. Аз седнах на черния трон, който, както се полага на седалището на върховната власт, се оказа студен, твърд и неудобен. Пред мен се появи стюард халдей в син хитон и с ефирна златна маска и ми подаде бутилка във формата на двуглав прилеп. Няколко секунди гадах кой ми е насрочил тази далечна среща — Ищар или Енлил Маратович. А след това реших да не се измъчвам с предположения, извадих двойната тапа и докоснах студеното гърло с езика си.

На съседното кресло се появи Енлил Маратович. Бе по халат и от него излизаше пара. Явно го бях хванал по време на водните му процедури.

— Как върви полетът? — попита той.

— Трябваше ли да ме изпращате като труп?

— Извинявай — усмихна се Енлил Маратович. — Строгостта трябва да съществува поне външно. Колкото по-зле се отнасям към теб, толкова по-малко Мардук и Ваал ще те ненавиждат.

— Не стига, че смучат моя баблос, а отгоре на всичко ме и ненавиждат!

Енлил Маратович се засмя.

— Защо твоя? След като го пият, значи това е техният баблос.

Трудно бе да се възрази на това.

— Закъде пътувам? — попитах аз.

— Отиваме при батмана — на съд.

— А какво е това батман? Толкова пъти съм го чувал, а никой не може да ми обясни.

— За него не се говори излишно, Рама. Но ти трябва да разбереш, че ако вампирите имат империя, то тогава трябва да има и император. Батманът — това е нашият висш арбитър. Добрият и мъдър пастир, който по съвместителство осъществява и върховния контрол над света… Ти направи сериозен пропуск. Толкова сериозен, че лично той ще те съди. Но мисля, че ще ти се размине. По-скоро той ще те изпита формално, и толкоз.

— Какво изпитание?

— Наричат го „подвига на Аполо“.

— Защо Аполо, а не Херкулес например?

— Аполо. Батманът се казва Аполо, а не Херкулес.

— А какъв е подвигът?

— Това е един вид изкупителна процедура. И на мен ми се случи същото в младостта. Батманът й придава голямо значение. Но аз не бих я нарекъл сложна.

— И в какво се състои тя?

— Не изпреварвай събитията, Рама. Ако батманът те кара да извършиш подвиг, то това означава, че той вече фактически ти е простил. Но трябва още хляб да ядеш, за да стигнеш дотам.

— Той управлява ли ни?

— Руските вампири са за многополюсен свят. Но батманът, за съжаление, не се вълнува от това. При нас… как да кажа… съществува деликатен баланс на интересите. Не му даваме много да си вре носа в нашите работи. Но и в никакъв случай не искаме да изостряме отношенията си. Затова трябва да се напълниш с малко културна информация…

Помислих си, че би било по-добре да отместя Енлил Маратович от погледа си, и започнах да гледам през прозореца. Зад крилата на самолета се виждаха далечни облаци, които приличаха на небесна крепост. Над тях се простираха жълтеникавооранжеви, които напомняха експлозия на зенитни оръдия.

Беше красиво. Но на фона на страшното великолепие на небето изведнъж се появи лицето на Енлил Маратович, който не само не смяташе да изчезва, а се показа в най-грубата си светлина.

— Слушай внимателно и запомняй — нареди той. — При тях има пълна промяна на ритуалите и на политическата коректност. Но най-важният ритуал е ритуалът изобщо да не бъде забелязан и общуването да изглежда просто и без напрежение. Затова по време на визитата ще ти се наложи да се напрегнеш и да доведеш лицемерието си до такава степен, че то диалектически да не се отличава от абсолютната искреност. Разбра ли?

Кимнах към облаците през прозореца.

— „Батман“ — това е официалната титла на императора. Съвсем проста и много дълбока. От една страна, това е просто човекоприлеп, в какъвто се превръща всеки вампир, преминавайки в Древното тяло. От друга страна, е най-висшият ранг на Земята… Подмазвачите дори разшифроваха думата като „Big Atman“. Но това, разбира се, е прекалено…

— Затова ли въртят филми за батман? — попитах аз.

— Черната завеса at its best. Ако при хората проникне информация, че батманът управлява света, никой няма да се учуди. И без това всички го знаят…

— Разбрах — кимнах аз.

Прозрачните очи на Енлил Маратович подигравателно ме погледнаха през прозореца.

— Сега ще ти кажа някои нови неща. Знаеш ли по какво северноамериканският Велик прилеп се отличава от нашия?

— По какво?

— Той има мъжка глава. Именно тази глава е батман.

Аз се опулих.

— Това да не би да е Великият прилеп?

— Не — уточни Енлил Маратович. — Тялото на Ищар винаги е женско.

— А защо са му поставили мъжка глава?

Енлил Маратович вдигна рамене.

— Смята се, че този тип психика притежава божествена стабилност. Но аз не бих казал това. Тъкмо обратното — там такова нещо се случва с хормоните, че ми е трудно дори да си го представя. Покойната Ищар Борисовна мислеше, че при тях това просто е изместване на джендър шовинизма и недоверието към жените. Не искат да дават прекалено голяма власт на женския мозък. Но това не е наша работа.

Аз кимнах.

— Това означава, че световният император е хермафродит — продължи Енлил Маратович. — Реален полубог. Затова може да бъде наричан „батуоман“. А ако от контекста не е ясно — може и „майти бат“. Само не казвай „майти маус“, че нашите често го бъркат.

— Добре.

— Когато лично общуваш с батмана, трябва да се обръщаш към него в трето лице, назовавайки го „He or She“. Оттук се получава цялата тази обърквация сред народа… — И Енлил Маратович тихо се подсмихна.

— Той просто Аполо ли е, или…?

— Аполо Тринайсети.

— Откога управлява?

— От най-дълбока древност. Едва ли не от времето на Атлантида. По-лесно е да се вярва, че той е вечен.

— Как е възможно това?

— Решили са проблема със застаряващия врат. Затова главата може да живее толкова, колкото и Великият прилеп. Но те държат в тайна своя метод. Така че реалната власт постоянно да се обновява навсякъде — освен у тях.

— А къде той или тя живее? — попитах аз. — В Америка?

— Не. В морето.

— А защо тя е тринайсети, ако главата е вечна?

— Защото Аполо вече е имал дванайсет плаващи резиденции. Тази е тринайсетата. Домът на батман Аполо и на северноамериканския Велик прилеп представлява яхта самолетоносач. Тринайсетата поред императорска ладия, на която живее същият този Аполо, така както и на първата. Ти летиш точно към нея.

Спомних си видението, което получих по време на Червената церемония.

— Това не е ли голям черен кораб?

Енлил Маратович кимна.

— А как се казва?

— Зависи от теб — каза Енлил Маратович.

— В какъв смисъл?

— Всеки вижда своето наименование, Рама! Имената се променят. Батман Аполо притежава непостижима власт.

— А защо живее на кораб?

— За да не знае никой къде се намира императорът.

— Много по-лесно е да откриеш и да потопиш яхта.

— Нея никой няма да я види. Великите вампири умеят да поглъщат всякакво количество внимание. За нас не остава памет. Това го умееш дори и ти. Спомни си как летеше в Хартланд…

— Помня — потвърдих аз. — Но нали там могат да плават и други кораби…

— Ти не разбираш какво е това световен император. Да кажем така — в океана винаги има голямо пусто място, където хората нямат работа. Където никой не гледа. И където нищо не се случва.

— Но на кого е нужно всичко това?

— На никого. Случва се само по себе си. Причинно-следствените връзки в света са такива, че хората имат много поводи да гледат на другата страна. Хората дори не виждат собствените си вратове, Рама. Как да видят императора? Те стоят с гръб към оста, около която се върти светът. А ти летиш към точката, през която преминава тази ос. Ако е по-ясно — това е полюсът на световната каузалност.

— Този полюс може ли да се премества заедно с кораба? — попитах аз.

— Скритият полюс може да се движи произволно. Но по собствена инициатива никой от хората не може да го намери. Просто защото човешкият живот представлява въртене около този полюс. Ако си жив, ти не си на полюса. А ако си мъртъв, не може да попаднеш там.

— Добре де — не се предавах аз, — а как нашият пилот ще долети дотам?

— С уредите — усмихна се Енлил Маратович. — Нима мислиш, че вампирите не могат да решават такива прости въпроси? На яхтата на императора е пълно с халдеи. Но без покана там никой не може да се окаже. Не разбираш докрай принципа, за който говоря. Погледни надолу.

Забелязах, че значително сме се снишили. Бялата пяна на вълните вече се различаваше.

— Какво виждаш?

— Море. Вълни. А отгоре облаци.

— А сега погледни внимателно. Яхтата е там. Ти вече пристигна.

И в този момент с мен нещо се случи.

Разбрах, че част от мен от дълго време изпитва страх — това е толкова неприятно усещане, че цялата област, засегната от него, се оказа като че ли изключена от съзнанието — като отсечен крак или монотонен звук.

И изведнъж тази зона отново стана достъпна.

През прозореца видях кораб. Огромен и черен, с много проста форма — подобен на един от старите японски самолетоносачи с покриваща целия корпус плоска палуба. В горната част на кораба нямаше никакви издатини, антени, тръби — само черна плоскост, маркирана с жълти отличителни знаци, указващи къде да се приземиш. На нея бяха кацнали няколко малки разноцветни бизнес джетове като този, на който летях аз.

След като най-накрая си позволих да видя кораба, в главата нещо ме блъсна, като че ли избухнаха фойерверки, и в този момент отвращението и страхът ме напуснаха. В този миг разбрах, че бих могъл да изживея целия си живот с тази огромна черна ладия, постоянно обгръщайки я с поглед, без обаче нито веднъж да я забележа. Нещо съвсем подобно се случва в ежедневната реалност с всички хора без изключение…

А след това видях на носа на кораба тънка бяла дума.

OMEN

— Виждам името — казах аз. — Това е…

— Не казвай никога на никого — прекъсна ме Енлил Маратович. — Това се отнася само за теб. Не въвличай в съдбата си други.

Кимнах.

— И още нещо — продължи Енлил Маратович. — Стюардът ще ти даде куфарче. Лично ще го предадеш от мое име на батмана. Настроението му малко ще се пооправи.

Исках да попитам какво има в куфарчето, но вместо това от мен се отрони съвсем друг въпрос:

— А Софи? Тя също ли е там?

Енлил Маратович се намръщи.

— Това са си ваши работи. Въобще не искам да ги знам, така ми е по-спокойно. Но мисля, че тя е на яхтата. Горе главата!

С тези думи Енлил Маратович изчезна от полезрението ми. Стори ми се, че той не изчезна, а просто се потопи в пелената, която до този момент скриваше кораба от мен и може би продължава да закрива голяма част от Вселената.

Корабът отново изчезна. Но този път той просто се скри зад края на прозореца — самолетът се готвеше да кацне. След като колелата се удариха в палубата, спряхме подозрително бързо — а на мен ми се стори, че външната светлина ни забавя. Спомних си, че при кацането върху самолетоносач самолетът обикновено много бързо се захваща за изтегленото над палубата въже със специална кука. Видимо „Дасо“ на Енлил Маратович бе оборудван за подобни полети.

Най-удобният начин да се избавиш от неудобна личност е като я поканиш да лети на самолет и я спуснеш по въжето. Ще пожужи на палубата, ще падне в морето и няма да има нужда да душиш никого с жълт шнур… Навярно не съм първият, на когото по време на полет му е минавала тази мисъл.

Халдей стюард, облечен в син хитон, отново се появи от кабината на пилота. Подаде ми тумбесто алуминиево куфарче, след това отвори вратата, застана до стълбата и присядайки на едно коляно, церемониално се извърна от отвора в стената, страхувайки се да види това, което има зад нея.

Погледнах навън и веднага разбрах, че да се приземиш на тази черна писта може и без всякакви гумени хитрости. Самолетите, които се виждаха отвисоко, бяха много далеч и почти не се различаваха. Корабът беше огромен. Толкова огромен, че въобще не усещах люлеене — струваше ми се, че стоя на идеално плосък остров.

Посрещнаха ме двама халдеи с черни комбинезони. Нямаха маски, но аз разбрах, че това са халдеи, по значките, които носеха на гърдите си — малки златни маски над снопчета бяла вълна. Това бе функционално, особено за техническия персонал.

Когато се пуснах от въжето, те ми се поклониха ниско и отвърнаха лицата си от мен, така както бе постъпил и стюардът. В друга подобна ситуация такова поведение би изглеждало нагло, но в този случай бе израз на дълбоко уважение — халдеите даже не смееха да ме погледнат. Това за пореден път доказваше, че грубостта и вежливостта са като ин и ян и при сгъстяване преминават една в друга.

Халдеите тръгнаха, като, отдалечавайки се от самолета, от време на време спираха, за да ме приканят да вървя след тях. Те, както и преди, се извръщаха и това ми изглеждаше ужасно.

На предната част на палубата имаше жълта черта. Халдеите застанаха пред нея на колене и закриха с длани лицата си, отказвайки да гледат нататък. Черният люк на пода се отмести и се откри стълба, която отвеждаше надолу.

Чаках, но нищо не се случваше. Халдеите мълчаливо стояха на колене, като продължаваха да крият лицата си. След няколко мига на колебание се реших и преминах жълтата линия. Когато се спуснах по стълбата на нивото на ръста си, люкът над главата ми се затвори. Стълбата отвеждаше към черен тесен куб с размерите на асансьор. Пространството бе осветено с ярки светещи точки — малки електрически лампи, разпръснати по стената, пода и стъпалата в приятна асиметрия.

След като се озовах в асансьора, изходът бе затворен с черен панел със същите светещи точки. По леката вибрация разбрах, че се движим. Но накъде — нагоре или настрани — не беше ясно. Въздухът беше студен и остро свеж, като че ли го бяха смесили с някакъв стимулатор — или кокаин, или райски газ. Когато спряхме, страха ми вече го нямаше. Беше ми весело и тревожно. Панелът пред лицето ми се вдигна нагоре. Стана много светло. Вече се чуваше музика.

Стоях на прага на голяма стая.

Това като че ли бе гостна — с няколко прозореца, през които проникваше жаркото слънце (в този момент не се замислих откъде се взе това слънце, след като го нямаше на палубата). Явно не беше разрешено да влизам в стаята. Или по-скоро можеше, но само две-три крачки навътре: останалото пространство бе оградено с червен шнур, преминаващ през стоманени колчета — като в музейна зала, която може да бъде разгледана почти само от вратата.

Гостната беше пуста. Но се усещаше, че някой е бил тук съвсем наскоро. В центъра на стаята имаше възвишение — правоъгълна платформа, покрита с рогозки и килими. Върху нея — смачкана възглавница, до която бяха поставени прибори за чай и стъклено наргиле: все едно някой, който е разпускал, е излязъл преди минута. Ухаеше на благовония — съвсем прости и евтини.

Музиката беше нещо индийско, приятно и непретенциозно и дори смътно познато: едни такива отпускащи шиваитски мантри в изпълнение на англоезични хора, омаяни търсачи на истината от втората половина на миналия век. Простият звук от евтиния синтезатор от докомпютърната ера пораждаше доверие и симпатия към разногласния хор и в същото време към мястото, откъдето долиташе музиката.

На стените в гостната висяха портрети на индийски богове, ликове на Буда, няколко кичозни християнски икони (в тях също се чувстваше индуският подход към небесното) и (това пък защо ли) голям портрет на писателката Айн Ранд[1] в стил садо-мазо.

Впрочем Айн Ранд напълно се вписваше в божествения порядък, тъй като беше изобразена в залеза на живота си и със своите черни чорапи и гумен корсаж изглеждаше като алегория на смъртта (или минимум на чумата). В едната ръка държеше камшик, а в другата — книгата на W. S. Maugham „Of Human Bondage“[2]. Дори и в този образ да имаше някакъв тънък културен смисъл, той ми се изплъзна.

На стените висяха и няколко разпечатки със зелен надпис на арабски на черен фон — явно за мултикултурен баланс. И всичко това изглеждаше като купено след дълго пазарене по сергиите, намиращи се около двузвездни хотели в различни краища на Земята. Всъщност въобще не се учудих, като разбрах, че на това място може да се поръча вегетариански дюнер и да се купи трева.

Изведнъж усетих леко убождане във врата. Ръката ми инстинктивно се дръпна, когато разбрах, че алуминиевия куфар вече го няма. Кога и как е изчезнал — нямах представа. Побиха ме тръпки по гърба. Но не заради загубата на куфара, а заради усещането, че заедно с мен се движи нещо масивно и бързо. Все едно покрай мен безшумно е минал камион, чийто шофьор се е изхитрил незабелязано да отмъкне портмонето от джоба ми и да ми вземе кръв.

Впрочем вече знаех кой е този шофьор и се досещах на какво е способен. Обърнах се да видя дали куфарчето не е в асансьора, но естествено, там го нямаше. А когато пак се обърнах към ярко осветената стая, върху платформата седеше хазяинът. Беше слаб, плешив човек със сива брада. Именно човек, а не стърчаща от ниша глава, каквато очаквах да видя. Имаше обикновено мъжко тяло, слабо и костеливо, облечено в нещо като лилав копринен халат. Лицето му беше предразполагащо. Така можеше да изглежда някой норвежки арткритик, старши програмист от Купертино или готвач от мелбърнски гурме-ресторант. Той седеше на подиума, свил краката пред себе си по бирмански маниер, тоест без да ги кръстосва. А до него лежеше моето алуминиево куфарче.

Той не ме гледаше. Нагласи кода за отключване, отвори куфара и върху червената му кадифена облицовка видях три металически контейнера, приличащи на блестящи стоманени термоси. Той кимна удовлетворено, затвори куфара, постави го на пода до себе си и куфарът заплава, като че ли бе поставен върху невидима гумена лента, а след това просто премина през стената и изчезна.

Даже не се учудих.

— Здравей, Рама — поздрави човекът, вдигайки към мен тъжните си кафяви очи. — Казвам се Аполо. Приятелите ме наричат просто Айп. Или Нечестният Айп, ха-ха… Може би за да намекнат, че приличам на стара опърпана маймуна, която се опитва да преметне всички. И ти ли мислиш така?

— Засега не знам, He or She — промърморих аз, без да съобразявам особено какво говоря.

— Добър отговор — каза Аполо. — Тоест още имам шанс, а? Ти също може да ме наричаш Айп. И не употребявай това идиотско „He or She“, дори не знам как да отуча другите от това. Заразиха половината човечество… Знаеш ли какво донесе, Рама?

От предпазливост предпочетох да кажа:

— He, He or… Айп.

Аполо се намръщи.

— Не лъжи. Никога не ме лъжи. Веднага виждам, мило мое момче.

— Не лъжа — оправдах се аз. — Наистина не знам. Но се досещам, че е баблос. И догадката ми е по-близо до увереността.

Аполо се усмихна.

— Ето сега казваш истината. Ние, съществата от категория undead, не бива да се лъжем взаимно. Безполезно е и само повишава общия ръст на ентропията. Ти знаеш ли какво е това?

Кимнах неуверено.

— Какво е? — повтори той.

— Ами… — поколебах се — ами това е общото количество на цялата космическа неистина.

— О! Колко точно казано! Въпреки че… — Аполо се почеса по тила — има и такава гледна точка, че това е абсолютната космическа истина. Впрочем с думите винаги е така…

Той погледна над главата ми.

— Разполагай се удобно, чака ни дълъг разговор. Както казват в Русия — няма истина в краката… Може да помислим, че тя е в ръцете, ха-ха…

Отначало помислих, че ме кани да мина зад червения шнур, но след това нещо леко ме удари по рамото и аз видях специална поставка за крака, която се появи от асансьора на голяма телескопична платформа.

Никога не ми се получаваше елегантно да си обърна надолу главата, както това правеха вампирите, свикнали със светското висене: да спуснеш поставката на пода, да приседнеш, небрежно да прехвърлиш краката си през нея, да дадеш възможност на механизма да те издигне нагоре — и да направиш всичко това, без да откъсваш очи от събеседника, замислено клатейки глава в отговор на репликите му…

Само за няколко секунди отместих поглед от императора и когато го погледнах отново, той вече висеше точно от такава греда. Ловкостта му бе изумителна.

Светлината в стаята загасна, като в същото време утихна и музиката. Освен това изчезна и приятният аромат. После отново светна, но светлината беше съвсем слаба и без ясен източник. Вече не виждах никаква стая, а само императора.

Вече се намирахме точно един срещу друг. Стори ми се, че все едно летим в облаците, преди да се е развиделило. Така вероятно е изглеждала безформената тъмнина, откъдето Великият вампир е ръководил създаването на света.

Аполо ми подхвърли малък предмет. Предметът полетя по странна траектория — първо се спусна надолу, после, летейки към мен, пак се вдигна, но аз се изхитрих и по чудо го хванах. Беше малък флакон с форма на птица с кафеникаво тяло и с истински дълги червени пера. Много красив флакон. Трябваше да се подчиня. Мълчаливо свалих главата на птицата и доближих гърлото до езика си. Нищо не стана. Пуснах флакона и той падна.

— Изпратиха те при мен да те съдя — започна Аполо. — Началниците ти се страхуват от станалото, когато си съпровождал Озирис. Това надхвърля разбиранията им. Но за разлика от тях аз отлично знам какво е Таен черен път. Озирис беше мой приятел до момента, когато нашите пътища се разминаха. Не смятам, че е извършил престъпление… Грешка — може би.

Олекна ми на сърцето. След като не е имало престъпление, не е имало и съучастие.

— Няма да те съдя, мое момче. Няма нужда от никакви показания. Дракула и Озирис не са нито престъпници, нито предатели. Те са слабаци. Вместо да се постараят да направят този свят по-добър, те избраха бягството. Не мога да ти забраня да ги последваш. Но желанието ми е да станеш един от нас. Знаеш ли защо Тайният черен път се нарича „черен“?

И през ум не ми беше минало да задавам подобен въпрос — смятах, че думата „черен“ автоматично приляга на всичко, свързано с вампири.

— Не — казах аз.

— Наричат го така, защото през по-голямата част от времето посветеният виси в хамлета с главата надолу. И пред себе си вижда само чернилка. И Дракула, и Озирис са те учили да си затваряш очите. А аз искам да ти покажа как да ги отвориш.

Изпитах поредния пристъп на страх. Изведнъж ми се стори, че спя и че виждам странен и много дълбок сън, макар че очите ми са затворени. С всички сили се опитах да ги отворя. Но не се получи, тъй като те просто си бяха отворени. В желанието си да се убедя, че всичко е наред, мигнах няколко пъти. Аполо явно разбра какво се случва с мен и тихичко се засмя.

— Ти се изкачи много високо в йерархията, Рама. Стана undead. Тоест един от висшия кръг. Традицията е такава, че лично батманът става учител на всички undead. Дори и за кратко време. Сега ще ти разкажа някои неща, за които предишните ти учители не са ти говорили. Само не си мисли, че това ще бъдат някакви мрачни тайни. Ние не сме в Русия. Разказът ми дори може да ти се стори скучен. Но правилното управление на този свят е изключително скучна работа. Струва си да я направим по-интересна. И тогава историята ще те нарече злодей… Разбираш ли смисъла на думата „undead“?

Свих рамене.

— Във всички случаи не напълно.

— Така наричат тези, които са преминали в трансценденталното пространство още докато са били живи. Всъщност не преминаваме никъде, а просто осъзнаваме факта, че винаги сме се намирали тук. От самото начало. Всички останали просто не разбират това. Те смятат, че наистина живеят сами за себе си…

— А не е ли така? — попитах.

— Ние не се смятаме за живи. Но не се смятаме и за мъртви. Ние сме възли от разгръщаща се анимограма, причината за съществуването на които се намира извън нас. Ние не сме подобри от всичко останало. Но поради неизвестна причина всичко останало се управлява чрез нас. Ние сме слуги на Великия вампир, нещо като негови пръсти… Не, това звучи нескромно — може би като косъмчетата на пръстите му.

Аз кимнах.

— Височината, на която стоим… Или ако повече ти харесва, дълбочината, в която висим — ни натоварва с огромен ангажимент пред Великия вампир. Ние, като същност, сме отговорни за въплъщението на неговия смисъл. Затова ми се иска да разсея мрачната картина на света, която ти бе нарисувана първо от Дракула, а после и от Озирис. Не искам да кажа, че те са лъгали, не. Те са мъдри и велики вампири. То, така или иначе, те изкривиха реалността. Рама, част от замисъла на Великия вампир е състраданието към нашите по-малки братя. Имам предвид хората. Кажи честно, ти хареса ли Дракула?

