ДЖЕЙМС КАН

ЗАВРЪЩАНЕТО НА ДЖЕДАИТЕ

Част 0 от „Междузвездни войни“

Превод от английски: Иглика Василева, 1992

chitanka.info

Много отдавна в една далечна, далечна галактика…

ПРОЛОГ

Вдън глъбините на Космоса. Отпърво имаше и дължина, и широчина, и височина, а после тези измерения се самозавихриха в черен кръг и единствено измерение останаха трептящите звезди, които паднаха в бездната и изчезнаха в безкрайността. Вдън глъбините.

Тези звезди бележеха миговете на Вселената. Сред тях имаше застаряващи, но все още припламващи с оранжеви отблясъци въглени, сини джуджета, жълти близнаци-гиганти