— Да.

— Обичам го като брат — каза Аполо. — С него бяхме близки приятели. И той е прав за много неща. Практически за всичко, за което ти е говорил… Не е прав единствено за това, че клевети цялата Вселена. Разказал ти е за същността на страданието и за неизбежността му. И е прав — животът на човека не е лек. Но, Рама, от нас зависи да го направим ако не напълно щастлив, то поне по-малко трагичен. Знаеш ли какво е Leaking Hearts?

— Това последователи на Дракула ли са?

— Не съвсем. Така са се нарекли вампирите, които отдавна са чувствали вина и са осъзнали отговорността си за човешката болка. Подобно на Дракула те се ужасяваха от човешкото страдание. Но не всички Leaking Hearts вдигнаха ръце и се скриха в мрака. Сред тях имаше и такива, които се заклеха да променят човешкия живот към по-добро…

— А кога са живели? — попитах.

— Те живеят и сега — усмихна се Аполо. — Един от тях беше твоят познат Озирис — дотогава, докато не застана на Тайния черен път. Първите Leaking Hearts се появиха сред нас преди хиляди години. Тогава обаче те не се наричаха с това име. Но още в онези времена полагаха усилия да облекчат човешката съдба…

Изведнъж забелязах, че не летим в тъмнината, а бродим през някаква мъгла преди зазоряване. Под краката ни имаше мраморни плочи и можех да се закълна, че ходя по тях сам, макар че не можех с точност да си спомня момента, в който започна това. Аполо вървеше встрани, като ме поглеждаше от време на време. Говорейки, той умерено и красиво жестикулираше.

Не бях виждал друг, който да излъчва такова естествено достойнство. Аполо приличаше на древен философ, който се разхожда със събеседника си в имение си. Само лилавата дреха (която вече не ми изглеждаше като лилав халат) издаваше ранга му.

— Най-първите опити да се облекчи човешката болка, разбира се, бяха наивни. Някои вампири сериозно мислеха, че могат да решат проблема, хранейки се със страданието на животните. Това беше силно представление — именно под неговото въздействие всички древни религии започнаха да практикуват жертвоприношението. Но подходът не даде резултат.

— Защо? — попитах.

— Работата е в това — каза Аполо, — че количеството на болката в този случай трябваше да бъде огромно. Защото да се получава агрегат „М5“ от животните е като да се прави бензин от пухчетата на тополите. Технически е възможно, но е нерентабилно. Животните почти не страдат. Те познават само физическата болка, която древните вампири се опитваха да прагматизират. Но болката не се крие в храната. На нас ни е нужно страдание — а животните практически не го изпитват…

През сумрака започнаха да изпъкват детайлите от обкръжаващия ни свят — кипарисите покрай пътеката и смътните контури на многобройните статуи. Съмваше се. Околният свят беше абсолютно реален. Както винаги в трансценденталното пространство.

— А каква е разликата между болката и страданието? — попитах аз.

— Болката е просто болка — отвърна Аполо. — А страданието е болка заради болката. Физическата болка не може да бъде толкова силна — при нея има твърди биологични ограничения. Докато страданието, идващо от човешкия ум, може да бъде безкрайно. За производството на агрегат „М5“ е важна не самата болка, а нейното безкрайно умножаване в огледалния коридор на саморефлексията… Страданието е уникален продукт на мислещия човешки ум и животните не са в състояние да го произвеждат в нужните количества. Затова жертвоприношенията на животни във всички древни култури бързо се смениха с човешки и вампирите, опитвайки се да облекчат съдбата на хората, нищо не можеха да направят… Стана ясно, че човекът винаги ще бъде наша храна.

— А не беше ли обратното? — внимателно попитах аз. — Според мен е прието да се смята, че отначало са били човешките жертвоприношения, а след това хората постепенно са ги заменили с животни и всякакви символични фигурки…

Аполо се намръщи и махна с ръка, давайки да се разбере, че историческите възгледи на хората не са му особено интересни.

— Leaking Hearts — продължи той — решиха внимателно да изучат различните начини за изработване на агрегат „М5“, така че да направят този процес максимално хуманен. Възможностите се оказаха малко. Най-жестокият способ за извличане на страдание беше човешкото жертвоприношение — война или друга форма на ритуално масово убийство. Най-хуманният — прагматизиране на страданието, произвеждано от естественото човешко стареене и от болестите. Но от древни времена най-голямо количество агрегат „М5“ е давала технологията, която условно може да бъде наречена рефлексия относно личната стойност. Именно този конвейер е основното работно място на човечеството.

— Знам, учиха ме.

Аполо се усмихна и аз почувствах, че той не изпитва особено доверие към образованието ми.

Стигнахме края на пътечката. Вероятно зад стената ограда се простираше градина — виждаха се тъмните контури на дърветата. На стената имаше мраморни статуи на някакви древни спортисти. Реших така, защото в ръката на единия имаше диск, а на другия — странна гира.

На небето червенееха първите искри на зората.

Аполо се обърна и сложи ръка на рамото ми. Дланта му беше почти безтегловна, но на мен ми се стори, че на рамото ми седи малък хищен звяр. Бавно поехме в обратната страна.

— Подобни методи за събиране на жизнени сили — продължи Аполо — са известни от десетки хиляди години. През цялото това време съвестта измъчваше най-добрите вампири. Те се опитваха да облекчат страданията на човечеството. Най-лошите от нас, както сигурно се досещаш, мислеха само как да извлекат повече баблос от хората. Цялата видима човешка история е резултат от сблъсъка на тези борещи се помежду си усилия. Имаше както победи, така и поражения. Светът ставаше все по-хуманен, поне външно…

— Смятам, че за вампирите на първо място винаги ще бъде баблосът, а не хуманните идеали — казах аз.

— Така е — кимна Аполо. — И всеки император на вампирите ще бъде император дотогава, докато възприема този подход. Въпросът е кои методи извличат по-голямо количество баблос и кои по-малко. Leaking Hearts не призоваваха да се отказваме от агрегат „М5“, защото никой нямаше да ги чуе. Техният основен message беше, че може да се добива по-голямо количество баблос от хората, като едновременно се подобрява животът на човечеството…

— Но нима това е осъществимо?

— Разбира се. Именно в това е същността на прогреса. Тук имаше много и различни експерименти, включително и социални. През миналия век за производството на по-голямо количество страдание пробваха да създадат непоносими за живеене тоталитарни общества. Но по същото време бяха направени научни открития, благодарение на които стана възможна Великата честотна революция.

Никога не бях чувал подобен израз.

— Какво е това? — попитах аз.

— The Great Frequency Revolution — най-радикалният проект на вампирите за последните хилядолетия.

— Каква честота се има предвид? Честота на какво?

Аполо се усмихна и ме потупа по врата.

— Как го е казал руският поет Блок? „Сердцу закон непреложный — радость-страданье одно…“[3] Всеки такъв цикъл произвежда определено количество агрегат „М5“. За да се увеличи общото количество.

— За да се увеличи честотата? — опитах се да продължа аз.

— Умен си! — каза Аполо. — Именно. Човешкият мозък е способен да преживява много бързо циклите на радост и на страдание. Човек е в състояние да поема вълните на фрустрацията не един и два пъти дневно, а по няколко пъти в минута. Вампирите знаеха отдавна това. Но не им беше ясно как да се справят с този проблем. Социалната реалност не съдържа скриптове, позволяващи на ум „Б“ да достигне максимални обороти.

— Защо? — попитах аз.

— Колкото и да ни се иска, не можем да организираме войни на всеки половин час. Даже вътрешният диалог има определени ограничения. Например трудно е да накараш човек на всеки пет секунди да си припомня, че е лузър и няма пари — макар че над това работят най-добрите умове на човечеството. Това се случва максимум няколко пъти през деня…

— При нас е по-често.

Аполо кимна.

— Възможно е — вие имате богата култура. Но все пак честотата не може да е чак толкова голяма… Така че в един момент вампирите се замислиха: не е ли по-добре да създадат за човека особен изкуствен свят, така че съзнанието му да преминава колкото се може по-често през циклите на радост и страдание?

— И какво измислихме? — попитах. Аполо вдигна вежди.

— Още ли не си разбирал?

— Не — честно отговорих аз.

— Рама, use your head[4]. Ако вампирите са изобретили и внедрили нещо, ти си длъжен да знаеш за него. И не като вампир, а като човек. Това трябва да бъде нещо, което ти е добре познато… Нещо, което е възникнало съвсем наскоро според историческите стандарти. С какво си ангажиран емоционално… Какво обичаш…

— Видеоигри?

— Bingo! Но защо само видеоигри?

Реших да изброя всичко, което ми идваше наум.

— Кино? Интернет? Новини?

След всяка дума Аполо любезно кимаше с глава.

— Абсолютно правилно. По своята същност всяка от тези реалности прилича на сън, в който радостта и страданието могат да се редуват с каквато си искат скорост. Филмовият или компютърният герой, с когото зрителят се отъждествява, не яде, не спи и не решава битови въпроси. Не му трябва да живее дълго, за да отдели агрегат „М5“ в точката на смъртта. Той може да изпитва предсмъртна фрустрация много пъти в рамките на един час. И да умира всяка минута. Практически той може постоянно да излъчва страдание…

— Но в игрите страданието не е основното, а напротив — възразих аз. — Те се играят за забавление!

Аполо се засмя.

— Така, така. Трикът е в това. Човекът дори не осъзнава, че основното съдържание на видеоигрите е фрустрацията. Разбира се, ние това не го афишираме. Халдейските психолози учат, че играчът изпитва наслада от своята неуязвимост, виждайки опасността, която грози нарисувания герой в неговия изкуствен свят…

— Но хората щяха ли да играят на игри, ако това е страдание?

— Разбира се. Страданието е създадено именно за човека. Рано или късно той свежда до това всяко свое действие.

— Но нали в играта всичко е за удоволствие! В това е и същността й!

— Мозъкът не е в състояние да работи за удоволствие. Човек разбира на съзнателно ниво, че играе с компютърни стрелци, но всеки път, когато джойстикът потръпва в ръцете му, а на екрана се появяват петна от виртуална кръв, някаква част от неговото същество, при това доста значителна, се кани наистина да умре. Ти обичаш ли да играеш?

Кимнах.

— Спомни си някоя играна наскоро игра. В детайли. Можеш ли?

Спомних си някакъв стрелец. Аполо затвори очи.

— Героят се изкачва нагоре по стената на замъка — започна той. — Ти се радваш, че всеки момент ще изпълзиш от този мрак и ад, но в същия миг корнизът, за който си се хванал, се отчупва. Ти падаш, но не се разбиваш, а се закрепваш за някаква друга издатина и повтаряш изкачването по друг маршрут, но този път сред огнени пламъци…

Учудващото не беше, че той може да наднича в паметта ми — вече бях свикнал с това. Учудващото беше, че преразказваше спомените ми точно в момента, в който те се появяваха — като безпилотен самолет, който кръжи над мрачните проходи на мозъка ми.

— Когато най-накрая си се изкачил на върха — продължи Аполо, — става ясно, че те чака среща с гигантски паяк, и колкото по-навътре влизаш в гората, толкова паякът става по-голям. Няма победа в този свят. Победата над един паяк води след себе си среща с друг. Освен това бъговете в играта не ти дават възможност напълно да се потопиш в настоящето, причинявайки ти мъка с постоянното напомняне, че ти не се сражаваш с паяци, а просто си губиш времето пред екрана…

— Това е така — отговорих аз. — Но аз не страдам, когато играя на стрелци. През по-голямата част от времето изпитвам удоволствие. Разбира се, има скучни моменти, но…

— Всяка игра е смазано и замаскирано страдание — каза Аполо. — Страдание, което е скрито под тънък слой захар. Неприятните емоции са тези необходими елементи на всяка игра, каквото е изкачването със ски в планината. Удовлетворението, което изпитва всеки играч, е свързано с тяхното преодоляване… Как мислиш, защо Великата честотна революция стана възможна?

Замислих се.

— Защото Leaking Hearts издигнаха останалите вампири до собствената си морална висота?

— Не — усмихна се Аполо. — Защото вампирите получават по-голямо количество от агрегат „М5“, държейки човека един месец с джойстика пред „Call of Duty“[5], отколкото да го отпратят на битката при Курската дъга. Вместо да го отправим на истински бой, където той сто процента ще умре, ние го прекарваме през стотици фалшиви боеве, като във всеки от_тях неговият ум „Б“ умира условно, да кажем, два процента. Do the math![6] Количеството на отделеното страдание се увеличава точно два пъти.

— Но защо тогава аз изпитвам удоволствие от това?

— Ти не изпитваш удоволствие, когато си зает с него. Изпитваш неудовлетворение и тревога и в най-добрия случай равнодушие. Но ти остава фалшивата памет за изпитаното удоволствие. По същия начин като със секса. Ние всички го обичаме, макар че в него няма нито една секунда, която си заслужава да се харесва, когато става въпрос…

И той пак ме потупа по врата. Ръката върху рамото ми ме нервираше. Но не посмях да я отместя.

— Виждам, че не ми вярваш докрай — каза Аполо. — Добре, кажи ми, защо при повечето компютърни игри няма възможност да се спасиш веднага?

— Защо?

— Защото заставяме играещия много пъти да повтори един и същ маршрут към контролната точка. Това се прави за максимално отделяне на агрегат „М5“.

Кимнах. Звучеше убедително.

— А защо според теб — продължи Аполо — ограничават времето на мисията? Карат те да я изпълниш за пет минути и нито секунда повече?

— Същото ли е? — попитах аз.

— Същото е. С помощта на една страничка с кодове можеш да изтощиш играча не един, а двайсет пъти подред. Изкуството да създаваш игри се състои в това количеството отделено страдание да бъде максимално, а човекът колкото се може по-дълго да не изхвърля джойстика. Това е цяла наука…

— Да — прошепнах аз, — така е…

— А добрият слуга винаги ще стигне до ниво hard на играта.

Изведнъж разбрах, че наоколо е съвсем светло — просто забравих за света около мен, слушайки императора. Сега този свят отново нахлу в съзнанието ми. Слънцето вече изгря над него. Вървяхме по мраморната крайбрежна алея към увитата с цветя беседка над бездната. Зад оградата на беседката имаше бледопепелява скала с най-нежни оттенъци, врязана отвесно в морето. Нещо ми подсказваше, че съм виждал тази скала и по-рано… Този незабравим цвят… От дясната ни страна към небето се извисяваха червено-кафявите колонади и арките на древен дворец. Покривът му бе покрит със статуи на богове и герои. Златните орли грееха ослепително на утринното слънце. Отляво синееха далечното море и островите, все още обвити в сутрешния мрак. Бяхме високо над морето. При нас вече бе утро, а там нощта тъкмо свършваше. Оказа се, че гледаме от върха на античния Олимп на наскоро сътворения и все още млад свят…

— Какво ще кажеш? — попита Аполо.

Известно време опитвах да се сетя за какво говорихме току-що. Най-накрая успях.

— Никога не играя на ниво hard — казах аз. — Само в най-лекия режим.

— Правилно — отзова се Аполо. — Ти си вампир, а не идиот. Ако си разбрал как са устроени игрите, си разгадал целия инфофураж.

— Инфофураж? — повторих аз. — Какво е това?

— Informational fodder — обясни Аполо. — Или просто infodder. Нов тип хранителна среда, в която спускаме човека с раждането му. Това са всички видове сензорни стимулации, в резултат на които човешкият ум насилствено произвежда агрегат „М5“.

— А защо го разбрах целия?

— Защото няма никаква разлика между неговите съставни части — игри, кино, телевизори, интернет и т.н. Изобщо никаква. На всяко ниво те чакат едни и същи модели за стимулиране… Не разбираш ли?

Само въздъхнах.

— Честно да ти кажа, не ми е ясно какво може да не се разбира — каза Аполо. — Питай тогава.

— Инфофураж — това същото като гламуро-дискурс ли е?

— Вампоикономиката днес говори на друг език, Рама. Вашите идеолози останаха в миналия век със своя гламур и дискурс. Донесоха от Париж чужди мръсни гащи, издигнаха ги на мачтата като флаг и решиха, че предвождат цялата планета… Французите вече не говорят така… Те казват „инфураж“. Между другото, опитвахме се да ви спуснем тази дума, като си мислехме, че руското ухо ще чуе нещо хусарско, изконно… Което е, между нас казано, като същите тези мръсни френски гащи, само че много старо… Но не се получи. Забихме на този гламуро-дискурс и това си е.

Вече бях свикнал с механичната русофобия на близките ни култури, но въпреки това ми бе неприятно, че Аполо говореше така пренебрежително за вампирите от отечеството ми.

— А какво още влиза в инфофуража? — попитах аз.

— Всичко — отговори Аполо. — Всяка информация, която се произвежда за хората. Всички аспекти на Черния шум.

— А тогава защо казвате, че е едно и също? Киното например просто го гледаш. А играта… Нея я играеш…

— Интерактивността на повечето игри е лъжлива. Конзолната игра е просто рисувано кино, разделено на части. За да започнеш новата част, просто трябва да натиснеш нужната комбинация от клавиши с определена скорост и това е всичко. Главното е да се отъждествяваш с героя, от който тече сок от червени боровинки, докато се бори с паяка. Това отъждествяване е еднакво и във филмите, и в игрите.

— А психологическите драми?

— Ако филмът е психологическа драма, там ще има психологически паяци.

— Но в киното не се увличаш така, както в играта — казах аз.

— Да — съгласи се Аполо. — Мъченията на кинозрителя не са така интензивни. Но мъката, която носи на умния зрител разбирането, че всичко, което се случва във филма, е резултат от калкулация, не може да се сравни с нищо.

— В какъв смисъл?

— Сюжетът се изгражда около това, че героят трябва да преодолява трудности. Така е написано във всички учебници за писане на сценарии… Героят не се бори, защото има проблеми — той има проблеми, защото е длъжен да се бори. Когато умният човек разбере, че филмът, който гледа, е механична стимулация на неговите емоции чрез светлинни електрически доилки, той изпитва голямо страдание заради нечовешкия свят. Изглежда дреболия, но дава огромно количество агрегат „М5“. Нашата култура изстисква умните по-силно.

— А новините? — попитах аз.

— Няма никаква разлика. Примерно ти си се изморил от филма и си превключил телевизора на новините. И виждаш, че валутният курс се е променил фатално, миньори са затрупани в шахта, техните деца са малтретирани от педофили, а в същото време икономическата реформа е окрала бъдещето на всички изброени граждани… Изобщо няма добри новини. Някога замислял ли си се каква информация предават световните масмедии?

— Не е толкова просто да се формулира.

— Всъщност е просто — подчерта Аполо. — Те съобщават за нестабилност и за страдание. Светът е нестабилен, иначе няма да има нужда от никакви новини. А нестабилност и страдание практически са едно и също. Едното неизбежно води до другото. Дори когато страданието е маскирано като удоволствие, че днес на някого му е зле…

— А интернет?

— Интернет е нашето най-перспективно направление. Ти много време ли прекарваш в мрежата?

— Като цяло да — казах аз. — Макар че сега повече време прекарвам в хамлета… Но се случва.

— Тогава сам знаеш. Човек влиза в мрежата с предчувствието, че от океана информация ще улови нещо ценно, интересно и нужно. И какво се случва след три-четири часа? Той става от монитора с усещането, че през душата му е преминало стадо прасета. При това, бих казал, евангелски прасета, в които са се вселили всички близкоизточни зли духове. Човек се кълне, че повече няма да си губи времето с тази помия. А на другия ден същото се повтаря.

— Вярно е — съгласих се аз. — Но защо е така?

Аполо вдигна рамене.

— А как би могло да бъде другояче? Интернет е космос от игри, филми и новини. Като черно небе, осеяно с кинескопи. Човек може да се мести от една звезда на друга и всеки път се устремява към тази, която му обещава максимално удоволствие. В това се състои и цялата психология на интернет сърфирането. Човекът е машина, която постоянно се движи към точката на най-голямото наслаждение. Но тя изработва не наслада, а страдание. Занимаващият се с електронна мастурбация човек много скоро започва да бяга в кръг в собствения си космос. Прилича на плъх, който през цялото време се надява да получи стимулиращ импулс, но доста по-често се гърчи от токов удар, спомняйки си, че няма нито пари, нито перспективи, нито дори време от това сърфиране. Целият интернет е гъсто осеян с маркери, които напомнят за това. Заведението винаги печели. Идеалният информационен фураж, Рама, не е само абсолютно хомогенен, но е и безупречно фрактален…

Дори не попитах какво означава това. Само прошепнах:

— Това е нечовешко.

— Защо да е нечовешко, след като нито един човек не забелязва въпросната безчовечност? Никой не възразява, Рама. Напротив, хората си купуват малки преносими доилници, за да не прекъснат връзката си с нас нито за секунда. И затова плащат прилични пари. Те послушно копират измислените от маркетинговите специалисти модели на поведение, за да има какво да свалят на своите гаджета. Хората са почти щастливи… Те се смятат свободни, защото сами могат да изберат маршрута от точка А до точка Б. Макар че всъщност няма никаква точка Б.

Стигнахме до беседката, която стоеше над бездната, и се обърнахме назад. Сега морето с далечните острови беше отдясно, а извисеният над света дворец — отляво.

Изведнъж разбрах къде сме.

Това беше домът на Тиберий на остров Капри — Villa Jovis. Бях виждал реконструкцията в някакъв исторически албум и дворецът приличаше на нея. Стените в албума обаче бяха снежнобели, а тук — тъмночервени.

Вървяхме по същата пътека, по която някога се е разхождал императорът. Впрочем защо „някога“. Той се разхождаше по нея и сега. Птичките вече пееха. Духаше лек морски бриз… Само не ми харесваха тези голи мраморни момчета между кипарисите. Може би нямаше да им обърна внимание, но в съчетание с ръката на императора, която галеше врата ми, това малко ме тревожеше.

— Рама, това, което обсъдихме, е само нищожна част от новите тенденции — продължи Аполо. — Ние сме на прага на нова хуманна ера. Великата честотна революция унищожава страданието в неговите най-груби форми. Тя ще сведе войните до минимум. Ще свали от вампирите вековната отговорност за човешката болка и ще направи болката почти незабележима зад музиката, усмивчиците и смеха. Не можем да извадим човека от тъмницата и да го пуснем на свобода, както мечтаят някои утописти. Но можем да спуснем на човечеството златен сън, изпълнен с еротика и ентъртейнмънт — с лека, почти незабележима и плавно разпределена фрустрация. При това, Рама, ще имаме толкова много баблос, както никога досега в историята. А хората ще се приближат до щастието дотолкова, доколкото позволяват проектните характеристики на ум „Б“. Нима това не е велика цел?

Уморих се и разбрах, че трябва да се съглася, поне от вежливост. Кимнах. Аполо втренчи в мен поглед, в който, както ми се стори, проблесна съмнение.

— Вероятно ти е сложно да си представиш всичко, за което говоря — каза утешително той. — Нищо. Разбирането ще дойде постепенно. Каня те, Рама Втори, да заемеш своето място до мен в този велик проект. Бъди един от нас. Ти вече стана undead. Сега трябва да се включиш в Leaking Hearts.

— А това какво означава на практика?

— Ти дойде от дива северна страна, която е управлявана така, все едно през последните три години прогресът е бил спрян. Вие и досега събирате агрегат „М5“ в пиковите нива на човешкото страдание. Това е варварство. Космосът стене от вашата болка. Ние не се намесваме в делата на суверена, освен ако не е крайно необходимо… Как се нарича на руски… batdoms. Но не можем и да търпим твърде дълго подобни неща. Дори и хората имат някои права. Като виждам какво става в Русия, самият аз започвам да произвеждам агрегат „М5“…

Досетих се, че императорът иска да ме ободри с шега.

— Имам нужда от помощници, Рама. Нуждая се от някого, който да координира Великата честотна революция в Русия…

Усетих, че сърцето ми започна да бие по-силно. Никак не ми харесваше обратът на разговора.

— Разбирам пред каква дилема си изправено, мое момче — продължи Аполо, наблюдавайки ме внимателно. — Но аз не те призовавам да променяш отечеството си. Напротив, искам да му помогнеш да стане по-хубаво. Постепенно. Балансирано. Обмислено.

— А какво трябва да се направи?

— Трябва да коригираме структурата на вашия ум „Б“. Трябва да приведем параметрите му в съответствие със стандартите на цивилизования свят. С една дума — от принудителните трептения трябва да преминем към свободни, като променим състава на ум „Б“ така, че да направим честотата и амплитудата на трептенията максимално възможни. Ще премахнем всички модели с ниска производителност и ще оставим в съзнанието само стандартизирани процеси, които обезпечават максималния изход на агрегат „М5“. Това е главната цел на Великата честотна революция — така да се каже, нашият Call of Duty. Ако не го направим сами, невидимата ръка на Великия вампир ще ни стисне за топките. This is vampoeconomics, my boy.[7] Прогресът не може да бъде спрян…

Имаше някаква скрита фройдистка причина в това, че Аполо толкова често споменаваше топките.

— Когато се съгласиш — продължи Аполо, — ще ти обясня какво и как трябва да се прави.

Обърнах внимание на това „когато“. „Когато“, а не „ако“.

— Но когато аз… Ако се съглася — прошепнах, — веднага ще се разбере. У нас…

— Никой няма да разбере, че си говорил с батмана — увери ме Аполо, галейки врата ми. — Нито Енлил, нито дори вашата Ищар. Ако, разбира се, сам не разкажеш. При цялото си желание те не могат да видят нищо… Това е твърде висока топка за тях.

Аполо хвърли поглед към статуята на голото момче с флейтата, а на мен ми се стори, че ръката му започна да се нагрява като електрически чайник. През ума ми за миг преминаха стотици противоречиви мисли и в резултат ме обзе сковаващ сив страх. Не знаех какво да отговоря на императора. Не знаех и какво да правя. Съвсем не знаех. А да продължавам да мълча беше не само неучтиво, но граничеше с оскърбление на величеството. Не намерих нищо по-добро, освен внимателно да го хвана под ръка. Аполо се намръщи, все едно го заболя зъб.

Това беше много, много неловка секунда. Но Вселената ми се притече на помощ.

Чух звънене. Не беше ясно откъде идва, но разбрах, че е някъде наблизо. Това беше звън на телефон или на радиостанция, двойно „би-би“ с нисък тон. Звукът произведе невероятно въздействие върху императора и върху цялата Вселена.

Императорската крайбрежна алея, по която вървяхме преди малко, загуби яркостта си и се сви, при това аз дори не разбрах къде и как — като че ли за част от секундата изминаха две хиляди години. Изчезнаха златните орли, изчезнаха и перверзните мраморни деца. Аполо също изчезна. А след това видях обърнатото му лице, висящо във въздуха срещу мен. То беше замислено и сериозно.

— Извинявай, Рама — каза лицето. — Важни дела, налага се да се разделим. Ние с теб още не сме приключили. Окей? Поговори със Софи, тя те чакаше… Само не слушай какви ще ги плещи за мен…

Металната тръба, на която висях през цялото време, се прибра в асансьора, а след това пред лицето ми се спусна входният панел, който ме отряза от залата на императора.

Въздухът в черната кутия беше разкошно свеж. Искаше ми се едновременно да спя и да се смея. Помислих си, че приличам на черно сако, което виси в шкафа, и тази мисъл ме разсмя до сълзи. Това едва ли би било възможно без разтворената във въздуха химия.

Не ми се искаше да слизам от щангата. Но това бе неизбежно — асансьорът спря и вратата тръгна нагоре.

[1] Айн Ранд (1905–1982) — американски философ, сценарист и романист от руско-еврейски произход. Възгледите й са близки до либертарианството. — Б.пр. ↑

[2] Уилям Съмърсет Моъм, „Души в окови“. — Б.р. ↑

[3] Цитат от романтично-символистичната драма на Александър Блок „Роза и кръст“; букв: „Законът на сърцето е неотменен — радостта и страданието са едно“. — Б.р. ↑

[4] Използвай главата си (англ.). — Б.а. ↑

[5] Серия от компютърни игри от типа „шутър игра от първо лице“, която поставя играча в центъра на интензивни военни действия по време на Втората световна война, Студената война, Третата световна война и т.н. — Б.р. ↑

[6] Пресметни (англ.). — Б.а. ↑

[7] Това е вампоикономика, момчето ми (англ.). — Б.а. ↑

AMERICAN DREAM

Когато си мечтаех за нова среща със Софи, винаги си представях как ще се случи това.

Понякога ми се струваше, че ще се срещнем в някой невероятно готин нюйоркски клуб за свои. Тя ще бъде цялата в черно, а аз… Аз също ще бъда в черно. И ще свири „The Succumb“, единствената изцяло състояща се от вампири група, чиято музика не е предназначена за човешките уши (за тях постоянно ми разказваше Ез, но аз така и не се реших да ги слушам, защото смятах ушите си все още за прекалено човешки).

Понякога си мислех, че тя отново ще ми прати писмо-препарат и че ние, както се полага на двама безсмъртни, ще се срещнем в лимбо (не мога да пресметна колко пъти се проклинах, че при първата ни среща се притесних да поискам макар и капка червена течност). Тя, както винаги, ще започне да мърмори, а аз ще бъда навит и на имитация.

Понякога си мислех, че ще ми дойде на гости. Ще отидем в „Haute SOS“ и аз ще й поръчам тирамису.

Но въобще не очаквах, че при нашата среща тя даже няма да ме погледне. И няма да каже и една дума.

Софи не се бе променила. Имаше същата ултракъса прическа, с която приличаше не толкова на лесбийка, колкото на монахиня. Увисналите й надолу ръце бяха скръстени в най-обикновен хамлет мудра[1] — свободен катинар със затворени палци. Освен това на нея нямаше дрехи.

Това последното съвсем не значеше, че тя се радваше да ме види. Означаваше единствено, че имаше намерение дълго време да виси с главата надолу и че беше свалила дрехите си, за да не пречат на кръвообращението й. Аз самият също правех така, защото за денонощие или две дори някой незабележим ластик може да стане източник на мъчение. Съдейки по леко посинялото й лице, тя висеше надолу с главата не по-малко от три дни. Обикновен човек това просто би го убило.

Трябваше да направя неимоверно усилие, за да отделя очите си от Софи.

От пръв поглед харесах мястото, където живееше. Тук нямаше никакъв излишен вампирски разкош в пошлия рубльовски смисъл на думата. Всичко беше просто, разумно, минималистично и стилно.

Първо, тук нямаше хамлет. Вместо него между двете стени висеше искрящ никелиран лост, закрепен за тавана с метални въжета. До нея стоеше обикновена алуминиева стълба. А целият център на стаята бе зает от кръгъл диван с голям брой възглавнички, за да може във всеки един момент меко и безопасно да се падне от лоста. На мен никога нямаше да ми хрумне да си направя вкъщи нещо подобно — аз по навик използвах получения в наследство неудобен механизъм с предпазни възглавнички. Ето какво значи да не подлагаш традициите на съмнение…

След това забелязах лежащите на една от възглавничките черни бикини и стоически се обърнах встрани.

Стаята беше светла и весела, с множество ярки петна. На стените имаше няколко разноцветни врати. Всичко вътре изглеждаше просто и евтино, икейски демократично, все едно това беше някое помещение в студентско общежитие (помислих си, че руските вампири сигурно никога няма да разберат какво означава истински престиж). На масата стоеше уникален бял макбук, а над него висеше коркова дъска, покрита със закачени листчета.

На стените, естествено, имаше радикално непримирими плакати с надписи, каквито обичат буржоазните деца по целия свят — нещо като клада с горяща вещица и думите:

!FREE MADONNA!

Един от плакатите беше на руски език и това сериозно ме озадачи. На него имаше редица фотографии от руското издание на „Форбс“ — със свещ под всяка снимка. Текстът гласеше:

СПРЕТЕ ПЛУТОЦИДА!

ОБЩЕСТВО ЗА ЗАЩИТА НА СВЕТСКИТЕ СВИНЧЕТА

Чудно е кой в Русия би могъл да изготви подобно нещо. Освен аз. А аз със сигурност не съм го направил. Изглежда, че цялото общество — ако то съществуваше — се състоеше само и единствено от Софи. Момичето се беше подготвило за моето идване.

Бях трогнат до сълзи.

Но най-поразителното, разбира се, беше обектът на вампо-изкуството, висящ на стената. Това бе гоблен пародия, изобразяващ коридора в Хартланд: парцалена стена с плюшени прозорчета, от които стърчаха изсушените глави (не истински, разбира се, а изкуствени) на Стив Джобс, Далай Лама, Хитлер, някаква американска актриса блондинка, чието име аз непрестанно забравях, и… да, батман Аполо XIII.

От главата на императора, изтъкана с особена сатирична страст, стърчаха множество карфици с разноцветни главички. Две карфици с отмъстителна акуратност бяха забити в очите му. А на стената под него с дебел маркер беше написано:

FUCK APPALLO

Точно така, с „а“ по средата, навярно от „appalling“[2].

До главата на батмана имаше още една — мъжка, с черни коси и правилно бледо лице. Симпатична, изработена без сарказъм… Изведнъж разбрах, че това съм аз. Даже малката бенка над моята дясна вежда беше на мястото си. И нито една карфица не беше забучена. Вместо това на плюшения прозорец, от който стърчеше парцалената ми глава, беше избродирано малко сърчице с черна звезда в средата — същото като на рамото на Софи, само че много по-малко. Когато го разгледах внимателно, се почувствах така, сякаш някой нахрани сърцето ми с парче шоколад.

Аз се приближих до Софи, наведох се до главата й, която почти се допираше до възглавниците, и я целунах по хладните устни.

Досещах се какво ще й щукне. Но това, което се случи, за мен бе неочаквано. Тя бързо отвори очите си — широко — и ме хвана за шията.

— Ти отново наруши моя сън — изсъска тя. — Миналия път те пуснах жив, но сега няма да се измъкнеш!

И макар да знаех, че се шегува, все пак се изплаших.

Целунахме се, а после тя…

Да кажа „плъзна се в ръцете ми“, ще изглежда галантно, но няма да бъде точно. Всъщност тя падна отвисоко върху ми и силно ме удари с коляното по крака, използвайки ме вместо възглавница. Но в този наивен егоизъм имаше нещо толкова женско и едновременно с това така вампирско, че аз даже не обърнах внимание на болката. Още повече че в подобни ситуации други жени вампири причиняваха на здравето ми много по-голяма вреда.

Ще пропусна следващите няколко часа. Защото едва ли ще съобщя нещо особено интересно: физически всичко при нас се случва както при хората. Само че чувствата ни са много по-интензивни от средностатистическите човешки и продължават много по-дълго. Освен това сме по-нежни и по-предпазливи един към друг.

Казват, че това е резултат от наслагването на два фактора — изменената химия на мозъка и фундаменталното недоверие към партньора, което превръща близостта в къде-къде по-впечатляващо пътешествие. Ако допуснем, че човешката любов е скок с парашут, то любовта на двама вампири е скок от стратосферата, по време на който до края не става ясно има ли въобще парашут.

При нас парашутът се отвори цели три пъти. За вампири това е много.

След това дълго мълчахме. Аз не мислех за нищо и това ми харесваше.

— Ти си глупак, че дойде — каза тя.

— Не ти ли се искаше да ме видиш?

— Много исках. Но ти си глупак. Оттук не е никак лесно да се върнеш обратно. Аполо превръща гостите в свои играчки.

— Теб също ли? — попитах.

Тя някак неопределено повдигна рамене.

— Той говори ли ти за освобождаването на човечеството? — попита Софи.

— Говори ми — отговорих аз.

— Може дълго да коментира по темата — усмихна се тя. — Много обича. Кореняците казват, че преди сто години е обичал да пее „Интернационала“. С кадифен глас…

Аз погледнах парцалената глава на императора. Разноцветните главички на карфиците приличаха на облепили лицето му насекоми.

— Ти него много не го… Или обратно, прекалено го… Много готин чичко. Само че според мен е педал.

Софи се засмя горчиво и безнадеждно.

— Слушай — казах аз. — Той се маскира така… Дори не му видях шията. Дълга ли е?

— Шията му я сменят — уточни Софи. — На всеки сто години, когато се скрие в туловището. Специално я отглеждат в трюма.

— И как? — попитах.

— Това е някакъв древен змей. Реално хтонично същество. Мисли си, че е най-главният в космоса. Държат го в хомот и упоен с психотропни вещества, при това не спорят с него за нищо. Не му пречат да владее Вселената. А веднъж на сто години му отсичат главата. Веднъж гледах кадри — ужас. Главата му е като на лъв, а тялото — като на змия. За сто години му пораства нова шия с необходимата дължина и всичко пак се повтаря…

— А самата глава никога ли не му я сменят?

— Главите ги сменят само при вас — отбеляза тя. — Е, и в останалите великоприлепства. Между другото, ако някъде не го правят, Аполо започва да нервничи. И се старае да включи вятъра на промяната.

— Всеки век — нова шия — повторих замислено аз. — На колко години е тогава?

— Никой не знае. На много. Ако този въпрос въобще има смисъл. Освен това Аполо през цялото време трябва да стои в морето.

— Защо?

— За да не се задейства Древното проклятие на Земята, което се стоварва върху вампирите, опитващи се да живеят вечно. Него го отблъсква сушата. Затова е пуснал корени във водата. Като водорасло. Те от време на време трябва да се изрязват, защото корабът губи скорост. Върви също така и мълва, че Великият прилеп, на който той живее, постоянно се опитва да си отгледа нови глави и той е принуден да отсича кълновете на новите шии. Така че си има достатъчно проблеми.

— А ти добре ли го познаваш?

— Доколкото можеш да го познаваш, Рама. Той не е прозрачен. Но аз подозирам, че целта му е вечно да съществува, като прехвърля на другите страданието, свойствено на този процес. Да се носи, така да се каже, все по-напред в бъдещето. И затова му е необходимо морално оправдание. Или нещо от този род.

— Странно, стори ми се, че е нормален. Ляв и прогресивен. Cultural marxist.

Софи се усмихна мрачно.

— Ляв? Прогресивен? Рама, ела на себе си! Той не е нито ляв, нито десен. Постоянно проучва не се ли е появило някое ново светло учение. Някоя възвишена надежда за човешкия род, дори и да е фалшива. Старае се да я открие още щом се появи. И веднага я превръща в нова маска, зад която управлява света. А когато лъжата излезе наяве, намира нова. И така — векове наред. Всичките полети и озарения в историята на човечеството — това са просто негови лудории.

— Ти, изглежда, не се боиш от Аполо.

— Аполо разрешава всичко, включително и борбата с него. Може и да шмръкне с теб, и за движението Occupy Universe[3] да си поговорите. Не се съмнявай… Той е либерал. Но това също е маска.

На бузата й се появи тънка блестяща следа от сълза. Сигурно този разказ разрови всички рани. Трябваше бързо да я успокоя. Или поне да опитам.

— Но това не е ли чудесно! — възразих аз.

— Кое?

— Това, че императорът е един от движението Leaking Hearts. Един от… — За малко да кажа „от нас“, но навреме си спомних, че нямам основания за това. — Той е на страната на хората — продължих аз. — Иска да облекчи тяхната болка. И даже да ги направи щастливи!

Софи ме погледна тъжно.

— Ти така и не разбра нищо, Рама. Въобще нищо. Той съвсем не иска да помага на хората. Той иска да смъква от тях не по три кожи, а по трийсет и три. И затова постоянно ги държи под упойка. Иска непрестанно да ги дои, даже в тоалетната и в асансьора, с помощта на тези електронни джаджи, които на всичкото отгоре трябва да се сменят на всеки две седмици. Освен това той непрекъснато изучава формите, в които е възможно да възникне съпротива срещу съществуващия порядък, и ги превръща във филиали на бизнеса си. Затова вместо осмислената борба на хората им останаха само пошлите улични карнавали, които отмиват гнева им в канализацията…

— Но на мен ми се стори… На мен ми се стори, че той говори много разумно. Предложенията му звучат доста добре в сравнение с това, което е било преди сто години.

— Първо, преди сто години пак е бил той, само че под друга маска. И второ… Той не е истински Leaking Hearts. Подменил е най-главното. Иска да дои човешкия ум „Б“ много по-интензивно — до краен предел. А истинските Leaking Hearts мечтаят да го изпразнят.

— Какво? — изумих се аз. — Ти шегуваш ли се?

Тя поклати глава отрицателно.

— Но нали човекът ще се превърне в скот. Няма да може да разбира думите.

— Не, не — възрази тя. — Да го изпразнят, не значи да го унищожат. Да го изпразнят, означава да го направят празен. Да отстранят саморефлексията. Да направят така, че в ум „Б“ да не се отразява самият ум „Б“. Човекът ще разбира думите, ако иска. Но те ще са му абсолютно ненужни.

— А за какво ще мисли той?

— Той няма да мисли — заяви Софи. — Ще забрави какво е добро и зло. Непрекъснато ще се променя заедно с мирозданието — от един миг в следващия. Ние ще върнем… Наричаме го indigenous mind[4]. Ще го направим такъв, какъвто е бил до превръщането му във фабрика за страдание.

— Нима това е възможно?

Софи кимна.

— За кратко — да. Даже проведохме експерименти. При вас, в Сибир.

— Върху хора?

— Върху доброволци — уточни тя. — Сега ще ти покажа.

Софи стана от дивана и седна пред своя бял макбук.

— Тук са заснети контролни опити. Гледай.

Аз се приближих до нея и се наведох над рамото й.

Отначало на екрана проблесна сърце със звезда, после някаква таблица с дати и номера. След това видях дървена селска къща.

Облегнат на сивите греди, седеше странен мъж във весела синя рубашка. Приличаше на маскиран поради чистата бухнала брада и лицето, излъчващо спокойна и безоблачна радост, немного уместна на фона на дървената стара стена.

Горната част на изображението закри прозорчето с техническата информация — там имаше цифри, някакви графи и дълга лента индикатор, отбелязана със знака „М5“.

Клапата щракна пред обектива и отляво на седящия се появи още един човек. Беше гол до пояс, много слаб и целият покрит с татуировки — църковни куполи; на гърдите му бе изрисуван цял храм. На пръстите си имаше татуирани сини пръстени, а на босите му крака се тъмнееха озъбени муцуни на хищни котки. Лицето му беше старо и грозно. По всичко изглеждаше, че това е един остарял в затвора джебчия.

Като се обърна към селянина в синята рубашка, той разтвори пръстите си и каза:

— Ти си педераст! Педал пропаднал! Пред всички ти го казвам, кучи сине, за да не се измъкнеш после.

Видях, че индикаторът със знака „М5“ за секунда стана оранжев и веднага след това отново угасна. Мъжът дори не погледна към ругаещия — все така учудено и радостно се рееше в пространството пред себе си.

Пред камерата отново се появи клапата. Мъжът в синята рубашка си стоеше на мястото. А вместо джебчията на екрана се появи нацистки офицер, май в униформа на „Луфтвафе“, с тънък бич в ръката и някакви ордени на мундира.

— Отвратителните селски колиби — каза той със силно изразено гърлено „р“, — където хората живеят наблъскани заедно с добитъка, ни карат да се замислим къде всъщност минава географската граница на Европа… Може би преди я поставяхме прекалено далече на изток.

Оранжевият индикатор мигна и угасна отново. Селянинът в синята рубашка погледна офицера и веднага изгуби интерес към него.

Клапата щракна отново.

Сега на екрана, пред селската къща, стоеше брадат мъж с добър външен вид, наметнат с бяла пелерина.

— Ви-хри враждебни над нас са завили — запя той с приятен, но малко лигав глас, — екс-плоа-та-тори зли ни гнетят…[5]

Индикаторът със знака „М5“ отново оживя — в лявата му част за миг се появи малък оранжев щрих. И веднага угасна отново. На лицето на брадатия си стоеше все същата безгрижна усмивка — изглеждаше, сякаш той с огромен интерес изучаваше някакви прашинки във въздуха.

— Стига — не се стърпях аз. — И какво? Това ли е продуктът на вашите опити? При нас половината страна се състои от такива. Точно обратното, на тях трябва да им се включи ум „Б“, за да се раздвижат. Иначе сядат пред чашката от сутринта и не помръдват… А аз мислех…

— Ти не разбираш — отвърна Софи. — Това съвсем не е каквото изглежда. Това… Това е indigenous mind! Ум преди езика! Такъв е бил човекът преди епохата на вампирите. Преди нас, Рама. Работата не е в това как изглежда, а в това как се преживява отвътре.

Погледнах селянина, който все така учудено и радостно рееше поглед във въздуха.

— Ум „Б“ при него напълно ли е изключен?

— От техническа гледна точка не — отговори Софи. — На индикатора има оранжева черта. Но ум „Б“ е изключен от схемите за производство на агрегат „М5“. Минимизиран. В този режим ум „Б“ оценява получената вербална информация, присвоява статуса й на боклук и се самозаглушава, без да достига до рефлексия. Понеже практически цялата вербална информация е боклук, ум „Б“ може да се приеме за заглушен.

— И как се преживява това?

— Това е откровение. Когато твоят ум е съвсем спокоен и безметежен, ти… Ти като че забелязваш най-простия и очевиден слой на света. Който винаги го има, но е скрит под грижите, постоянно кипящи в главата ти. Обикновените хора тази очевидност дори не я забелязват — за тях тя съществува единствено като фон.

— Фон на какво?

— На грижи. В човешката глава винаги има грижи. Нас постоянно ни тревожи неясно какво и всяка секунда това неясно какво ни се струва изключително важно. Ние непрестанно се стараем да не го изпуснем от погледа си, за да държим всичко под контрол, макар че това, което се опитваме да държим под контрол, непрекъснато се превръща в нещо друго…

— Разбрах — кимнах аз. — Ум „Б“. Но не разбрах какъв е този най-прост слой от света, който прикрива.

— Представи си, че гледаш небето. И виждаш, че то е синьо, а облаците са бели. Ти абсолютно точно знаеш това без всякакви думи: смисълът на твоя живот е в това точно в тази секунда да бъдеш свидетел на синьото и на бялото. Ти си намерил себе си в настоящето. Не ти трябва да търсиш нищо друго… Това е почти същото, което усещаме, когато приемаме баблос. Но по време на Червената церемония ние сме оглушени от току-що приключилите мъчения. Затова нашето усещане е изопачено. А после веднага изчезва.

— Ти сериозно ли?

Тя кимна.

— Това е най-важният секрет, който откри Дракула и който бе скрит от вампирите. Скрили сме го от самите себе си, за да не нарушаваме установения в света ред. Когато приемаме баблос, най-важното, което се случва с нас, е спирането на ум „Б“. Вярно е, че се отделят и невротрансмитери, но главното не е в тях. Главното е в спирането на ум „Б“. Leaking Hearts искаха да освободят и хората, и вампирите. Но тогава би изчезнала и самата потребност от баблос… Аполо обаче не приема това. Всичко друго, само не и това. Защото тогава той за какво ще е? На кого ще е нужен установеният от него порядък?

— Искаш да кажеш, че всеки човек… Всеки загубеняк може да се провре като един от нас?

— Може — потвърди Софи. — Но това не е всичко. Вампирът също може да мине без баблос. Достатъчно е да се спре моторът на болката.

— Но това е — аз започнах да шепна, — това е Тайният черен път?

— Тайният черен път е за вампири самотници — отговори Софи. — А Leaking Hearts търсят начин да подарят тази свобода на всички хора. Това обаче е изключително сложно. Никой не знае как да направи ефекта стабилен. Аз почти се отказах… — И Софи тъжно въздъхна.

Отново видях появилата се в ъгъла на очите й сълза.

— Но къде е смисълът? — попитах. — Ей така, цял живот да гледам небето и облаците? У нас този човек — и аз кимнах към екрана — още от времето на Петър Първи се опитват да го облекат с европейски дрехи. И да му обръснат брадата…

— Знам — заяви Софи. — Колониална експлоатация, Рама. Западният начин на живот изисква от човека чудовищно количество игра. Всеки ден, всеки миг. Западната култура е построена върху една тайна аксиома — животът, протичащ във визуално привлекателни форми, именно поради това е приемлив. Аполо възпита цели поколения донори, реагиращи не на реалния живот, а на картината на тази реалност. За кинозрителя няма разлика между „да бъдеш“ и „да изглеждаш“. Превръщаш се в генератор на визуални образи, които би трябвало да предизвикат чуждата завист. През цялото време си включен в пърформанс, който трябва да убеди другите и тебе самия, че си щастлив и успешен. През целия си живот работиш като излъчващ страдание манекен, сравняващ се с други восъчни фигури… Ако ти е интересно, погледни към посмъртната маска на вашия Петър. Много неща ще разбереш.

— Но даже ако това е така — казах аз, — даже ако ти просто работиш като манекен в красива витрина, това не е толкова лошо. Във всеки случай е по-добре, отколкото да си чучело в градината…

— На кого му е по-добре? На ума „Б“?

— Разбирам какво искаш да кажеш. И все пак…

— Рама, сега ти мислиш с ум „Б“ като обикновен човек. Най-щастливите създания на света са маймуните бонобо. А от гледна точка на страничния наблюдател те са заети единствено с това да се пощят, да се чукат и да смърдят. Ако накратко опишем същността на еволюцията, тя е следната: ние сме отнели на хората обикновеното им маймунско щастие и сме ги накарали да страдат заради така наречените „красота“ и „успех“, чиито образи те всяка минута трябва да проектират навън. От гледна точка на съвременната култура онези, които не се вписват във видеошаблоните й, би трябвало да са дълбоко нещастни. И те действително стават нещастни, защото човекът е много послушно животно. На тази отвратителна дресировка днес са подложени всички хора без изключение. Нима ти наистина смяташ Аполо за хуманист?

Аз вдигнах рамене.

— Мисля, че да.

— Добре — каза Софи и постави пръстите си на тракпада. — Ще ти покажа още нещо… Проведохме много интересно изследване. Решихме да разберем какви събития в различните култури дават еднакво количество агрегат „М5“. Да определим, така да се каже, производствените еквиваленти…

На екрана тръгна филм, подобен на тези, които току-що гледахме — с много разноцветни индикатори и с цифри, наложени върху картината. Но сега на разделения на две екран се развиваха два сюжета.

Отдясно течеше дивашки бой. Биеха се хора в сиви затворнически дрехи. В ръцете си имаха железни пръти и железни чинии, с които се пазеха от ударите.

Отляво бавно вървеше по пешеходна пътека (май че в центъра на Ню Йорк) мустакат мъж в тъмносин шинел и със сива грива от падащи на раменете коси. Той се спря, вдигна очи и погледна с печален поглед устремените към небето сгради. После въздъхна, отпусна главата си и продължи нататък.

Редиците със знака „М5“ над двете картинки бяха почти изцяло изпълнени с трепкащи оранжеви светлини и светеха почти еднакво — като индикатори на една и съща аудиосистема.

— Какво е това? — попитах аз.

— Отдясно — бой за храна в руски затвор със строг режим ФБУ ИК-11. А отляво — последната разходка из Манхатън на нюйоркския дизайнер график Арон Кошевой, принуден да приспи кучката Дуня и да се премести в Бронкс заради високия наем. Първото събитие е групово и продължително. Второто даже не е събитие, просто интензивни душевни преживявания на един човек. Общият резултат на агрегат „М5“ е приблизително равен… Или… ето…

Започна нов клип.

В дясната половина на екрана се синееше море. На вълните се поклащаше пъстра и нелепо боядисана дървена лодка, приличаща на плаващ курник. Над борда й проблясваха дула на автомати. Виждаха се няколко черни глави. Изведнъж от борда във всички страни полетяха трески, вдигнаха се стълбове черен дим. След това тресна нов залп и всичко се скри зад стена от бели пръски…

Лявата част на екрана показа гол до кръста човек на средна възраст, който се бръснеше пред огледалото. Имаше коремче, тънки бледи ръце, а лицето му изглеждаше като изкуствено и мъртво, сякаш беше от восък. Човекът погледна своето отражение, намръщи се, присви изпълнените си с тъга очи и дръпна бръснача встрани. Върху бузата му се появи тънка червена резка.

— Вдясно е разстрелът на дванайсет сомалийски пирати на шлепа „Алута“ — обясни Софи. — Вляво — основателят на международните курсове за подмладяване Елдер А. Заклинг, който по време на сутрешното си бръснене разбира, че вече не е млад. Едно и също, еднакъв резултат на агрегат „М5“.

— Така е — заявих аз. — Аполо говореше за това. Че по хуманен начин може да се събира повече баблос, отколкото по нехуманен. Великата честотна революция…

— Рама, агрегат „М5“ — това е страдание. Какво означава „хуманен“? Който създава прилична картинка на екрана? Без лайна и без кръв? Това не е хуманизъм, Рама. Това е умение да се заличават следи… Тук Аполо е несравним. Никого в света вампирите не експлоатират така безжалостно и жестоко както жителите на Запад. Ние сме просто покорни дресирани зомбита, тъпо преживящи от сутрин до вечер своя боклучав инфофураж.

— Стига — прекъснах я аз. — Ти просто не си живяла в Русия.

— Не разбираш за какво ти говоря — заяви Софи. — Как мислиш, по колко часа на ден средният жител на Запад изработва баблос?

— Не знам. Осем? Дванайсет?

— Четирийсет.

— Денонощието има двайсет и четири часа, Софи!

Софи въздъхна и се усмихна, сякаш наивността ми я умиляваше.

— Ти чувал ли си за American Dream[6].

Кимнах.

— Какво е това според теб?

Длъжен бях да го знам. Информацията се съдържаше в някакъв общообразователен препарат. А освен това неотдавна прочетох именно тази статия… Но всичко ми беше изчезнало от главата.

— Ами… American Dream е… Дом, четиричленно семейство и две коли?

Софи отрицателно поклати глава.

Напрегнах паметта си с всички сили.

— Аа, спомних си. Work hard and play by the rules…[7] И тогава ще живееш прилично, а децата ти ще имат шанс да се устроят още по-добре… Нали?

Софи ми показа юмрука си с вдигнат нагоре палец, но след това го врътна надолу.

Съсредоточих се още по-силно — не ми се искаше да се опозоря по толкова лесна тема.

— Не, там имаше и още нещо, почакай… Ново… В смисъл че сега трябва редовно да се ъпгрейдваш до ново ниво. Непрекъснато да придобиваш навиците, изисквани от пазара. И при това да играеш по правилата… Сега правилно ли е?

Софи се усмихна.

— Черната завеса, Рама. Това, за което говориш, е информационен омоним. Маскировка. Същество от класата на undead има право да знае истината.

— Добре тогава, кажи ми истината.

— И вампирите, и хората много добре знаят, че през нощта сънуват. По-голямата част от сънищата си ние не помним. Помнят се само малки парчета, за които се хваща пробуждащото се съзнание. Вампирите векове наред са мислели как да използват човешките сънища за свои цели. American Dream — това е последната, най-ефективната технология, разработена от американски вампири под личното ръководство на He or She.

— И в какво се състои тя?

— Всяка нощ човек сънува, но не помни съня си. Управляван сън. Само че го управлява не спящият, а външна сила. В реалността този сън продължава само пет или седем минути и е скрит сред другите сънища, затова да се засече точното време, когато го сънуваме, е практически невъзможно. Но в субективното време той продължава близо шестнайсет часа. Това е максималната продължителност, след която ум „Б“ може да се възстанови за следващия работен ден. И през всичките тези шестнайсет часа човека го влачат по лице върху натрошени стъкла.

— Наистина ли?

— Не, това е в преносен смисъл. Не по стъкла, а по собствените му социални и лични комплекси, по целия, както се казва при вас, гламур и дискурс. В този шестнайсетчасов сън човек страда от несъответствието между образите на красотата и на успеха, от своята суета и нищета. А после се събужда и нищо не помни.

— Съвсем нищо?

Тя кимна.

— Но това е невъзможно — заявих аз. — Някой непременно все някога ще си спомни. Под хипноза. Или при психоанализа на кушетката…

— Ти пак не разбираш — отсече Софи. — American Dream по нищо не се отличава от това, което се случва в човешкия ум ден след ден. Ние не сме в състояние да си спомним по една проста причина — не ни разрешават нито за секунда да го забравим… Ето защо сутрин не можем да го открием в паметта си, както се случва с другите сънища. Просто на хората им се струва, че са си мислели за проблемите дори и в сънищата…

— Само американците ли го виждат?

— Сега вече го виждат всички. През 1968 година вампирите сключиха световно споразумение и цялата планета премина на American Dream. Конкретното му съдържание се обуславя от националната идентичност и при различните култури ефективността му е различна. Подозирам, че на някой индианец от Амазония агрегат „М5“ въобще не му действа. Но като цяло American Dream дава на вампирите почти четвърт от всичкия баблос.

— Вампирите също ли го виждат?

— Също, Рама. Ум „Б“ у нас е същият, както при хората…

Замислих се.

— Да не би таксата, която донесох, да е за American Dream?

— Не — каза Софи. — American Dream се предава безплатно. Преди имаше споразумение за разделяне на продукцията, но вече го отмениха. Ти донесе баблос за календара.

— За календара?

— Ти и за Ацтланския календар ли не знаеш? — учуди се Софи.

— Знам, разбира се — отговорих с достойнство. — Само не знаех, че за него трябва да се заплаща. Но защо? Нали бъдещето е вече известно.

— Известно е само на Аполо. Той го отваря само за няколко години напред. И само след като е платен данъкът. Това е една от опорите на властта му. Календарът е нужен на всички. Иначе великите вампири просто нямаше да знаят накъде да гонят стадата си. Когато излетиш обратно, ще ти дадат плик с предсказание. Поне преди беше така…

Изведнъж в стаята зазвуча музика — нежна мелодия от три повтарящи се звука. Отначало реших, че е Blackberry, настроен в режим на будилник. Но звукът бе прекалено силен. А след това матовата бяла стена се превърна в огромен екран и аз видях пулсиращо червено сърце с черна звезда по средата.

— Аполо ме вика — въздъхна Софи. — Налага се да вървя.

Тя започна бързо да се облича.

Очарова ме нейната малка черна рокля — смятам, че всяка красива жена би следвало да има такава. Копринените мрежести черни чорапи, които обу след това, не ми харесаха толкова — в тях имаше нещо вулгарно.

Софи изчезна зад една от вратите и след минута се появи с червен овал вместо уста. През живота си не бях виждал по-ярко червило — то сякаш фосфоресцираше. Освен това на рамото й на златна верижка висеше чантичка от лъскава черна крокодилска кожа. Софи ме погледна и присви устните си във формата на сърце, като остави между тях малка тъничка дупчица — и аз разпознах емблемата на Leaking Hearts от нейното рамо. Ето как са я смачкали животът и съдбата… И всичко, което си мислех за вулгарния й тоалет, в миг бе отмито от вълна на съчувствие.

Софи сне погледа си от мен и кимна към гредата над дивана.

— Можеш да повисиш — каза тя. — Ще се опитам бързо…

— А къде тук е изходът? — попитах. — За всеки случай.

— Тук няма изход. Асансьорът е без копчета — той сам знае къде да те води… Аполо е внимателен, Рама. Към него може да се приближи само този, когото очаква…

Част от стената се вдигна нагоре и Софи изчезна в асансьора.

Реших да се вслушам в съвета й. Да използвам стълба, за мен бе непривично, но се оказа удобно. След като се нагласих спрямо средата на дивана, увиснах на гредата и затворих очи.

В собствения хамлет ми трябваха няколко секунди, максимум минута, за да изпадна в сладостно вцепенение. Но сега покоят и равнодушието изобщо не идваха. Може би причината бе в страховития магнетизъм на императорския кораб, в психическата тревога, от която не можех да избягам.

Каква се пада Софи на императора? И защо живее с него на един и същ кораб? И защо, защо аз отново забравих да я попитам за това?

Не ми излизаше от главата нейното облекло. Нищо не подчертава така добре женската красота, както униформата на евтина проститутка — просто защото се подразбира бърза и лека достъпност. Макар че това подразбиране може да бъде съвършено лъжливо и много често е провокация.

Жената на бъдещето — това е облечена като курва феминистка, защитена от наказателния отряд, състоящ се от сексуално репресирани мъже… Само че работата тук не е в женските машинации, мислех си аз, заспивайки. Жените не са виновни. Разгулът на феминизма, педоистерията и борбата със сексуалния тормоз в постхристиянските страни всъщност са просто начини да се възродят сексуалните репресии, лежащи в основата на тези култури. Как да накараш термитите да строят готически мравуняци, съблюдавайки стерилна чистота в местата за общо ползване? Само чрез целенасочено потискане на либидото и пренасочването му в неестествено русло. Със завой, така да се каже, на великата река. И понеже християнската църква престана да изпълнява тази си функция, на северните народи се налага да си осигуряват необходимото ниво сексуална репресия с помощта на своето историческо ноу-хау — тоталното лицемерие. Абсолютен агрегат „М5“, Аполо ще бъде щастлив…

— Рама, събуди се!

Продължителните размисли за термитите и жените не ми позволяваха да се събудя — те сякаш ме залепиха към лепкав и дълбок сън, от който не можех да се измъкна. Най-накрая успях.

И тогава разбрах, че съм спал много дълго.

Стана ми ясно от тежестта, която като олово беше заляла моето тяло. Това ми се случва след няколко денонощия в хамлета. Сънят, който сънувах, не остави никакъв спомен у мен, а само умора. Дали това не беше American Dream?

— Рама, ще се събудиш ли най-накрая?

Гласът на Софи звучеше съвсем близко, но кой знае защо аз изведнъж престанах да осъзнавам къде се намирам. Единственото, което помнех, беше, че съм в нейната стая.

С усилие накарах себе си да отвори очи и действително видях преобърнатата Софи, изправена до дивана. Беше успяла да се преоблече — сега беше в зелена копринена пижама с избродирани черни дракони. Тези дракони никак не ми харесаха, защото ми напомняха разказа й за врата на Аполо.

— Сега — прошепнах аз, — почакай… Сега ще сляза…

— Не се мърдай — каза тя. — Виси си, така е по-добре. Дай да си поиграем на сбогуване.

— Как така?

— Ще ти завържа очите. Харесва ли ти така?

— Още не знам — отговорих. — Никога не са ми ги завързвали. Или не са ми ги отвързвали, вече в нищо не съм сигурен…

Очите ми бяха закрити с широка зелена лента. Май че колан от пижама.

— Къде беше… Толкова време…

— Дълго, нали? — попита виновно тя.

Вече нищо не виждах.

Почувствах как нейните пръсти разкопчават панталона ми и се учудих, че съм с панталон. Доколкото си спомнях, не го обух, преди да се кача на гредата. А след това…

— О, само не това — казах аз. — Моля те. Толкова се уморих, даже не можеш да си представиш.

— Може би да ти вържа ръцете? — попита тя. — Мога да го направя.

— Сериозно ти казвам. Ти какво, не разбираш ли защо? Искаш да бъдеш Великия прилеп?

— Аз съм още по-желязна — отговори Софи. — Аз съм великият дракон.

Помислих си, че сигурно малко ме ревнува от Хера. Не от сегашната, а от предишната. Кой може да разбере чувствата на жената? Жената сама рядко си ги разбира, това го осъзнах отдавна, още когато за първи път ухапах човек от другия пол…

Оказа се, че тя е страхотна. Даже не можех да си представя, че това е възможно. Обаче да се отпусна и да изпитам удоволствие — не ставаше. Осъзнах, че ме чакат големи проблеми с Ищар. Не заради глупавата интрига — и преди ми се бе случвало. А заради сравнението между Софи и Ищар в областта, която беше тясна специализация на подземната богиня. Не можех да не го направя и то не беше в полза на Ищар. И още — едва ли можех да скрия, че нарекох отношенията ни „служебни“.

— Харесва ли ти? — попита Софи.

— Много — отговорих аз, сдържайки се с последни сили. — Къде успя да се научиш така? И кога?

— „Взор притворен. Сини бездни, ветрове — издекламира протяжно Софи. — Бродове, години, цели векове.“[8]

Отново цитира, помислих си аз. Как ми омръзнаха с тяхната транскултурна вежливост… Кой беше това? Бродски? Забравих всичко, научено в училище. Трябва малко да си подобря културата…

— Кой от руските поети най-много ти харесва? — попита Софи.

— Набоков — отговорих.

Не че особено го обичах, просто бях уверен, че човек с такава фамилия действително е писал стихотворения: по време на ученето аз приемах препарати от неговата силно разредена ДНА и даже си спомнях няколко стиха. „My sister, do you still recall[9] как Ельцин бился мордой в пол…“[10] Или нещо от този род. Поне няма да се изложа.

Софи веднага започна да чете ново стихотворение:

И полон сил, на полпути

к блаженству, я ни с чем остался

и ринулся и зашатался

от ветра странного. „Впусти“ —

я крикнул, с ужасом заметя,

что вновь на улице стою,

и дерзко млеющие дети

глядят на булаву мою…[11]

Едва в този момент разбрах, че процедурата, която предизвика у мен толкова противоречиви емоции, не прекъсва нито за секунда.

Аз и не исках тя да прекъсва, защото никой никога не беше правил това нещо с мен по такъв вълшебен начин. С всяка секунда опиянението ми нарастваше, а аналитичните способности на мозъка ми отслабваха. Но даже в това състояние успях да съобразя, че Софи няма как едновременно да ме побърква от удоволствие и да декламира стихотворения. И в мига, когато се убедих окончателно в това, действието на устните и на езика й стана необратимо.

Но в кулминацията на моята неземна наслада вече се образуваше черна звездообразна пролука, която за няколко секунди превърна всичко случващо се в болка. В болка и в тъга.

Това е измама, разбрах аз. Лъжа… Някаква халюцинация или сън…

— Софи, престани — помолих я тихо. — Боли ме.

И макар че я нарекох „Софи“, аз вече не бях уверен, че това е тя. А тя продължаваше да чете тези чудовищни стихове. Освен това с всяка секунда гласът й ставаше все по-нисък и по-нисък, като че до мен умираше електрическото сърце на древен магнитофон… Все по-нисък и по-нисък, докато в ушите ми не забуча мъжки бас:

"Впусти" — и козлоногий, рыжий

народ все множился. „Впусти же,

иначе я с ума сойду!“

Молчала дверь. И перед всеми

мучительно я пролил семя

и понял вдруг, что я в аду.[12]

На последния стих гласът стана толкова нисък, че спря и затихна. Най-накрая ме оставиха на мира.

— Who the hell are you?[13] — прошепнах аз.

Същият тих шепот ми отговори:

— I’m batman.[14]

Вдигнах ръце към лицето си, за да си сваля превръзката. Вече се досещах какво ще видя. Но преди това ме очакваше нов шок.

Имах дълга брада. Не едва набола, а именно дълга — никога преди не съм имал такава. Пипнах я и нещо остро и твърдо одра бузата ми. Това бяха нокти. Моите собствени нокти. Те бяха пораснали до невероятни размери. Рискувайки да си извадя окото, пъхнах палеца под превръзката и я свалих.

Гледаха ме очите на батман Аполо. А на устните му, обрасли със сива четина, играеше доволна и в същото време презрителна усмивка.

— „Булава“ — това е вашата нова ракета, нали? — попита той. — Гадател, истински гадател… Вече няма такива поети… Обаче добре те разиграх.

Аз висях на същата греда, на която бях и в началото на аудиенцията. Пред мен беше същото място, където видях слънчевата гостна с портрета на Айн Ранд.

Само че сега декора го нямаше.

Без него помещението приличаше на авиационен завод. Това беше огромен пуст хангар с черни панели на дупки по стените. На покрития с релси таван като червен рак беше се закачила електрическа количка, откъдето се спускаше мек еластичен хомот, пронизан от разноцветни кабели.

Хомотът удържаше в себе си нещо като огромна черна змия — много дебела, каквато в природата няма. Пръстени от тази змия се виеха над предпазната мрежа и се насочваха към далечната стена на залата, която беше жива — дишаща, покрита със сплъстена стара козина.

Черната змия беше шията на Аполо. Но аз не можех да откъсна очи от лицето му.

Той много приличаше на някой от римските императори, чието име не можех да си спомня в момента. После се сетих, че това може и да не е просто прилика. Най-вероятно виждах същата глава, която бяха издялали от мрамор преди две хиляди години. И тя все още беше жива. И все още управляваше света.

— Какво става? — попитах аз.

— Всичко е наред — отговори Аполо. — Дойде да се сбогуваш.

— Да се сбогувам?

— Ами да. Връщаш се вкъщи. И отново в ролята на куриер. Аз не обичам излишни гости от вашата страна. Затова трябваше малко да те задържа.

— А… Софи?

— Софи ще е заета — каза той и мрачно се усмихна. — Предполагам, че в този момент планира свалянето ми от властта и освобождението на човечеството. Това са важни неща и ще е много неразумно да я безпокоим. Още повече че при нея постоянно идват млади съратници от всички страни на света и би било твърде несправедливо тя да отделя прекалено много време на отделен човек. Опитах се да я заменя както мога… Но смятам, че вашата Ищар ще се справи по-добре. Ето защо би било безчовечно да те задържам повече на това скръбно място…

— Аз… Аз не исках…

— А аз много — добави Аполо и се облиза. — Пак ще се видим, обещавам. Ако, разбира се, искаш, мило дете…

Чух познатия звук — същия, който прекъсна предишната ни беседа, и усмивката веднага изчезна от лицето на императора.

Сега видях откъде идват звуците.

По висящия в нищото мрежест мостик към Аполо крачеше човек в камуфлажна униформа. На гърдите му имаше блестяща значка — малка златна маска върху парченце бяла коприна, а в ръката си държеше военен телефон — огромен и съдейки по всичко, надежден апарат, подобен на първите мобилни от миналия век. Именно от него се носеха тревожните звуци.

Аполо погледна радиостанцията с отвращение. С такова отвращение, че тя — като живо същество — се задави и спря.

— Отлитай вкъщи. Кажи на вашите, че ми харесваш. Всъщност те сами ще го разберат — веднага щом се завърнеш. Изпращам ви календар за пет години, че иначе вашите прекалено често летят дотук. Ще го получиш при самолета. Спокойно плетете заговори и интриги.

Императорът така страховито се закиска, че мравки полазиха по гърба ми. В този момент забелязах на човешката част от шията му позната татуировка — сърце с черна звезда. Но в нея имаше нещо странно. Отначало не разбрах какво е, но после се сетих. Сърцето беше обърнато — острата му част сочеше ухото на Аполо. Може би за да може на посетителите, висящи пред императора с краката нагоре, да им се струва, че сърцето си е наред и звездата гледа нагоре не с два лъча, а с един…

— Служи ми, Рама — каза Аполо. — Върни се в света. Гмурни се в дълбините на живота. Пропий се с неговите слънчеви сокове. Забрави певците на неподвижността и смъртта. А аз ще те наблюдавам внимателно. Ще ти помогна да израснеш от момче до мъж. Но затова ти, както и останалите, изпратени при мене на съд, трябва да преминеш едно изпитание…

— Какво, още едно? — удивих се аз. — А не може ли без него?

Императорът се намръщи.

— За вампира да бъде мъж, не означава да подскача пред голата Софи. Мъжът — това е герой. Искам да знам дали заслужаваш моя интерес…

Неговите втренчени в мене очи изведнъж станаха виолетови от бяс — и когато ме заля вълна от неописуем ужас, от лицето му изскочи ярка лилава искра и се насочи към мен. Удари ме сякаш токов удар.

Имах усещането, че ми измъкват костите. Увиснах безсилно на гредата, а в центъра на главата ми запулсира тънка и противна болка. Тя почти веднага премина, но аз знаех, че с мен току-що се бе случило нещо непоправимо.

— Лишавам те от Древното тяло, Рама Втори. Докато не извършиш подвиг.

— Какъв подвиг? — попитах замаян.

— Всякакъв — отвърна Аполо. — Който ще бъде достоен за дружбата ти с императора. През това минава всеки undead.

— Какво точно трябва да направя?

— Сам се сети.

— А как ще разбера, че съм го извършил?

— При теб ще се върне Древното тяло. Това е всичко.

В този момент радиостанцията на военния отново зазвъня и огънят в очите на императора угасна. Лицето му се преобърна на сто и осемдесет градуса (разбра се защо така ме порази майсторството на Софи) и той забрави за мен още преди военният да му даде апарата. Лицето му стана старо и невероятно уморено, а аз успях да изпитам доста оскърбително за едно величество злорадство.

Но не се издадох с нищо. А след това пред лицето ми се спусна стената на асансьора и с металическо щракване се съедини с пода.

[1] В будизма — поза, или положение на ръцете и краката, символизираща определена будистка идея. — Б.р. ↑

[2] Ужасен (англ.). — Б.а. ↑

[3] „Окупирай света“, протестно движение (англ.). — Б.пр. ↑

[4] Изначален ум (англ.). — Б.а. ↑

[5] Откъс от „Варшавянка“, руска и полска революционна песен. — Б.пр. ↑

[6] Американска мечта (англ.). — Б.пр. ↑

[7] Работи здраво и живей по правилата. (Англ.) — Б.а. ↑

[8] Борис Пастернак, Приказка (превод Кирил Кадийски). — Б.р. ↑

[9] Стих от поетическото произведение „Романс за Елен“ на Шатобриан, включено в превод на английски и вплетено в сюжета на романа „Ада“ (1969) от Владимир Набоков; букв: „Сестрице моя, спомняш ли си още“. — Б.р. ↑

[10] Букв: „как Елцин разби муцуната си в пода“. — Б.р. ↑

[11] Владимир Набоков, Лилит (от книгата „Poems and Problems“, 1969). — Б.р. Букв.: „И изпълнен със сили, пътя преполовил/ към блаженството, без нищо останал,/ аз се втурнах и ме залюля/ странен вятър. «Пусни ме» — / креснах аз и с ужас забелязах,/ че отново съм на улицата/ и нагло втрещените деца/ гледат моя боздуган“. — Б.пр. ↑

[12] Владимир Набоков, Лилит… — Б.р.

Букв.: „Пусни ме“ — и козлоног и риж/ народът се множеше. „Пусни ме,/ иначе ще полудея!“/ Мълчеше вратата. И пред всички/ мъчително аз семето пролях/ и изведнъж разбрах, че съм в ада… ↑

[13] Кой, по дяволите, си ти? (Англ.) — Б.пр. ↑

[14] Аз съм батман! (Англ.) — Б.пр. ↑

ПОДВИГЪТ

На безкрайната черна палуба всичко си беше както преди. Халдеите със златните значки все така усърдно отвръщаха лица от мен. Но този път не ме посрещаха, а ме изпращаха. Сигурно това беше древен източен ритуал. Трябваше да попитам Аполо да не би той да е владеел Вавилон… Но навярно това би бил неучтив намек за възрастта му.

Без Древното тяло няма да мога да отида в Хартланд, мислех си. Няма да видя Хера. Аз повече… Аз повече никога няма да бъда себе си.

Какво иска от мен този стар пръч или тази стара коза? Да се разбия на дъното на първата пропаст. Или да ме е страх дори да застана на ръба й. Но не бива да се вживявам толкова. Може би той или тя наистина чака от мен подобаващ на вампир подвиг.

Но какъв може да е той?

Погледнах морето. Духаше вятър, вълните леко се надигаха и образуваха бели зайчета и аз няколко секунди се любувах на безкрайния синьо-бял простор, а после по гърба ми преминаха тръпки от ужас. Стори ми се (макар че за момент го видях съвсем ясно), че от всички страни към кораба на Аполо плуват бели лица маски, същите, които плуваха към лодката на Озирис. Старателно пазеха своя грим от водните пръски и по същия начин не можеха даже да се приближат до магьосниците, нарисували лицата им. И покорно се спускаха към дъното. Само че този път ми се стори, че се движат към кораба от всички краища на света, запълвайки целия океан, а някои от тях дори стигаха до брега.

Но аз прогоних лошото. Това трябва да го умее всеки вампир. Този, който не се е научил, не би могъл да изкара дълго.

Чакаше ме същият „Дасо“, на който летях насам. Когато се приближих до люка му, халдей с черен гащеризон се наведе пред мен и криейки очите си, ми подаде жълт плик с голям черен знак:

Вече бяхме готови за полет — едва седнах в креслото, и самолетът започна да се засилва. Успях да видя през илюминатора стоящия на палубата стар военен самолет с два двигателя под крилата, подобен на този, с който президентът Буш кацна на самолетоносача след падането на Багдад. Но на този нямаше никакви опознавателни знаци.

Тъкмо излетяхме, и самолетът направи вираж. След минута корабът на императора се появи в илюминатора. Опитах се да видя името му на борда и след секунди успях да различа тънките бели букви:

Името беше променено. Стана ми страшно да гледам към черния кораб. Толкова страшно, че нещо в главата ми щракна и изведнъж спрях да го виждам. Съвсем. Сега от илюминаторите се виждаше само море, покрито с еднообразни вълни. Но от тази трансформация не изпитах никакъв шок, а единствено облекчение.

За щастие, на самолета имаше душ с всичко необходимо. И чисти дрехи — дубликат на костюма, с който пристигнах. Но най-напред си изрязах гадните нокти, затрудняващи всяко мое действие с ръцете. Докато си бръснех брадата, се порязах — никога до този момент не ми се беше случвало да имам работа с толкова дълга четина.

Стюардът в син хитон и лека златна маска вече не криеше очите си, което напълно ме устройваше.

— Колко време бях на кораба? — попитах аз.

— Не знам — отговори той.

Предположих, че това можеше да е съвсем друг стюард.

— Сега лято ли е, или есен?

— Зима — осведоми ме стюардът.

— Коя година?

— Четири хиляди триста деветдесет и шеста.

— Ти какво, шегуваш ли се? — попитах злобно.

— От основаването на Вавилон — обясни той изплашено, прегъвайки се в поклон.

Аз се почувствах неловко. Стюардът беше обучен да прислужва на висшия вампирски елит, което означаваше, че точно това летоброене се считаше официално в средите на undead. Около мен имаше все прекрасно справящи се със своите задължения кадри. Неадекватният бях аз.

— Да, да — казах. — Благодаря, човече. Помниш добре.

Халдеят ми подаде флакон с формата на двуглав прилеп.

— Търсят ви от Москва.

Отворих капачката и излях съдържанието на флакона в устата си. Както винаги, там имаше само една капка.

Стюардът тръгна назад, отвори вратата за персонала с ловък удар със задника си и изчезна в пилотската кабина, сякаш се боеше да не би случайно да чуе за какво ще говоря с нищото.

Пред мен се появи Енлил Маратович в черен спортен костюм. Той висеше в своя хамлет. Не беше ясно вижда ли ме, или не, а аз не исках да го тревожа. Няколко минути беше тихо, после той отвори очи.

— Рама! Как вървят нещата?

— Бели са като сажди — отговорих мрачно аз.

— Да, да! Знаех си, че всичко ще е наред. Извинявай, не те предупредих, че може да има… Пречки и усложнения. Разбираш, нали?

— Разбирам, как да не разбирам. Сега трябва да извърша някакъв подвиг. И какъв? И за какво?

Енлил Маратович разпери ръце.

— Ватманът си има своите странности. Тук никой не може да ти помогне. Сам трябва да го измислиш.

— Вие самият извършихте ли го?

— Направих го, но не питай как.

— Защо?

— Не можеш да повториш същото като мен или като някой друг. Ако ти разкажа за моя опит, само ще ти попреча. Трябва сам да решиш задачата. В теб трябва да се пробуди духът на вампира.

— Но как?

— Мога само да ти намекна — отговори Енлил Маратович. — Взеха ти Древното тяло. Постави се в такива условия, при които то да ти е крайно необходимо. Но в такъв момент не те съветвам да скачаш от покрива. Не е задължително да проработи. Друго е нужно…

— Какво по-точно?

— Направи нещо много искрено. Изрази цялата болка и страст на сърцето си. И още… Трябва да пренебрегнеш опасността и да покажеш силата на духа си. Трябва да е опасно.

— Колко опасно?

— Е, не прекалено. Все пак ние сме вампири, а не камикадзета.

— А по-точно?

Енлил Маратович погледна някъде встрани.

— Не мога да ти кажа — заяви той. — Мисли.

— Смятате, че Аполо слуша?

— Едва ли. Но винаги трябва да се има предвид такава възможност…

Енлил Маратович почувства, че не звучи авторитетно, и се закашля.

— Нищо, дръж се. Всички са минали през това. Имам предвид тези, които се върнаха.

— Имаше ли такива, които не се върнаха?

— Защо „имаше ли“?! — учуди се Енлил Маратович. — И сега има такива. В известен смисъл. Корабът е голям, сам видя… Е, не бой се, Рама. Ще се справиш. Само не го протакай излишно. Нужен си ми долу. Ищар отново ще ни викне двамата на килимчето.

Аз само въздъхнах.

— Добре, стига толкова за това — каза Енлил Маратович. — Дадоха ли ти плик?

— Дадоха ми — отговорих.

— Отвори го.

— Точно сега ли?

Енлил Маратович кимна.

Аз взех жълтия плик, внимателно, за да не повредя съдържанието му, го разкъсах и извадих от него друг по-малък плик. Той беше гъсто покрит с безсмислени черни завъртулки — горе-долу като на банковите карти с пин код.

— И този.

Задържах дъха си, готвейки се за мига, в който бъдещето ще влезе в мозъка ми, разкъсах втория плик и извадих от него сгънат на две лист.

— Отвори го.

Листът беше изписан с клинопис. И ако в тези издължени тесни триъгълници, приличащи на обърнати един към друг краища на стрели, имаше смисъл, за мен той не бе ясен.

— Нищо не разбирам — казах.

— Затова пък аз разбирам — отговори Енлил Маратович.

— На какъв език е това? — попитах.

— На верхнеруски[1]. На места — на английски. Просто е записано с нашия вътрешен шифър. Да не го разберат случайни хора… Чувал ли си за мултикултурализъм? Ето това е…

Спомних си разказа на Дракула за човека, ранен със стрела. Дракула беше прав — каква ти стрела. По-скоро с цял армейски залп. И ето че сега сам ги нося вкъщи. Цял облак стрели…

— Добре — каза Енлил Маратович. — Изпратили са за пет години наведнъж. Сега вече има някаква яснота…

Съдейки по веселото му изражение, писмото не съдържаше нищо страшно. А дали не е точно обратното, помислих си аз.

— Какво има? — попитах.

— Не всички детайли са ясни… Избори със свиня… Какво искат да кажат? Неприятен сюрприз? Несимпатичен кандидат? Или да взривиш прасето?

— Какво, какво?

— Просто мисля на глас — обясни Енлил Маратович. — Ти сам знаеш, че не е толкова просто. Добре, ще се преборим. В краен случай ще поръчаме спектакъл. Вече имаме опит.

— А като цяло? — попитах. — Какви са прогнозите?

— Най-обнадеждаващи. Вятърът на историята духа в нашите платна, Рама.

— В какъв смисъл?

— В прекия — отговори Енлил Маратович. — Зная какво ти говореше Аполо. За тяхната честотна революция. Че така е по-хуманно и има повече баблос. Не споря, че има повече баблос. Поне засега. А що се отнася до хуманизма… Добре е да знаеш, че нашите партньори все под съпровода на тази песен отдавна разрушават Щита на родината. А при тях какво е хуманното? Човекът живее ли по-добре? Бачка на три места, вечер изчука съседа отзад и ляга да спи. И American Dream. Искат и при нас да стане така. Само че няма да се получи. Няма да могат да разрушат Щита на родината. Ако, разбира се — той продължително ме изгледа, — някой Юда отвътре не им помогне. Така че мисли, Рама, мисли — с кого си и как…

— Сега не ми е до това — казах тихо.

— А за баблоса не се притеснявай — продължи Енлил Маратович, сякаш не ме чуваше. — Тук такъв културен обратен завой се планира, че ще излезем на първо място по добив. Ще изпреварим Китай и Америка. Ще има за всички. Подробности при срещата… Само с подвига няма да се бавиш, нали?

— Да — обещах аз. — А какво става с протеста? Организирахте ли го?

Енлил Маратович видимо стана мрачен.

— Мина отдавна. Сега се борим с корупцията. Халдеите, разбираш ли, прецакаха всички сметки. Всички, които успяха. И досега не мога да повярвам, че това е възможно. В тази страна и края на света ще осерат. Изобщо няма да се учудя. Ти сега в Москва ли си?

— В Москва съм.

— Ако попаднеш в ареста, нищо не им обяснявай. Просто ухапи някой старши боклук. Направо със зъби по шията. Или по нещо друго. Само гледай да не е по-долу от полковник. Това е сега за халдеите вътрешен код за съобщения. Ако арестуват някого от нашите. За да не седи с всички в дранголника.

Почувствах тревога.

— Какво се случва там? Не съм чел новини много отдавна.

— Всичко е нормално — каза Енлил Маратович. — Всичко е под контрол. Кучетата си лайкват, керванът си върви.

Замълчахме за минута. А после, неочаквано и за самия себе си, попитах:

— Кажете ми, кой в крайна сметка е Софи?

Енлил Маратович тъжно се усмихна.

— Това е Аполо, Рама.

Вече бях готов да чуя това. И все пак то ме прониза в сърцето.

— Самият Аполо? Маскиран?

— Може и така да се каже — отговори Енлил Маратович. — Но звучи елементарно.

— Защо?

— Защото Софи — това е спящият Аполо. Тя е неговият сън.

— А каква е разликата?

— Много голяма. Когато Аполо става Софи, той не помни, че е Аполо. Той или тя мисли, че е Софи. Това е като с Ищар. Когато става Хера, тя наистина е Хера.

— А защо никой не ми каза това?

— Това си е ваша работа с батмана, Рама. Никой не смее да се набърква там. Когато става дума за батмана, вампирът отговаря за всяка своя дума и мисъл. На кого са му потрябвали допълнителни проблеми?

— Но ако Аполо е Софи, защо тогава тя се бори за освобождението на човечеството? При това с такава сила и искреност? Защо мрази самия Аполо?

— Трябва мъдрост, за да разбереш това — отговори Енлил Маратович. — Ако в зданието на Empire V има пукнатина, Аполо пръв ще разбере. Той действително е велик император.

— Значи, Софи ме е лъгала от самото начало?

— Не, Рама. Софи е именно такава, за каквато я мислиш. Тя има чисто сърце. Тя иска да освободи хората. Но не може и затова непрекъснато плаче. Това, което успява да открие, е само поредната задънена улица. Така и трябва да бъде. Това значи, че нашият Ампир стои на надеждна и неразклатима основа. Но ако Софи намери пътя към свободата, по който могат да минат не единици, способни да разберат Дракула и Озирис, а милиони, то тя… Тя ще трябва да се събуди. И да си спомни коя е. А след това ще действат съвсем други сили.

— Софи не се досеща, че всъщност тя е Аполо?

— Не. Тя разбира цялото коварство на батмана, но не знае главното — че тя всъщност е батманът. Софи не знае коя е. Но и ние за себе си не знаем това… Това, ако си спомняш, не го знае даже Великият вампир. Това е божествено, Рама. Не се опитвай да го проумееш. Просто го приеми.

— Значи, аз… през цялото време… с батмана?

Енлил Маратович се засмя.

— Зависи от гледната точка. Ето например половината Япония е луда по хентай[2]. С кого тези хора, така да се каже, съгрешават? С хентая? Или с дебелия гологлав чичко, който рисува този хентай? Или с тези, които рисуват дебелия гологлав чичко и тях самите?

— Ясно — въздъхнах аз.

— Озирис правилно ти е казал — продължи Енлил Маратович. — Ако искаш да бъдеш щастлив в любовта — никога не мисли за това. Може отново да се срещнеш със своята Софи…

— Мога ли да я видя в нашия свят?

Енлил Маратович отрицателно поклати глава.

— Само в лимбо.

— Но нали в замъка на Дракула… Тя беше ли там, или не?

Енлил Маратович само се усмихна.

— А аз… Аз бях ли там?

— Разбира се. Само че без да си излизал от ковчега. Ти какво, още ли си мислиш, че са те носили някъде в черен сандък, а след това са те върнали на място? Ти никъде не си заминавал. Просто ти помогнаха да заспиш по-дълбоко от обикновено. За да станеш undead, трябва да умреш за малко. Затова ти е нужен и ковчег. Ние не сме естети, Рама, ние сме прагматици. Всичките посвещения, свързани с лимбо, са възможни само в лимбо. Този замък е учебен сън, който виждат всички undead.

В очите ми имаше сълзи.

— Софи беше първата, която срещнах там — прошепнах аз.

— Аполо посреща всички нови undead лично. Той е не само владетел, но и страж.

— А кой тогава посрещна телетъбисите?

— Също батманът — каза Енлил Маратович. — Мисля, че те имат същите спомени. Без някои нюанси, разбира се.

— А комара с ДНА на Дракула? Откъде го взех?

— Нали вече Софи ти каза, че този комар е от лимбо. Тя винаги казва истината, Рама. Откъде се взема този комар, никой не знае.

— Но защо на батмана му е необходимо да се преструва на Софи?

Енлил Маратович тъжно се усмихна.

— Вероятно за да има за какво да го обичат.

— А къде съм всъщност? Там или тук?

— Не знам.

— Как не знаете?

— Така, както и ти — заяви Енлил Маратович. — Никой не знае. Мен самия понякога ме хваща шубе. А си мисля, че и батмана. Затова сме undead.

— Но тогава как да живея? Когато не разбирам къде съм. И какво е това всъщност?

— Как, как — усмихна се Енлил Маратович. — Кови желязото, преди да си се събудил. — И неговото лице угасна.

Следващите два часа прекарах в запознаване с натрупалите се за многото изминали месеци новини, в които аз понякога различавах претворените в реалността халдейски чертежи. И това беше толкова смешно, че постепенно на сърцето ми започна да му олеква.

Спомних си думите на Аполо, че сумата от всички новини съобщава за непостоянството на света. Прекрасно казано, но по-скоро тя съобщава, че в света нищо не се променя. Нищо и никога. Просто тази неизменност през цялото време е замаскирана под промените. Дори се замислих как би изглеждала сумарната ежегодна новина.

… презентация на вагината — 20ХХ

Каква е тя, новата вагина, събрала

в себе си ритъма на времето и световните туитър

трендове? Целият свят в тези минути се взира

в екраните с ужас и с надежда…

… Ето…

#нищоновоподслънцето

Да не си мислите, че това не сме го знаели без вашите хаштагове, момчет@. Още преди три хиляди години го знаехме. Ех…

Впрочем в информационния поток имаше и интересни сближавалия, които ме накараха да се замисля как формата на човешката молитва е свързана с отговора, идващ от Божеството. Ето че три момичета с качулки на лицата се бяха обърнали към Дева Мария с нетрадиционна молба — и бяха получили нетрадиционно видение: пълзяща по сцената Мадона с надпис „Pussy Riot“ на гърба… Колко малко влияние върху човешкия свят й е останало на Богородица! Не можа да ги спаси, горките, от затвора.

Но не всичко беше толкова мрачно. Минало е без края на света. Или може би в суетата просто е останал незабелязан.

Изведнъж със страх осъзнах, че дългото време, прекарано в безсъзнание на кораба на Аполо, не е минало без следа. Май че не само бях висял в трюма. Бях научил много нови неща, но самият аз не знаех какво точно знам — така се получава при обучението на вампирите с препарата ДНА.

Например, като се замислих за края на света, аз смътно си спомних, че Апокалипсисът вече се е състоял — някъде при засрещането на Античността и Средните векове, — и го скрива точно този период на тъмнина и неяснота, за който говорят множество историци. Но природата на това събитие е била такава, че то е засягало не само „държавността и културата“ на живеещите на земята народи, но и самата материалност на видимия свят, затова от него не са останали никакви следи и на господарите на обновеното човечество им се е наложило да поставят върху получилата се дупка своеобразна информационна кръпка — фрагмент от историята, подправен по-късно.

Преди не знаех това.

Съвременната история във вида на вчерашните новини породи у мен само злорадство. Спомних си за привържениците на конспиративните теории: тайна група от интриганти с леко докосване на пръстите насочват хода на световната история, историята послушно завива накъдето трябва, а нейните архитекти остават в сянка стотици години… Само ако знаеха…

Извинявам се, но тук са задействани сили, многократно надхвърлящи възможностите на хората. Но хора, при това най-добрите, също са в играта. И ето че една голяма група професионалисти, на които всички без изключение им се подчиняват, се опитват да направят нещо по предварително предначертания план, като при това притежават неограничен ресурс — а нещата все едно не се получават така, както трябва.

Аз бих ги вдигнал тези конспиратолози в пет часа сутринта още топли от кревата и бих ги завел на някоя ръждясала подмосковска автобаза. И бих ги накарал да танцуват танго със самосвал, управляван от дрогиран пиян таджик, позорящ шериата и мюсюлманите с всяко свое вдишване. А след това бих ги изправил пред тухлената стена и бих ги попитал: е, какво, идиоти проклети, разбрахте ли как е да управляваш този свят?

Впрочем затихването халдеите го изчислиха почти точно — неслучайно Енлил Маратович най-напред им възложи това. Аз за пореден път оцених мъдростта на стария вампир. Важно е не това, което ще се случи в кулминацията на процеса. То ще премине, ще изчезне, оставяйки само няколко прашни клипа в ютюб. Важно е само това, което остава, когато всичко се успокои и затихне. Колко висок ще се окаже креватът, когато матракът престане да пружинира. Ако не бъркам, в математиката това се нарича свободни и принудителни трептения. Само че животът не е математика — и за свободното трептение с продължителност пет минути в живота трябва да плащаш с принудително трептение, което трае дълги години.

Ето как, мислех си аз, гледайки океана, постепенно се трупа опит. Но днес само опит не стига. Reinvent yourself or die.[3] Ако искаш да си вампир — учи диференциални уравнения… Трябва да ухапя някой математик и сериозно да се захвана с тази тема. Някой ден ще танцувам пред Великия прилеп и ще си поръчам главата на Перелман[4] на тепсия…

Но сега не беше време да мисля за това. Трябваше да се подготвям за подвига и вече почти бях наясно какво да правя. Аз, разбира се, бях закъснял за поклонническото блато, но в мен вече зрееше собствен план — дълбоко интимен и личен. Само той можеше да ми помогне.

Извиках стюарда и го помолих за молив и хартия. Той ги донесе от кабината и замръзна в очакване.

— Можем ли да се приземим някъде?

Той мисли няколко секунди.

— В Барселона.

— Отлично. Тогава виж какво. Нужен ми е татуировчик. Най-добрият специалист. Направо тук, на борда. Не искам да ходя в града. Трябва да се купят и приготвят някои неща, ще ти дам списък. Всичко е просто. Черна тениска два пъти XL. Бял шаблон за гърдите — какво да пише на него, ще ти кажа. Черна маска с рог на челото, това е най-сложното. Английски карфици… Ще ги поръчаме направо от самолета, за да не чакаме после.

Татуировчикът се оказа черен сух мъж с къдрава брадичка и с плетена розова шапчица в стил Боб Марли. Носеше заоблен алуминиев куфар като тези, в които героите на Холивуд превозват през мозъка на кинозрителя големи пари, а независимите вампири доставят баблос на батман Аполо. Татуировчикът нямаше нито една татуировка. Кожата му беше толкова тъмна, че би трябвало да се татуира с бяло.

Той взе хартийката с моята скица и известно време с недоверие я изучава.

— Трябва да се направят под пъпа — започнах да обяснявам аз на испански. — Два прилепа. При това единият трябва да е женски, а другият — мъжки. Те държат… такава лента… като транспарант. А на транспаранта да има надпис…

— DON’T SUCK MY DICK[5] — прочете бавно татуировчикът, като че претегляше всяка буква. — Why[6]?

Досетих се, че испанският му не е по-добър от моя. Предположих, че за вдъхновението му е важно да разбере мотивите на клиента. Но да се впускам в подробни обяснения, не ми се искаше.

— Because „don’t suck my dick“ is much more offensive than „suck my dick“[7] — отговорих аз.

Обяснението го удовлетвори. Той кимна и отвори куфара си.

След два часа татуировката беше готова — и изглеждаше толкова… Именно offensive[8], така че да си представиш някого, който няма да се подчини на този дружески съвет, беше изключително трудно. Дори в изображението на прилепите някой можеше да разпознае hate crime[9] — опит да бъде оскърбен целият вампирски род. Но това би било проява на конспиративно съзнание, за което току-що разсъждавах с такъв сарказъм.

Нещата с втората поръчка не станаха толкова добре. Черната маска със зашития на челото рог не се получи — рога видимо го бяха изработили набързо, а се оказа и лошо закрепен. Когато надянах маската на главата си, той увисна безпомощно… Ние обаче вече бяхме излетели и реших да не връщам самолета.

За сметка на това черната тениска с белия надпис се получи чудесно.

OCCUPY PUSSY[10]

Ето така. И само така.

Неслучайно толкова години изучавах вампирските изкуства, мислех си. Ето един образцов омоним.

От една страна, максимална концентрация на всичко прогресивно и светло, която може да бъде постигната с лингвистични методи. Колко революция и колко енергия се съдържа в това мото на световния съзидателен протест, колко простор за медиен вой — а са само две думи, стари като света и свежи като пролетен вятър, полъхващ над рибен пазар.

От друга страна, това беше дълбоко личен, съкровен стон, добре прикрит под огледалото на повърхностни, но добре разбираеми за тази епоха значения.

Тениската беше с дълги ръкави. Отначало исках да ги отрежа с ножица, но после ми хрумна, че това е един от онези знаци на съдбата, които потвърждават, че сърцето ти бие в синхрон със сърцето на епохата и едновременно с това показва как по-точно да си свериш ритъма.

Пред кабината на пилотите в салона имаше черна завеса. Тя беше сгъната и аз реших, че никой няма да забележи отсъствието й.

Използвах остатъка от пътя, за да я нарежа на тънки дълги ивици и да закрепя тези ивици към ръкавите с помощта на малките английски карфици, от които бяха донесли цяла кутийка, в което аз също видях пръста на Провидението.

Докато се приземявахме в Москва, аз премерих костюма си и размахах ръце пред вграденото в стената огледало. Честна дума, за миг си помислих, че ръцете ми са се превърнали в черни криле без всякакъв скок в пропастта. Костюмът ставаше за Хелоуин, ако не се брояха надписите на гърдите: за буржоазния дискурс бяха прекалено радикални. И всичко това го направих сам, от подръчни материали, за два часа. Можех да се гордея със себе си.

И все пак, като слизах от самолета, аз се наметнах с черно сако.

Падаше ситен сняг. До стълбичката Григорий ме чакаше с кола. Той изглеждаше по-блед от обикновено и аз си помислих, че отново работи на две места и дава червена течност. Но след това усетих едва забележимия мирис на прегоряло и се успокоих.

— Къде отиваме, кесарю? В апартамента, на вилата?

Поклатих отрицателно глава.

— Закарай ме на Тверския булевард. Ще се разходя пеша.

Бариера, още една. Тънкият бетонен път няколко пъти зави в гората, вля се в снежно-сивата асфалтова река и всички привилегии и класови различия останаха назад.

Ние още не бяхме стигнали до Москва, а вече попаднахме в задръстване; нямаше изход от тази сива бензинова пара с червени стопове.

Григорий се държеше така, сякаш аз никъде не бях заминавал и вчера се бяхме видели. Всъщност всяко друго поведение по отношение към вампира би било оскърбително. Да проявяваш любопитство, е опасно и той добре го разбираше.

Както винаги в голямо задръстване Григорий реши да се потруди върху спасението ми — той знаеше, че това повишава моето настроение и че му давам добър бакшиш. Загледах се през прозореца и пропуснах точния момент, когато той заговори — смисълът на неговите думи достигна съзнанието ми постепенно, вмъквайки се между приглушените звуци, които се носеха зад стъклото. Първо ми се стори, че се чува радио, включено от Григорий независимо от забраната ми. После разбрах, че това е неговият глас.

— И не е вярно, че човечеството не знае за вампирите. Сещат се. Не може да лъжат всички хора през цялото време. Народът не притежава точна информация. Но има прозрение на емоционално ниво. Смътните догадки за невидими безжалостни властелини, които се хранят с човешките души, от много векове са в ума на хората. Спомнете си „Бога, изяждащ хората“ от гностическите евангелия. Много са примерите. Но хората винаги са вярвали, че злото не може да тържествува безкрайно и че реалността на света не е така черна…

Аз се наклоних напред и тихо щракнах със зъби до шията му. Григорий въздъхна покорно. За секунда притворих очи и реших да му обясня всичко — сега и завинаги.

— Виж сега, Гриша. Гърбът те сърби, лявата обувка те стяга, отдясно нещо те боли под ребрата и ти се страхуваш да не е рак на черния дроб. Не ти харесва да развеждаш вампири из Москва. Но в твоята Молдова е толкова зле, особено по отношение на теологията, че нямаш други варианти за работа. А децата ти в Кишинев искат всяко по айпад, за да могат по-бързо да се запознаят с педофили, да изучат производството на наркотици и да ги склонят към самоубийство. Изобщо — гадно ти е.

— Да — съгласи се Григорий. — Това и сам го разбирам.

— Ти друго не разбираш, Гриша. Мислиш си, че само временно ти е гадно. Че е в сила изкривяване на Божия план. А всъщност това е Божият план за теб — да ти бъде гадно.

— Защо?

— Защото Божият план е единственият, по който всичко се случва. И ние, вампирите, в този план сме мелничарските камъни. А вие, хората, сте зърната. Останалото са хорски интерпретации. Още веднъж ми кажи — гадно ли ти е?

— Гадно ми е — кимна Григорий. — Но…

— Ти с твоето „но“ не разбираш най-главното. Че за създаването на това „гадно“ ти си нужен на природата и на космоса. Защото, ако им беше нужен за нещо друго, с теб щеше и нещо друго да се случи. Разбираш ли? Трудно е, Григорий, не само на теб, а на всички хора. Ти нали си си правил на младини в Кишинев сам водка? Ще ти го кажа така, че да разбереш — всички ние сме просто винтчета в планетарния уред за водка. Който превръща всеобщата неудовлетвореност в баблос. А всичките мечти, планове и надежди на хората са закваската, с която го правят. Така е било винаги и така ще бъде.

— Да — прошепна Григорий, — врагът е могъщ.

— Само че на вампирите, ако искаш да знаеш, им е още по-гадно. Защото при нас го няма последния пристан, който го има при всеки човек. Да се скриеш в слънчев идиотизъм. Да отидеш на социален протест. Да повярваш в Господ. Да се занимаваш с йога. Или да пишеш стихотворения за таралежчета в детските сайтове. За нас това е невъзможно технически. Защото там, където във вашата глава има отходен канал, при нас има само хладно и безпощадно разбиране на истината.

— Вие затова висите с главата надолу, за да забравите за възмездието — промърмори Григорий.

— Ти и това ли знаеш?

— Знам — отвърна той. — Озирис ми е показвал. По-скоро не ми е показвал, а не се криеше.

— Той казвал ли ти е, че по този начин се крие от възмездието?

— Не — отговори Григорий. — Това и сам можах да го разбера.

Няколко секунди озадачено мълчах. Такова мрачна интерпретация на ставащото в хамлета не ми беше хрумвала. И ако под възмездие разбираме всекидневния поток от мрачни мисли, преминаващ през всяка вампирска глава, Григорий беше напълно прав. Този поток черни мисли напълно може да се нарече възмездие, напълно…

Григорий и без ухапване разбра, че думите му са попаднали в целта. Той се изкашля.

— На мен обаче не ми е гадно — изрече той с тънък елеен глас, сякаш започваше някъде отдалеч, — че Господ така е решил. Господ… Той на всички ни е определил среща. Но не в клуб „Минет“, а в Духа и в Истината. И ако ние решим да отидем, той ще ни чака. Това е неговият план. Просто в този план ние не сме зъбни колела, а равноправни участници. Можем да отидем, а може и да не отидем. И когато не отиваме, ни е гадно. Защото чувстваме, че сме се заблудили. Знаем, че душата броди не там, където Господ я чака. Аз, кесарю, съм заблуден човек. И ми е гадно не заради Божия план, а заради греховете ми.

— Какви грехове имаш ти, Григорий? — учудих се аз. — Ти си професор по теология. Храниш семейство.

— А как го храня? Шофьор на кръвосмукач. Затова и Господ ми обърна гръб…

— Благодаря — казах аз. — Тоест на теб ти е гадно заради мен, така ли?

— Нали сте вампир — отговори Григорий. — Защо се учудвате?

— Слушай, ако ти заради мен закъсняваш за срещата с Господ, защо тогава работиш за мен?

— Защото е казано: отдайте Божието Богу, а кесаревото — кесарю… И ето, кесарю, аз давам.

Замълчах.

Странно, но разговорът с Григорий не ме развесели както обикновено, а точно обратното, потопи ме в печал — да не кажа завист. Най-простите движения на ума, към които прибягваше този човек, за да се спаси от безнадеждността на своята човешка съдба, поразяваха с абсурдната си ефективност. И защо, пита се, е нужно нещо по-сложно и по-умно? Защо хората са излезли от своя проверен и надежден окоп, благодарение на който векове наред достойно са доживявали края си? За да може възгледите им да съответстват на „истината“? Коя „истина“? Която им втълпяват Самарцев и Калдавашкин по наша заповед?

— Не за това живеем и страдаме, кесарю — за да усъвършенстваме скърцането със зъби и да изработваме тъга — продължи да мърмори Григорий, докато минаваше в съседното платно, — а за това, за да можем в тази съдбовна борба ден след ден да създаваме зрънца ценен духовен опит. Които блестят на духовния небосклон и радват Господ. Като звездите на южното небе…

Впрочем, мислех си, слушайки го с едно ухо, хората не са излизали от своя окоп. Да не са глупаци?! Те са го напълнили догоре с гадости и лайна и той е изчезнал. А и ние им помогнахме по линия на дискурса, няма какво да се лъжем. И вече няма къде да се скриеш. Ето аз например при цялото ми желание вече не мога да се скрия там, където е Григорий. Не защото не искам. Дори не виждам окопа, в който седи. За мене него го няма. Не мога да разбера как в това умствено недоразумение би могъл да се скриеш. А за Григорий скривалище има. За него то е такава реалност, каквато за мене е баблосът, който, между другото, не съм виждал дявол знае откога.

Разликата между нас е в това, че Григорий, поумнявайки и изтрезнявайки, все ще може да излезе от сегашния си приют, където аз съм настръхнал от космически студ. А аз… Аз вече никога няма да мога да се вмъкна в неговото абсурдно убежище. Няма даже да мога да се престоря, че съм там… Същото, струва ми се, е чувствал граф Толстой, чудейки се на тайнствата на обикновената селска вяра. И той не е могъл да се завърне. Успял е само да преведе Евангелието от гръцки, гърчейки се на ледения вятър…

Скоро сработи обичайният ми защитен механизъм — престанах да слушам бърборенето на Григорий. По-скоро престанах да възприемам смисъла на неговите думи, вслушвайки се единствено в звука им — като успокоително хрипливо ручейче, пресъхващо понякога за секунди. Постоянно си спомнях Софи, но умът ми веднага отскачаше от спомените ми с нея като от нажежен ръжен. Но не можех и да не мисля за Софи…

Ех, знаеше ли този стихоплетец какво е истински ад.

Всъщност може ли въобще метафизически да се довериш на жена?

За да се откъсна от черните мисли, аз включих вградения телевизор и си избрах някакъв екшън. Но след скорошната беседа с Аполо не можех да гледам филми — и даже се чудех как по-рано съм правил това.

Чувствах, че филмът просто ме дои, постоянно възобновявайки у мен напрежението, предизвикано от премеждията, случващи се с героя, които не свършваха със смъртта му, а водеха към следваща катастрофа без шанс за спасение и тъй нататък, и тъй нататък. И смисълът на филма беше в това постоянно да поддържа у мен това неизчерпващо се страдание.

От една страна, напълно се получаваше, но от друга — каквато и чудовищна опасност да надвисваше над героя, ясно беше, че с него нищо лошо не би могло да се случи, защото филмът едва беше започнал. Излизаше, че докато част от съзнанието ми страда в адреналинови спазми, другата част уморено се прозява. Накрая последната победи. Аз изключих телевизора и се загледах през прозореца.

Москва си беше все същата — и неуловимо нова. Видях изключително много придошли. Мина ми през ума, че така нареченото „нашествие на варварите“ през V век едва ли се е възприемало от римляните като нещо повече от наплив на множество емигранти на фона на непрекъснато растящата толерантност на властите… А всъщност тук, както се е оплаквал Иван Грозни, не само е третият Рим, а също и вторият Израел. Трудно е да се очаква от зимна Москва да ти разведри настроението.

Когато до Тверския булевард оставаха пет минути път, отново чух гласа на Григорий:

— … и не трябва да се презираш за това. Ако искате да ме ухапете, кажете, не се стеснявайте. Разбирам ги тези неща.

Даже не се ядосах.

Ул беше прав. Човекът прилича на калейдоскоп, чиято картонена тръба доизживява своя кратък период, докато вътре се движат блестящи, самодоволни, остри и смели стъкълца, на чието отражение се любува Великият вампир. Може ли да се ядосваш на калейдоскопа, когато знаеш как той работи? Не. Човека може само да го обичаш. Да го обичаш и съжаляваш. Най-добре — отдалеч.

— Стига, Григорий — помолих го. — Ще повърна.

Той млъкна. Аз си свалих сакото и оправих лентите, които се бяха оплели. След това сложих на главата си черната качулка.

По това, че колата кривна, разбрах, че Григорий внимателно следи в огледалото моите приготовления.

— А казвате „отходен канал“ — каза той. — Излиза, че и вие имате такъв в главата, кесарю.

— За какво говориш?

— За социалния протест.

— Това не е социален протест, Гриша, а дълбоко личен.

— За какво ти е тогава клюнът?

Аз неразбиращо го погледнах в огледалото.

— Нали това е клюн? — попита той.

— Това е рог, глупако. Рог. Ние имаме такъв, когато сме в Древното тяло.

— Да, знам — оправда се Григорий и свали ръка от кормилото, за да се прекръсти, от което колата отново кривна.

— Карай нормално. Иначе отиваш на небето, а аз — не знам къде… По-внимателно.

— Ще помислят, че е клюн — разтревожено каза Григорий, без да обръща внимание на моите думи. — Ще помислят, че сте облечен като черен жерав.

— Нека мислят… Чакай малко, ти сериозно ли говориш?

Григорий кимна.

Такава възможност не ми беше хрумвала. Какво пък, може така да е по-добре… Излишна гънка няма да повреди Черната завеса.

— Спри — заповядах. — Ще сляза при „Армения“[11]. Не ме чакай. Отивай веднага в гаража.

Колата спря.

— За какво ви е, кесарю? — попита Григорий.

— Ти чел ли си „Подвиг“ на Набоков?

Той отрицателно поклати глава.

— Прочети я. Там сигурно е написано.

Като излязох навън, аз почаках, докато колата изчезна, и настръхнал от студ, тръгнах към пешеходната пътека на булеварда. Искаше ми се да вярвам, че всичко ще свърши много бързо. Пред вратата на един от ресторантите ми изръкопляскаха и в отговор на поздрава им аз им махнах със своето крило.

Впрочем лъжичката катран, с която ме нагости Григорий, обезценяваше погледите, които ми хвърляха хората — без значение дали в тях имаше възхищение, или ненавист. Аз знаех, че хората реагират не на посланието ми — то едва ли беше достъпно за суетните им умове, — а на своите собствени проекции, които във външния свят само те са способни да разберат. Те ръкопляскат само на себе си. Винаги само на себе си. На тях никой друг и не им е нужен. Те даже не знаят какво друго има.

Но не вампирът е този, който трябва да ги съди, мислех си, крачейки по булеварда. Нали ние поискахме всичко да бъде точно така. Хората трябва да се обичат такива, каквито са. И аз трябва да се съсредоточа не върху това, което ни разделя, а върху това, в което сме единни. На хората им е болно да живеят под вечен гнет, макар и да не разбират особено неговата природа. И на мен ми е болно, макар да знам източника на болката си. Хората излизат по площади и улици, за да кажат своето „ууу“, така че защо и аз да не мина през тях като страшна черна сянка?

Вече всички възможни видове белтъчни тела преминаха по улиците на този град, изразявайки протест срещу мъчителните умствени образи, терзаещи възпалените им умове. Трябва да има и някой вампир. Така че нека това да съм аз…

Ecce vampo! Или как е там вампир на латински — lamia? Labia? Защо все в женски род… Но това не е важно. Вижте, хора, сред вас крачи вампир, показващ на света своята болка и беда. Същият като вас. Един от вас. Смъртен временно, както би се изразил Борис Пастернак, ако му поръчат подходящо за случая стихотворение. И макар да живеем на различни социални етажи, сега в тази борба сме заедно. Ръка за ръка, крило до копито… А ако на теб, мой мимолетни братко, не ти е ясен смисълът на моя безумен жест, това не е голяма беда.

И не трябва — шепнеше ми вътрешният глас, — не трябва нищо на никого да обясняваш… Да преминеш неразбран и да изчезнеш… Как беше при Есенин? „По родината ще мина отстрана, както дъжд изкосо превалява.“[12]

Но да изчезна беше вече късно.

Из мразовития въздух се мяркаха някакви разтревожени хора с камери и с приличащ на космат пъпеш микрофон на стойка. А ето че вече спираше милиционерската кола. Не знам защо си помислех, че всичко това има пряко отношение към самия мен.

И не сгреших.

Закопчаха ме точно срещу МХАТ[13]. При това толкова професионално, че даже не забелязах как се приближиха към мен.

Думата „закопчаха“ действително е подходяща. Точно си вървях по главната алея, размахвайки черните си криле, и се гордеех, че точно в тази минута вървя по същия този Тверски булевард, където са започвали и свършвали толкова прекрасни човешки истории, и изведнъж моето тяло се оказа закопчано в компактна конструкция — с глава между краката и ръце зад гърба. При това незабележимо, но много болезнено ме ръгнаха с нещо твърдо в ребрата, давайки ми да разбера, че ако не се подчинявам, ще ме заболи още повече.

На мига ме повлякоха, по-точно казано, принудиха ме да се придвижвам в изключително неудобна поза: цялата работа по преместването на собственото си тяло изпълнявах сам. Но изобщо не виждах накъде вървя, защото падналата качулка ми пречеше. Затова пък чувах гласове. Възмутени гласове. Впрочем някой, наопаки, доволно се кискаше. По време на краткото спиране се изхитрих да оправя качулката с коляното си и като си възвърнах зрението, видях съвсем наблизо обектив на камера. „Вече се ориентираха“, помислих си.

— Това младежки протест срещу въвличането на страната в авторитарен режим и клерикална диктатура ли е?

— Не искам да ви разстройвам — изхриптях аз, — но моите претенции към вашия свят отиват много по-далеч… Дори не можете да си представите колко далеч…

Казвах абсолютната истина, но кому беше нужна тя на този панаир на лъжата? За части от секундата снимачната група загуби интерес към мен.

Но милиционерите — не.

Блъснаха ме в гърба и ме накараха да се затичам по водещите към подлеза стъпала.

Повече никой не вървеше след нас. Влачеха ме към уличката, в края на която — може би съвпадение — вече стоеше милиционерска камионетка. Но до нея още беше далеч. А свидетели наоколо не останаха и аз бързо усетих това. Удариха ме по крака с нещо много твърдо. После още веднъж. После още. После още…

Най-подлото беше, че тези удари с нищо не бяха провокирани. Въобще не бяха свързани с поведението ми — като че ме биеха не живи хора, а машина за случайни числа. Целеха ме по прасците, по най-нежното място. „Сега цяла седмица няма да мога да вися в хамлета“, помислих си.

Представих си тъп и злобен омоновец[14], който немного силно, но точно ме бие при всяка крачка. Просто за развлечение. Представих си безпросветния му вътрешен свят, неговата лишена от страдание и сантименталност душа… И ето че сега той си изливаше върху мен цялата натрупана още от рождението злоба.

Изпълни ме неудържима ярост. Концентрирана ненавист към тези фарсови надзиратели, които могат да бъдат наречени с думата „режим“ само от недостатъчно информирани хора. „Гадове — мислех си, като едва не стенех от злоба, — какви гадове… Те смятат, че аз… Че мен… Че просто могат така…“

А после успях по някакъв начин да се обърна и видях кой всъщност ме биеше по крака.

Беше тежкият метален щит на един от омоновците. Щитът се разклащаше при всяко движение и точно и бездушно ме удряше в прасеца с ъгъла си.

Милиционерът, чийто беше щитът, даже не подозираше за това.

Изведнъж ме прониза до костите.

Или може би по-точно е да се каже — отпусна ме. Защото в тази секунда в душата ми вече ги нямаше нито безкрайната самота, нито метафизичното недоверие към жените, нито безнадеждното разбиране, че изход от моята екзистенциална задънена улица няма, а и не може да има и в природата.

Адът изчезна нанякъде.

Освен това даже не ми беше студено.

Всичко беше отмито от гнева към тези тъпи клоуни в riot gear[15], решили да издевателстват над мен. Но сега, когато стана ясно, че клоуните нямат нищо общо, настъпи дълга, сякаш замряла в почуда, секунда тишина. Почти както при прием на баблос. Почти като при среща очи в очи с Великия вампир. Тази секунда бе поразителна.

На очите ми се появиха сълзи.

— Щитът на родината — прошепнах аз, — щитът на родината…

Не можеше да се каже, че бях разбрал нещо.

Точно обратното.

Изведнъж спрях да разбирам всичко това, което с такова яростно себеотдаване разбирах през целия ден. И повече не исках да го разбирам. Никога повече.

Не ми трябваше тази безсмислена въртележка в главата, от която току-що случайно се измъкнах на свобода. Сигурно това имаше предвид Софи, когато казваше indigenous mind. Но да се отведе там благодарното човечество бе невъзможно. Свободата беше недостижима. Тя бе прекалено близко, за да може да се направи към нея дори и крачка. Тя беше преди всяка мисъл и всяка крачка.

Уви, свободата свършваше именно там, където започваше човекът. Даже аз, вампирът, не можех да се измъкна за дълго от властта на ум „Б“.

Повлякоха ме към камионетката и аз почувствах, че вълшебното усещане за вътрешна пустота вече изчезва. Но това не ме плашеше. Знаех, че нищо не трябва да се задържа, нищо…

От камионетката се измъкна офицер в мундир и фуражка и съдейки по всичко, нещо като щабен центурион.

— Какво има? — попита той мрачно. — Протестен митинг срещу правителството?

— В подкрепа на правителството — отговори единият от омоновците.

Офицерът съмнително ме изгледа.

— Сигурен ли си, че не е срещу правителството?

— Не — заяви омоновецът. — Реална подкрепа. Има нос на маската и криле. Като жерав. Всички вече забравиха, а той още помни…

Забелязах на пагоните на офицера с фуражката три големи звезди. Полковник. Ето го и билета за вкъщи.

— Какво пък — каза полковникът, все така мрачно изучавайки моя костюм, — ние за подкрепа на правителството не преследваме… Спокойно си се правете на жерави…

Очите спряха върху тениската ми.

— Но за призиви към насилствени действия от сексуален характер… Публични призиви към масови сексуални действия… Това вече е сериозно. Пусни го! Иначе после ще иска да изтъргува синините си.

Държащият ме омоновец разтвори клещите си.

— Вчера един също имаше интересна блуза — продължи полковникът. — „Мутен Судак“.[16] И уж всичко е наред. Момичетата го гледат като герой. Нагъл един такъв. Мисли си, че е най-умният. А в джоба му двайсет грама трева…

Омоновците весело зацвилиха.

— Господин офицер — казах аз на полковника, — мога ли да ви съобщя нещо важно?

— Важно? Давай.

— Лично, да не чуят вашите подчинени. Това е секретна информация от държавно значение.

Полковникът ме погледна с интерес.

— Добре, давай. Кажи ми на ухо. — И той обърна към мен ухото си — голямо и надеждно, измръзнало червено ухо на руската власт.

Аз се приближих и се изправих на пръсти (той беше по-висок от мен почти с една глава), после тихо казах първото, което ми дойде наум:

— Потърпи, халдей, ще станеш аватар[17]. — И след това бързо и силно го ухапах по врата през процепа на маската. Не така, както обикновено го правим, а просто със зъби. Грубо и по човешки.

Порази ме тази мускулна енергия, тази, бих казал, бетовеновска сила, която вложих в това движение на челюстите. Като че нещо дълги години се беше събирало в гърдите ми и изскочи най-накрая на свобода като ярка всепобеждаваща песен, която не може да бъде задушена и убита. За секунда изпитах главозамайващо щастие, но след това се ужасих, защото разбрах, че до този момент не съм знаел нищо за себе си.

На врата на полковника се появи кръв. Той побледня, залитна и извади от кобура си пистолет на тънка кожена каишка.

— Стой!

Аз заникъде не бях тръгнал и съобразих, че той крещи не на мен, а на омоновците, които вече бяха вдигнали юмруци.

— Аз сам ще поговоря с този боклук — каза полковникът и посочи с дулото на пистолета вратата в камионетката. — Марш вътре, гад!

Омоновците бяха нервни, че нито веднъж не успяха да ме ударят — беше изписано на лицата им.

— Спокойно, момчета, спокойно — повтори полковникът, изтривайки кръвта от врата си. — Аз сам, лично… Само че ми дай това… — И той взе от разбиращо ухилилия се омоновец гумената палка и ме блъсна в камионетката.

— Не ме безпокойте, преди да съм ви повикал — нареди той.

Едва ключалката на вратичката щракна, и поведението на полковника рязко се измени. Първото, което направи, беше да включи плоския телевизор, висящ от тавана (изглежда, че камионетката возеше не арестанти, а самите милиционери — отвътре тя напомняше на оборудван с любов фургон на строители).

— Това е, за да не се чуват виковете — усмихна се той, обърна ревера си и ми показа малка златна маска — значка.

Аз кимнах.

— Защо рискувате така? — попита той, сочейки омачканите ми черни криле. В гласа му имаше искрена загриженост.

— Исках да се нахраня — отговорих.

— С какво?

— Със слънчевия сок на живота. И освен това смятам, че вампирът трябва да бъде в предните редици на социалния протест. Особено когато вече няма протест.

— Така ли? А срещу кого протестирате?

— Срещу вас.

Полковникът размишляваше известно време над чутото и дори ми се стори, че в определен момент мисловният му процес се разпадна и дори угасна.

— Тъй вярно! — каза той, приближи се към малка масичка, на която имаше електрически чайник, и взе хартиена салфетка, с която попи кръвта от врата си. — Разбира се, вие знаете по-добре — продължи той, мръщейки се. — Но все пак кажете на вашето ръководство, че това е съвършено непригодна система за идентификация. За нас тя е нехуманна. Освен това и за вас е опасна. Случва се да ухапят по-нискостоящите, а те да не са в час. Става сложно. Но защо да става?

— А вие какво предлагате? — попитах.

— Можем да ви издаваме всякакви удостоверения.

— Това не е изход — възразих аз.

— А какво трябва да правим тогава?

— Хайде да се борим срещу тях — призовах аз. — Заедно.

— Срещу кого?

— Ами срещу нас.

Полковникът отново мисли известно време и май че този път мозъчните му изчисления се получиха. Той побледня.

— Извинявайте — каза той. — Разприказвахме се.

— Нищо — отговорих любезно. — Не се вълнувайте. С всеки се случва.

— Моля ви, обръщайте се към мен на „ти“ — помоли полковникът.

— Защо?

— Главата ме заболя. Отначало ме ухапахте, а след това изведнъж — на „ви“. Боя се, че няма да се сдържа. А така всичко е по-естествено.

— Добре — кимнах. — Ще го броим за клетва за братство. А може ли един професионален въпрос?

— Тъй вярно, слушам — рече полковникът.

— Как се нарича този щит? Който го имат вашите момчета?

— Щитът ли? — Полковникът веднага се оживи, като колекционер, с когото започваш да си говориш за марки. — „Витраж“. Само че сега не мога да кажа какъв модел — „Витраж-АТ“ или „Витраж-М“. Макар че… Ако е с дупчици за наблюдение, то тогава е „Витраж-АТ“. А гумената палка, ако ви интересува, се нарича „Аргумент“. Има дълъг и къс аргумент. Логично, нали? А защо се интересувате?

— Не, нищо. Просто така.

Спомних си разказа на Ул за витражите. Ако само знаеше какви цветове имат те в далечната северна страна… Стана ми тъжно, сякаш си спомних частица от дивен, забравен и отшумял живот.

Салфетката в ръката на полковника стана червена и той я замени с чиста.

— Вижте — започна той, — може и да не е работа за моя ум и да се бъркам, където не ми е работата… Но може ли под секрет да ми обясните всичко за ухапванията, а? Нали не ви трябва кръв, всичко това е лъжа.

— Правилно — отвърнах аз. — Не ни трябва.

— Тогава за какво е този код за разпознаване? Защо непременно трябва да ни хапете?

— Не съм го измислил аз — въздъхнах. — Но мога да го обясня. Само че предупреждавам, темата не е лесна.

— Опитайте — каза полковникът и на лицето му се появи страдалческо усилие, както често се случва при немного интелигентните хора, които очакват да чуят нещо умно.

— Този въпрос те мъчи, нали, щом като питаш? Мъчи те. Ето затова и хапем, за да може да те мъчи и занапред. И всички останали проблеми и неясноти са затова. Въпросите в главата ти са не за да има отговори. А за да няма отговори.

— Отново не разбирам. Можеш ли да ми обясниш по-просто?

— Мога. Доят те като последния наивник. През целия ти живот и през цялата ти смърт.

— Кой?

— Те. Всъщност ние. Но това е производствено-битов аспект. Има още и културноантропологически. А в културен план, да знаеш, това е Щитът на родината.

— Какъв щит на родината?

— Подобен на „Витраж“, през който нещата изглеждат по друг начин. Нали го държиш? Държиш го. И той те прикрива.

Полковникът бавно поклати глава, сякаш призна, че истината се е оказала твърде тежка за него.

— Само че не е необходимо да се мисли за това — казах почти нежно аз. — Наистина не е необходимо. Родителите ми колко пъти ми казваха: не го мисли, не се натоварвай излишно, а аз все не вярвах. И ти сега не ми вярваш. Напразно. Смяташ, че ще ти стане по-леко, ако ме разбереш? Ще ти бъде по-тежко. Не трябва да се разбира, а точно обратното.

— И ще продължите да хапете? — попита той.

— Както изглежда, да.

— Тогава какво ще ни посъветвате?

— Да контролирате вампирофобията — отговорих му сухо аз, но в следващия момент през мен премина жалостива вълна към този голям, силен и остарял колкото цял век човек воин, който честно и по мъжки се опитва да се нагоди към отдавна неразбираемия за него живот. — Но не трябва да се отчайваш, братле — заявих вече по-бодро аз. — Нали ти казвам, дай да се борим заедно…

Моята закъсняла сърдечност обаче вече не му трябваше. Полковникът не ме слушаше.

— Оставих ви прозорчето отворено — каза сухо той. — Сега ще изляза при своите. А вие действайте някак си по-бързо. Защото след десетина минути ще отида в медицинския пункт и ще им дам ключа. Те да отговарят по-нататък за вас. Ако ви няма в колата, това вече ще си е техен проблем. А ако сте в нея… Сам разбирате.

Погледнах прозореца. Горната част на стъклото беше леко отворена, но самият прозорец, както и всички прозорци в камионетката бяха покрити с гъста решетка, през която можеше да мине пръст или два.

Прозорчето — става, правил съм го и преди… Но решетката…

— А решетката? — попитах.

Полковникът повдигна рамене.

— Нямаше указания да се сваля решетката — заяви той. — Моите почитания, господин вампир. Желая ви щастлив полет.

Полковникът се обърна, излезе от камионетката и хлопна вратата след себе си. „Обиди се — помислих си. — Ама че глупак. Сам си е виновен. Предлагат му да се бори, а той не иска. Къде да отидеш с такива хора?“

През решетката се виждаше как полковникът, все още притискайки салфетката към врата си, нещо говори на подчинените си. После един от тях погледна в посока към мен и аз, за всеки случай, се дръпнах.

Ще се върне ли при мен Древното тяло?

Да разбера това имаше само един начин — да вляза в него. Решетката не ме вълнуваше особено много — знаех, че след трансформацията физическите закони стават за нас така неосъществими, както Наказателният кодекс. Вълнуваше ме съвсем друго. За трансформацията беше нужно да се изплаша. А не ме беше страх. Изобщо. Чувствах, как да го кажа по-точно, че това е цинизъм. А от него нямаше никаква полза.

В далечния ъгъл на камионетката забелязах милиционерски трофеи: черно-жълто-бяла дъска с надпис „Настояваме да се изравнят правата на руснаците с тези на хомосексуалистите и гостите на столицата!“ и измачкан плакат с девиз „“Femen"[18]. Вагината мирише!" под емблема, която приличаше или на изправения символ за процент, или на визуална метафора на завист към пениса. Тъжни останки от нечии задушени подвизи…

Погледнах към плоския телевизор. Както се полагаше на милиционерска кола, той беше включен на някакъв прогресивен канал. Вървеше аналитична програма. Говореше яростен млад мъж с костюм в цвят металик:

— Какво показва последният митинг? Да, имаме трийсет хиляди наши хора. Но те все пак имат десет пъти повече!

— Преди година ние също имахме десет пъти повече — отговори събеседникът, дебел брадат мъж с пуловер. — Можехме да забием избирателната комисия.

Само няколко месеца — а колко съм изостанал от живота. Превключих канала и попаднах на весела реклама на електронни джаджи.

— Смартфонът — оръжието на активиста! Ако сте конструктивно недоволен творец, който не е съгласен да потъпче достойнството си, ако сте за весел и шумен натиск с елементи на карнавал, вашият естествен избор е последният iPhone. А ако вече не можете да се спрете, ако сте сериозен и сърдит конспиратор, склонен към полулегални форми на борба — тогава на вас, разбира се, ви е нужен Samsung Galaxy…

Това приличаше на световна вълна, изтласкана от далечния Аполо. При това съвсем не натам, където прегрешаваше конспиративната общност… Аз отново превключих канала.

На екрана изплуваха златни кубета на фона на синьо небе. Също като свещеник, наблягайки на „о“, заговори проникновен и сериозен млад мъж с басов глас:

— Всички нации в света имат своите недосегаеми светини, нещо, което не бива да се докосва и оскърбява безнаказано. Именно около тях се сплотява всяко здраво общество. Само при нас, руснаците, на пръв поглед няма нищо подобно. Освен военни победи, от плодовете на които се възползваха — така се получи — съвсем други народи. Така и се търкаляме от татаро-монголско иго към юдео-саксонско. И не е работата в слабото руско оръжие. Руският войник е непобедим. А в руския хуманист… Там, където на народа му е необходима глава, има само някакъв пън с приличащи на очи гнилости и готова на всичко уста като черна дупка. Нашият духовен елит е длъжен здраво да се замисли за своите, както казват военните, непълни служебни съответствия. Може би той просто не вижда главното, което може да сплоти всички нас независимо от възраст и вяра? Което да стане основа на нашето ново многорелигиозно битие? Да погледнем внимателно нашата история. Да! Ама разбира се! И как може толкова години да не го видят! При нас, приятели, си има наша приватизация! За руската приватизация — и дайте да престанем да се страхуваме от думата „руска“ — е заплатено с не по-малко човешки животи, отколкото за великите исторически драми на другите народи. По своята монументалност това събитие не отстъпва на създаването на САЩ. И това е една от малкото области, в която ние уверено изпреварваме Китай. Затова фактическите резултати от руската приватизация — и миналата, и бъдещата — трябва да бъдат свещени и неприкосновени като резултатите от Холокоста!

Това вече не беше Аполо, бяха нашите. Бяха впрегнали всички дискурси, кой би се усъмнил.

Превключих още веднъж канала и видях младо същество с кръст на гърдите и айпад в ръцете. Гледайки айпада и разтръсквайки кехлибарени къдрици, съществото четеше стихотворение:

Аз лайкнах твоите езера,

Фолловах полетата.

Ти си и фийчър, ти си и бъг,

Родино моя!

Алхимичното дете на новия век беше доста по-младо от мен и дори само с това ме придвижваше далеч напред в живота — сякаш в дълбините на дълъг, предълъг сандък… Махнах се от телевизора. И изведнъж забелязах на стената три малки иконки — подобни на тези, които слагат отпред на такситата.

И тогава най-накрая се изплаших.

Работата не беше в това, че моята черна душа се разтърси от близостта на светините или че се замислих за клерикализма на обществото, както ме съветваха журналистите от булеварда. Изведнъж си помислих, че полковникът, за зла беда, може и да изтърси на своите бойци, че съм вампир. Нали милиционерите си бяха съвсем реални. Намираха се не в лимбо, а зад вратата… Да не взема да стана жертва на престъпление от религиозна ненавист, което едва ли ще заинтригува СМИ[19]…

Това, разбира се, беше малко вероятно, но пръсна нужната доза страх в моята уморена душа. Няколко пъти нервно прекосих камионетката по дължина.

Всъщност вече бях ли извършил своя подвиг? Или не?

Изведнъж ми стана трудно да дишам, пространството наоколо започна да вибрира и се разпадна, отпред се мярна преобърнатото лице на Аполо… и в същия този момент, когато дръжката на вратата се раздвижи надолу, върху мен се стовари стената с решетъчните прозорци. А в следващия миг разбрах, че гледам камионетката не отвътре, а отвън.

Двама омоновци точно в този момент влизаха през вратата.

Полковникът вече беше заминал — никъде не се виждаше.

Направих прощален кръг над камионетката, устремих се към кафявата стена на МХАТ, след това към заснежения асфалт, после нагоре и се оказах над зимния булевард.

Никой не ме забелязваше. Просто никой не гледаше към мен. Дори да бях прелетял пред лицата на минувачите, те щяха да намерят повод да погледнат встрани.

Всичко беше наред. Аз успях.

Но какво именно Аполо бе сметнал за мой нравствен подвиг? Ухапването? Или татуировката? Чувствах, че този въпрос щеше да стои дълго време пред мен.

В душата ми стихваше надигналият се от иконите страх. Нима навлизаме в ново Средновековие?

Колко много хора на този свят желаят да бъдат заедно с Великия вампир, мислех си. Колко много са стараещите се да направят верния избор, да останат на правилната страна на барикадата, а не да са заедно с иноверците, безбожниците и разни други неверници…

Тези хора може да бъдат разбрани. Те са много практични, стараят се да вложат спестяванията си в най-надеждната банка с най-високата лихва. Само че сметките им са твърде наивни; единственото, което би могло да спечелят, е наказание за пошлото богохулство — за това, че са помислили Великия вампир за анален деспот от историята на родината.

Предимство за преминаване в „лагера на светлината“ няма да има. Защото в този измъчен свят всеки е заедно с Великия вампир. И този, който го иска, и този, който не го иска. И този, който се моли в храма, и този, който пикае в него. Великият вампир — това е лентата на Мьобиус. Целият свят е откъм неговата страна.

Даже в Древното тяло аз все още чувствах човешка фантомна болка. Болеше ме прасецът, натъртен от Щита на родината. Но на дъното на тази болка имаше и горчива сладост — струваше ми се, че със страданието си аз нещо изкупих. И добре би било, ако наистина е така.

А сега беше време да поема на път към „Рубльовка“.

Булевардът свърши. Не ми се искаше да се мятам между сградите сред кълба от бензинов дим и започнах с широки, бавни кръгове да се вдигам нагоре.

Постепенно в душата ми настана покой, както се случваше винаги при изкачване нависоко, и когато ме погледна моравото око на Великия вампир, аз, вече скрит от потъващите в мрак улици, не се изплаших и не се разтревожих от погледа му.

Бях студен и весел, както се полага на Кавалер на Нощта. Спомних си моята нова татуировка — изненадата за Ищар. Ако, разбира се, това беше Ищар, а не…

С усилие на волята прогоних черните мисли. Беше ясно, че да повтарям това духовно упражнение вече щеше да ми се налага много пъти на ден. Но нали животът е вечна борба!

Революцията продължава!

Отличен лозунг. Трябва да го кажа на халдеите. Макар да ми се струва, че някой вече го е използвал. Дали „Волво“, дали калните бани в Марина рошча[20], дали това ново риалити шоу от живота на звездите на протеста. Ако, разбира се, сатрапите не са го закрили заради нисък рейтинг.

Спомних си полковника, на когото сигурно вече му правеха инжекции против бяс, и осъзнах, че така и не се опитах да погледна в душата му. Удивително. Преди такова нещо не би могло да се случи. Следователно бях пораснал. Станал бях по-сериозен и по-спокоен. И разбира се, по-мъдър. Много по-мъдър.

Но мъдростта отново се оказа не такава, каквато си я представях. Не задълбочено знание за всички и всичко, а напротив. Умение да ограничиш и да оградиш своя ум.

Със смирение.

Да, със смирение, мислех си аз, и в тази секунда между небето и земята няма същество, по-смирено от мен. Затова и не ми е страшно моравото око, към което летя. Защото в мен няма моя собствена воля, а само твоята, о, Велики вампире. Погледни ме и кажи: нима лъжа? Не, не лъжа. При цялото си желание не бих могъл да излъжа. И дори да тръгна по Тайния черен път, това пак ще е част от Твоя план?

Време бе да се смея… да се смея. Но ако леденият въздух можеше да чувства, щеше да усети на моите черни, покрити с козина бузи, две малки студени ручейчета.

Не, аз съм все така весел. Това просто е вятър.

Велики вампире, защо не мога да те видя отново?

Впрочем не ми отговаряй. Аз знам.

Светлина, ярка бяла светлина прелиства книгата на живота, пълна с мъртви анимограми. За какво е тази книга? За мъката, суетата, страданията и непостоянството, за илюзиите и измамите и най-важното — за това, че няма на кого да се жалваш.

Но не в смисъл, че го няма Този, който би чул моята жалба. Него го има, и още как.

Няма го този, който би могъл да се жалва. Защото в жалбата има толкова думи, колкото са нейните автори. И когато се изчете докрай, никой от тях вече не е сред живите. Дракула е прав. Хиляди пъти е прав.

Кой ще разтърсва Вселената с могъщите си криле, изпълвайки я с вятър? Чие гневно лице ще видя пред себе си, когато и последният сън свърши?

Много глупав въпрос, би казал Дракула. Последният сън всъщност в това и се състои — да ти се струва, че има някой, който спи и може да се събуди. И когато се събуждаш от този последен сън, вече няма нито надежда, нито страх…

Тук думите започват да ме подвеждат. Но те повече не ми трябват.

Написал Рама Втори, обервергилий,

Велик мъртвец със смирено сърце и съвършен в безформеното

Кавалер на Вечната Нощ

[1] Верхнерусское — село в Ставрополска област. Вж. и романа на Виктор Пелевин „S.N.U.F.F.“. Сюжетът се развива в постапокалиптическата епоха около взаимоотношенията между две страни — Уркаина (Уркаински Уркаганат), населена с „орки“, и висящия над нея като голям балон Бизантиум (Big Byz), където живеят „хора“. Уркаина е технологически изостанала държава, чийто битов език се нарича „верхнеруски“ (верхнерусский), а Бизантиум е технически развита демокрация, чийто официален език е църковноанглийският. — Б.р. ↑

[2] Извратена японска порнографска анимация. — Б.а. ↑

[3] Преоткрий себе си или умри (англ.). — Б.а. ↑

[4] Григорий Яковлевич Перелман — известен руски математик. — Б.пр. ↑

[5] „Не смучи моя член“ (англ.). — Б.пр. ↑

[6] Защо? (Англ.) — Б.пр. ↑

[7] Защото „не смучи моя член“ звучи много по-оскърбително от „смучи моя член“. (Англ.) — Б.а. ↑

[8] Оскърбително (англ.). — Б.пр. ↑

[9] Престъпления от омраза (англ.). — Б.пр. ↑

[10] Окупирай котенцето (вагината) (англ.). — Б.пр. ↑

[11] Магазин с арменски продукти на Тверския булевард. — Б.пр. ↑

[12] Стиховете са от „У дома“ на Владимир Маяковски (превод Пенчо Симов). — Б.р. ↑

[13] Московски художествен академичен театър. — Б.пр. ↑

[14] От ОМОН (Отряд милиции особого назначения) — боец от специално подразделение за борба с масовите безредици. — Б.пр. ↑

[15] Защитно снаряжение (англ.). — Б.пр. ↑

[16] Прен. презр. „сбъркан, тъпак“ (букв. от мутен — „тъмен, мътен, неясен“, и судак — „бяла хищна риба“). В някои материали от пресата и интернет с това словосъчетание е характеризиран Владимир Путин. — Б.р. ↑

[17] Въплъщение на божество в индуизма. — Б.пр.; По-точно — индуистки термин, означаващ човешко превъплъщение (реинкарнация) на божество. — Б. NomaD. ↑

[18] „Femen“ (или „Фемен“) — украинска женска протестна организация, чиито участнички протестират с голи гърди. — Б.пр. ↑

[19] Средства массовой информации (средства за масова информация). — Б.пр. ↑

[20] Район в Москва. — Б.пр. ↑

ПРИЛОЖЕНИЕ

ЗАПИСКИ НА БУКВАТА „С“

Самюъл Бекет, струва ми се, беше казал, че ако в първо действие на сцената стои бесилка, то в трето действие тя трябва да гръмне. Смисълът на тези думи е в това, че ако споменавате нещо важно във вашето повествование, то трябва някак да участва в него, да развива сюжета, да помага на „характерите“ да се разкриват (така се наричат фалшиво нелепите и неотговарящи на нищо в реалността образи на „хора“, които според дебютната човешка теория на литературата трябва да бъдат създавани, за да могат книгите да бъдат предсказуеми, фалшиви и достъпни за мнението на критиката — и в никакъв случай да не ги чете някой друг). В историята, с други думи, не трябва да има нефункционални елементи.

Но този принцип, разбира се, важи само за слабите писателски имитации, изсмукани от известни писателски пръсти с цел да се пробие в топлата воня на литературния елит. Принципът не се отнася до великите произведения, описващи реалния опит от живота, от смъртта и така нататък.

Сериозните книги не могат и не са длъжни да се подчиняват на това нагло правило по простата причина, че не всички бесилки, които срещаме, са функционални. В света, напомнящ потьомкиновско телевизионно предаване, единственото предназначение на което е сгряване на световния ефир, да изискват нещо подобно от книга могат само дремещи идиоти. Но отчитайки тяхното количество, съвсем не е изненадващо, че именно тяхната гледна точка е общоприетата.

Вампирът обаче никога не се бори с чуждия идиотизъм, а спокойно плава по неговото течение, предоставяйки борбата за истината на другите. По-лесно ми е да изчистя текста, така че той да съответства на смешните хорски представи за хармония, отколкото да обявя война на гвардейския полк литературни дяволи. Препрочитайки този ръкопис, забелязах в него една слабост — многократно споменавам, че моят вампонавигатор е давал информация изключително на буквата „С“, но това обстоятелство въобще не участва в повествованието.

Обаче да описвам как доставях удоволствие на изчервяващия се Велик прилеп с блясъка на вампирската си мъдрост, не ми се иска — това е прекалено лично.

Мога да махна всяко напомняне за буквата „С“ и вампотеката, като ги оставя извън рамките на текста заедно с множество други детайли от нашия бит, върху които не се разпростирах. Но помогна случайността.

Работата е в това, че вампонавигаторът понякога се използва при общуването с халдеи и даже с обикновени хора. Налага ни се да обсъждаме с тях герои на местната култура, медийни и политически събития и други — а това ние не го следим. Но сме длъжни да създаваме у хората впечатление, че разбираме техния живот по-дълбоко, отколкото те самите — и тук вампотеката е незаменима.

Качената в нея информация се подбира така, че да съответства на културната среда, където се готви да витийства вампирът. Информацията съвсем не отразява собственото ни мнение по излагания въпрос. Ние го нямаме. Подозирам, че мнение нямат дори и обслужващите вампонавигатора халдеи, които проследяват най-новите ударни дискурси и ги закачват на нашите черни криле. Но такава спецподготовка ни поставя в самия център на човешката реалност и заставя нашите събеседници да вярват, че дишаме с тях един и същ въздух — само че по-дълбоко.

В крайна сметка ние, вампирите, слабо познаваме хорските работи. Редакторът на тази книга отначало даже не разбра какво е това „приматизация“. А аз наистина чух тази дума от милиционерския телевизор вместо „приватизация“ и даже успях за себе си да я разшифровам (сега вече всичко е оправено). За приватизацията аз, разбира се, също бях чувал, но така работи мозъкът на вампира. Особено на Кавалера на Нощта, на когото съвсем не му е до хорските проблеми.

Затова вампонавигаторът е необходим не само в лимбо. Когато е сложен върху зъбите му, речта на вампира става малко фъфлеща. За да се избавим от този недостатък, ние често тренираме ораторско изкуство с навигатор в устата — почти като древния грък, който пълнел устата си с камъчета — и записваме речта си на диктофон, за да следим за нейното качество.

След като завърших тази книга, аз открих диктофона, с който упражнявах дикцията си. Всички записи на него по разбираема причина се отнасят само до думи и изрази с буквата „С“. Благодарение на това имам възможност да покажа на читателя как действат вампирските носители на информация.

В тях съвсем не е записан някакъв текст, както е в човешките речници и справочници. В тях се съхранява смисъл. Щом препаратът докосне езика, вампирът вече е постигнал всичко необходимо — нашата мъдрост е бърза като цианкалий. Чак след това ние някак си подбираме думи, за да изразим своето безпогрешно разбиране на човешки език. И се стараем да говорим ясно, за да не смущаваме събеседника си.

Веднага признавам, че нашата мъдрост е ефектна, но фалшива. Нейното предназначение не е да води човека към свобода и щастие, а да го омагьосва с холографския блясък на празни значения, за да може той да не усети ухапването. Абсолютно същото впрочем правят с хората и техните собствени каргофилософи и телевизионни мъдреци, само че не толкова елегантно. Но те не могат да хапят заради изгнилите зъби. Способни са, както казваше незабравимата Палена Биркин, само на фелацио за кроасан.

Ако сте халдей, животът ще ви предостави възможност да се докоснете до вампирската мъдрост и без мен. За останалите предлагам разпечатките на записите от моя диктофон — в реда, в който бяха направени. Редактирал съм ги съвсем малко, като съм отстранил мученето и паразитните думи и съм поставил абзаците.

Представете си монотонния, тих и малко шипящ глас, раздаващ се в мрака зад гърба ви. Сега вие ще можете няколко минути да си поговорите с вампир.

СКВЕРНОСЛОВИЕ

Вашият мозък е лингвистичен компютър плюс собствена киностудия. Независимо дали искате, или не, киностудията снима кратки анимационни филми по всички постъпващи в нея сценарии. Такъв сценарий става всяка достигаща до мозъка (дори не обезателно до съзнанието) фраза. Ако някой ядно ви каже „ххххх хххх, ххххх хххххххххх, хх твойта майка в доматите“, вие ще изпитате шок и отвращение, защото на мозъка, независимо от желанието ви, му се е наложило да снима и да разгледа цял порнографски сериал, където освен вас се е снимала и бедната ви майка в костюм на богиня на плодородието.

Всичко това с огромна скорост се случва в съзнанието ви наравно с останалата „реалност“. Чутото в известен смисъл се явява истинско магическо заклинание. Именно затова още от дълбока древност думите не се различават съществено от постъпките: казвайки нещо, вие вече сте го осъществили в съзнанието на този, който ви чува.

Действието на псувнята е многопластово. Избирателната активация на неокортекса с помощта на уж забранената лексика, основана върху груби сексуални образи, блокира тънките функции на психиката за сметка на шока от вербалното изнасилване, в комплект с принудителната сексуална възбуда, в която неосъзнато изпада реципиентът.

Допълнителният ефект от вулгарната реч е чувството за морално падение, смесено с удоволствието от нарушаването на табутата. Този фундаментален ритуал като че събира всички участници в случващото се (цялата страна) в една и съща мобилизационна барака за надървяне, където не ги вижда нито Бог, нито дявол, а само политкомисарят и надзирателят, които са отишли там заедно с народа си.

Съзнанието на повечето руснаци устойчиво се намира в тази зона от самото им детство. Неслучайно военните казват, че псувнята стои в основата на ръководенето на боя. Това е и фундаментът на тукашната култура (не потьомкиновската, а реалната). Затова псувнята в Русия има такъв сакрално двусмислен статут. Ако някой Майтрея[1] се вмъкне в нашия сектор на реалността, той трябва да проповядва с псувня, иначе никой няма да го чуе на дълбоко равнище.

Негласният консенсус относно ролята на псувнята в руската култура е следният: трябва да се различава битовата псувня от художествената. Първата е гнусна, втората е единственото национално достояние на руския човек, което още не са успели да похитят тези, за които не трябва да се говори. И ето че сега искат да го отнемат — и протягат ли, протягат към него своите черни щипки, насъсквайки своите лаещи кучета…

Политикът, който намери начин да се обърне към гражданите на сложен и задушевен вулгарен език, ще получи достъп до закрити за останалите комуникатори психически слоеве, където битува руската душа. По такъв начин той ще има огромно преимущество пред колегите си, принудени да говорят на кастрирания — в пълния смисъл на думата — език на фалшивото обществено приличие…

Такъв политик ще предизвика вълна от показно възмущение, но след това ще се възприема като добър, сърдечен и откровен човек сред тълпа от лицемери. Той ще бъде единственият, който ще говори на езика на истината, защото окончателната истина на руския човек винаги се съобщава нецензурно.

Технологията може да се оформи като сливане на множество нецензурни телефонни разговори, където клиентът откровено характеризира своите съратници и съперници, а също така и общата ситуация в страната…

Трябва да се каже на халдеите.

[1] В будизма — предсказан като наследник на Буда, проповедник, духовен учител. — Б.пр. ↑

СТОЛИЦА

Най-точният аналог на „столица“ е въведеното от американския антрополог К. Кастанеда понятие „assemblage point“ — „събирателна точка“. Така се нарича светещият център на осъзнаването, който може да се мести по енергетичното тяло на човека. В зависимост от разположението на тази точка по тялото вниманието на човека е способно да събира съвършено различни, по нищо ненапомнящи си отдалеч светове. Така се променя и самият човек. Ако обаче събирателната точка се върне в изходното си положение, човекът ще се върне в това състояние, в което е започнал своето пътешествие.

Всичко това, разбира се, трябва да се разбира като метафора.

Същото се отнася и до положението на столицата на нацията — с тази разлика, че заради инертността на геополитическите процеси смяната на реалността може да изостава спрямо преместването на същата тази събирателна точка. Ако говорим за Русия, то „Москва“ — това е положението на събирателната точка, съответстващо на геополитическия и културен конструкт, известен като „Московско царство“, за което е характерно многостранно загниване и деградация, полувраждебна-полувасална зависимост от дивите южни племена, нагли претенции към Запада, техническа изостаналост, ретроградност, всепроникващо варварство и неспособност ефективно да се контролира прекалено голямата територия.

„Петербург“ — това е положението на събирателната точка, съответстващо на световна империя. Ясно е, че при преместването на столицата от „Москва“ в „Петербург“ московското царство ще се стреми към трансформация в петербургска световна империя. А при преместването на столицата от позиция „Петербург“ в позиция „Москва“ от световната империя, събрана около Петербург, с течение на времето ще остане само Московското царство с всичките си сифилиси — древни и неизлечими.

Интересно е, че в случай на преместване на столицата в позиция „Далечен изток“ Русия би могла да влезе в съвършено ново за нея тихоокеанско измерение, като се прероди като азиатска държава заедно с Япония и Китай. Но в настоящия момент вампирите не разглеждат такава схема. А и „руските европейци“ може и да не го разберат — нали им обещаха, че след двайсет години ще започнат да ги пускат в Европа.

СОЦИАЛНА РЕАЛИЗАЦИЯ

Никой няма да отрече, че социалната реализация е важно нещо.

Парадоксът е в това, че съвременната наука вярва, че човешките мисли и чувства — включително усещането за социална значимост и жизнен успех — са резултат от електрохимичните реакции в мозъка; по-точно — дори не резултатите, а самите реакции и процеси. А пък от учителите на човечеството социалният успех е признат като напълно разумна цел, за постигането на която си струва да похабиш целия си живот.

И така, излиза, че от една страна, социалната значимост е определена комбинация от атоми в мозъка. А от друга — за постигането на тази нищожно малка по размери и стойност материална конфигурация трябва цял живот да се трудиш в така наречената „реалност“ за някакъв твърде неясен чичко, като преобръщаш огромни обеми материя. В това има някакъв потресаващ абсурд.

Впрочем това е същият този hard problem, разбирането на който е забранено за хората.

По-интересното е друго.

Може ли въобще човек да има „социална реализация“? Нима това не е фалшив „хепиенд“ от американски филм, извън рамките на който са скрити старостта и смъртта? Даже социалната реализация да е с размерите на Хеопсовата пирамида или яхтата на Стив Джобс, къде ще се дене тя след смъртта на реализирания?

Както казва в лична беседа св. Григорий Нисийски, „човекът е едно малко бързопреходно зловоние“. Но за този аспект на проблема учителите на човечеството предпочитат да не говорят и си спомнят за него само тогава, когато им е платена реклама за гробище или пенсионен фонд.

В руската преса преди известно време имаше вял спор между някакви персонажи на тема: „Равен ли е Лимонов[1] на Сахаров, Солженицин и Бродски, или това са смешни претенции?“. Отговаряме — равен е. И на Солженицин, и на Бродски, и на Сахаров. И на Коперник. И даже на другаря Сталин. На всеки поотделно и на всички сумарно. А те, и всеки поотделно, и всички заедно, са равни на нула. Същото се отнася до всеки Наполеон от лудницата, включително и за оригиналната френска марка. Уви, това се отнася и до произнасящия тези думи, макар той да е Кавалерът на Нощта.

[1] Едуард Лимонов — руски писател, публицист и политик; един от опозиционните лидери в Русия и от организаторите на гражданските антиправителствени протести. — Б.р. ↑

СРКН

Религията на парите, въпреки абсолютната си победа във всички страни по света, днес няма конкретен обект за поклонение. Това е свързано с факта, че Златният телец е престанал да бъде физическо злато и се е превърнал в чист дух, в електронна абстракция.

И тук на помощ на прогресивната религия на човечеството идва психоанализата. Тя поставя знак за метафорично равенство между златото и екскрементите, позволявайки да се замени поклонението пред Златния телец с ажиотаж около символическите изпражнения, източник на които е така наречената „култура“.

Оттук възниква цялото съвременно изкуство с неговите „куратори“, обслужващи правото на капитала да превърне всяко произволно избрано лайно в злато — не само в преносен, но и в пряк инвестиционен смисъл. Постоянно протичащото алхимично превръщане на изпражненията в пари и на парите в изпражнения, за резултатите от продажбата на които СМИ съобщават със затаен дъх, става сърцевина на културния процес.

Възпитателната функция на ентъртеймънта, в недрата на който се намира невидима, но задължителна за всички идеология, сега е проста и еднозначна. Това е рекламата на златото. Позитивните образи на масовата култура са хора, послушно изграждащи златна планина, върхът на която е скрит в облаците. Техният сакрален защитник е похотливият лакей на световната олигархия Джеймс Бонд, с остроумия унищожаващ по пътя си всичко високо и светло (виж „Skyfall“[1]). Повсеместно насажданата тантрична практика е символично приближаваща се към златото содомия.

Самият бог на парите не е материален, но на него трябва някак да му се кланят. Затова от персонала на златната планина се изисква да измисли напълно противоположно на християнското причастие тайнство: да се направи от лайното бонбон, да се оцвети с бляскащи цветове, а след това да се маргинализира обсъждането (и даже разбирането) на това какво всъщност представлява изходната субстанция („лузери, братко, така казват всички лузери“). Ако този артефакт се спусне на масите в качеството му на житейски ориентир, поведенчески шаблон, политинформация и селф-хелп-методика, ще се получи съвременното културно пространство.

Но стига сме говорили за високи неща. Да се върнем в Русия, изостанала с двеста години от Запада (или изпреварила го с триста, защото историята е циклична). Страната е в самото начало на славни дела — и едва е започнала да разтваря правото си черво, за да приеме щафетата на властта от изгнили рога и копита.

Изглежда, че единственото пространство, където „душата“ все още може някак да диша, си остава литературата.

И ето, ние виждаме гордия, прекрасен и уязвен от несъвършенствата на света герой, който като Мартин Бубер[2] се обръща право към Бога и казва:

„Ти сътвори този свят, пълен с мрак и страдание, ти прикова душата ми към моето омерзено тяло, ти ме принуди да старея и гния, извършвайки мерзост след мерзост, за да живея в тази мрачна Вселена… Но почакай. Ще отхвърля творението ти с такава ярост и сила, че то ще се разтресе и ще се раздроби на парчета!“.

На фона на червения като язва залез героят се хвърля в бездната от гной и лайна и пропада надолу, надолу, надолу — в блед венец от смегма, в обкръжението на рой живи въшки и облаци от противна воня.

Но Бог мълчи.

„Ти мълчиш? — крещи разбунтуваният гностик. — Тогава виж. Ще направя нещо такова, от което самият Луцифер ще изтръпне от страх. Ще отида и по-далеч — самата красота ще направя безобразна, като я съединя ведно с мерзостта… Но за това ще си отговорен ти… Няма да можеш да го премълчиш… Ще ти се наложи да се явиш…“

Изглежда, че по-ниско и по-страшно е невъзможно да се падне — но героят прави последно кощунствено усилие, пропадайки още по-дълбоко, и…

И изведнъж пробива тавана на някаква стая. Изправяйки се, той открива, че е попаднал в среднобуржоазна каргогостна. Събралите се там го аплодират на крака.

— Ах — понася се шепот, — знаехме, винаги сме знаели, че вие сте с нас…

Когато шокът от удара отминава, героят приема бокал с жълто и пенливо питие и след кратка обмяна на реплики изяснява, че там, където той така самоубийствено се е срутил с хули и пяна на уста, са се събрали прилични, подаващи ръка хора; те живеят там, отглеждат децата си и даже летят за покупки до Лондон.

Екзалтираните жени най-накрая се отдръпват. Към героя се приближават мъже във вечерни костюми и го канят на разходка. Героят излиза навън, потискайки ужаса в себе си — струва му се, че там има въглища и котли, котли… Но навън има нещо като алхимична лаборатория. Забелязват се следи от работа, но не се вижда резултат.

Мъжете, леко заеквайки от притеснение, започват да обясняват, че отдавна и старателно изпичат символично причастие за прогреса на Русия. Бюджетът е огромен. Алхимичната реторта на духа се наблюдава от международните духове на доброто. Но ето ти беда, отначало никак не приличало на бонбон. А после, по руски обичай, откраднали всички пари и преебали всичките лайна. Даже символичното — така че сега няма да помогне и Фройд.

— А вие, Владимир Георгиевич, от хулиганство и злоба така хубаво го моделирахте, както ние не смеехме дори да мечтаем. Не можете да си представите как съвпада с методическия вектор. Вие го направихте, за да издевателствате. А ние не успяхме напълно сериозно и с голям бюджет… Ето какво, нека бъдем приятели…

— И какво трябва да правя?

— Ами същото. Говорете красиво за лайното. Красиво и малко нервно. А ние няма да останем длъжни на своя певец.

Героя го водят в стаята и той се просва на мекото легло.

„Ама че работа — мисли си той, гледайки в тавана. — Който и да е създателят на този свят, има добро чувство за хумор. В нормата е…“

[1] Филм с главен герой Джеймс Бонд. — Б.пр. ↑

[2] Австрийско-израелски писател и философ, известен най-вече със своята философия на диалога, определяна и като форма на религиозния екзистенциализъм. — Б.пр. ↑

СЪВМЕСТНО С „WALL STREET JOURNAL“

В Русия обичат метафорите и хвалбите — при това литературните метафори са именно хвалби. Но някои метафорични изказвания трябва да се избягват, особено когато хвърлят прекалено много светлина върху творческата лаборатория на стилиста.

Например не трябва да се пише така: „Дървата съскаха като пуснат в писоара фас, изпушен от нетърпелива и жадна уста“. Защото веднага става интересно къде авторът е чувал това изсъскване и колко често. И как подобен тип жизнена мъдрост се съчетава с претенциите за красота на изказа. Човекът най-вероятно е искал да порази съседите по килия с богатството на езика си, а като резултат към него са възникнали много въпроси.

Същата грешка се допуска и в стихотворенията: ето известни на Изток стихове:

По-добре пиян от кумис кон смело да яздиш,

Отколкото, наслюнчвайки хуя, тайно да чукаш овца.

Изглежда вярно. Но има в стиховете някаква несъгласуваност.

Да се опитаме да разберем каква е тя. Първият стих е клише, изобразяващо смелия и свободен живот на джигита. Стихът изглежда надут и гланцирано безжизнен, защото не го оживява точният детайл, който би позволил на читателя да преживее това приключение заедно с разказвача. Затова пък във втория стих такъв детайл има — чувства се наличието на конкретен житейски опит, за който умният човек би премълчал.

Ето защо, макар и на концептуално ниво да е трудно да не се съгласиш с двустишието, пред нас е не бисер на житейската мъдрост, а жалба на автора за това, че живее неправилно.

Чуждото сърце би трогнал по-скоро този вариант:

По-добре пиян от кумис тайно да чукаш овца,

Отколкото, наслюнчвайки хуя, кон смело да яздиш.

Това поне е философия на дебел пингвин, криещ се сред скалите с томче от Мураками. А в разгледания по-горе оригинал няма нищо друго освен фалшива красота и констатация на собственото падение.

Трябва да се избягват и разни дрънкули, паметни награди и символични знаци за отличия — като например ред от медали на сини казашки гърди, където при силно увеличение може да се видят метални значки с надписи „Честит рожден ден!“ и „Майка героиня“.

Но това не е пределът на пошлостта.

„Ведомости“ е московски вестник, който се издава, както на него гордо е написано, „съвместно с Wall Street Journal“.

Не е много ясно в какви форми се осъществява подобна съвместност, но това ненатрапчиво лого силно променя статуса на казаните тук думи. Четейки във вестника каквато и да е статия, вие предварително сте проникнати от съзнанието, че пред вас е не просто умствено недоносче на лъжливата московска зомбоглупост, а и набор от ритуали, имащи сложно мистично отношение към стомашното куркане на най-зловещата финансова измет в света.

Или казано по друг начин, звучащите тук гласове изглеждат особено авторитетни и респектиращи, защото поне една трета от тях се чуват от препуциума на Рупърт Мърдок. И макар че това, ако се замислиш, е невъзможно по причини от антропологичен характер, почтителното доверие към прочетеното остава.

Ние, вампирите, също обичаме метафорите. Затова често преглеждаме този вестник с жаден и нетърпелив поглед и виждаме прегърбената фигурка на руския карголиберал, тихичко лигавещ нещо въображаемо на бунището от неефективни значения. Сърцето ми чувства: скоро, скоро в Русия ще свърши времето на глупаците — и ще започне времето на други глупаци.

СИМУЛАКРУМ

Симулакрумът е фалшива същност, сянка на несъществуващ предмет или на събитие, която придобива качеството на реална при транслация. Например това е някакъв протест пред посолство или танц в църквата, които се организират само за да бъде заснет масово тиражиран видеоматериал и продължават толкова време, колкото се снима това „документално свидетелство за реално събитие“ (създателите на разглежданото понятие са живели в такива времена, когато протестите и танците са можели да имат и други цели).

С други думи, симулакрумът — това е манипулация пред очите на зрителя, принуждаваща го да включи в реалния пейзаж облак, езеро и кула, които всъщност са изрязани от хартия и хитро са му поднесени направо пред погледа.

Обаче какво е „реален пейзаж“?

Учението за симулакрума — въпреки своята „революционност“ — е основано върху подсъзнателната вяра в съществуването на истински, сериозни, фундаментални и постоянни същности и значения, доколкото самото понятие „симулация“ предполага съществуването на „настояще“. Проблемът е в това, че абсолютно всички същности, сред които човекът прекарва своето време, имат една и съща природа. Всички те в еднаква степен са имитации, така че „симулакрумът“ няма никаква опозиция, която би оправдала въвеждането на термина.

Това е просто обозначаване на този единствен способ, чрез който започва да съществува всичко, абсолютно всичко. Разликата е само в качеството на имитацията. Нещо е имитирано скоро, грубо и набързо — това са политическите симулакруми. Нещо е имитирано отдавна и работата е свършена малко по-добре — това са културните симулакруми. А фундаменталните симулакруми ги създава човешкият ум, опиращ се на езика. Това са езиковите конструкции, възприемани като външна (или вътрешна) реалност.

На човека му е разрешено да поставя под съмнение някои политически симулакруми, защото това го изисква „обществото на репортажа за пънк молебена“[1] (бивше „общество на спектакъла“). Във всичко останало обаче той трябва неистово да вярва, ако иска да не умре от глад, а за някои лъжливи същности е длъжен да се хвърля в бой при най-малкия намек на държавата (своя или чужда, зависи от жизнените обстоятелства).

Но човекът е обречен да живее сред фантоми не заради това, че така е решила някоя тайна ложа. Работата е там, че неговата сърцевина, ядрото, самият негов Аз, също е лингвистично обусловен симулакрум. Него го няма никъде освен в огледалата на съзнанието, отразяващи думите. А там то се появява точно така — като нарисувани облак, езеро или кула, — с тази разлика, че вместо изрязани от хартия силуети пред очите ти незабелязано ти поднасят закрепена на игла думата „Аз“.

[1] Молебенът срещу президента Путин, организиран от пънк групата „Пуси Райът“. — Б.пр. ↑

СЪВРЕМЕННАТА ФИЛОСОФИЯ

Пред нея стоят две основни задачи: възхвала на безпилотната авиация и философската обосновка на понятието „активист“. За всичко друго не са предвидени субсидии, така че няма какво повече да се разпростираме върху съвременната философия.

СЪЗНАНИЕ

Появяването на съзнанието като трансфизичен ефект е свързано с квантовата неопределеност и по-точно — с нейния колапс. Изходната неопределеност съдържа огромно количество потенциални варианти и възможни форми на тяхното проявление. Съзнанието — това е ефект, който възниква при прехода от безкрайно число непроявени възможности към един окончателен вариант. Съзнанието е актуализация на единствения останал вариант, който по този начин се осъзнава. Това е нещо като блестяща триизмерна корона на невидимото и многомерно черно слънце — или, както ние го наричаме, Великия вампир. От метафизична гледна точка съзнанието — това е смърт на свободата, затова ние го наричаме тъмница.

Ако сте забелязали, че вие сте и осъзнавате себе си, с вас се е случило най-лошото от възможното в космоса на вероятностите. Случилото се е толкова ужасно, че сега даже и не можете да си представите какво се е случило и с кого и как нещо въобще може да бъде иначе, защото съзнанието е безизходна самоподдържаща се тъмница, от която не можеш да погледнеш даже мислено.

Затова в съзнанието има малко хубави неща, нищо че му се покланят и масони, и индуси. Това е един вид мазе на Вселената, окончателно задънена улица. Но не в смисъл на осъзнаване на задънената улица. Самото съзнание е задънена улица, от която няма изход, докато затворът не рухне. Както е казал поетът: макар че влакът няма да продължи по-нататък, вагоните няма да бъдат свободни и векът свобода няма да види, както и свободата — век, и даже няма да има кого да попиташ защо си тук, кой си ти и откъде си дошъл, заспали човече…

Но за повечето хора това е прекалено сложно. Вампирът не се стреми да им обясни всичко докрай. Може би само да поизплаши най-умните.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Ридмидок

„Позови меня с собой“*

Въздушният замък

The Hard Problem

Лимбо

Свидетели на Неизбежното

Златният парашут

Неизбежното

Ацтланският календар

Седем Сатори

Haute SOS

Dionysus the Oracular

Щитът на родината

Великият вампир

Тайният черен път

OMEN

American Dream

Подвигът

Приложение

Записки на буквата „С“

Сквернословие

Столица

Социална реализация

СРКН

Съвместно с „Wall Street Journal“

Симулакрум

Съвременната философия

Съзнание

Заслуги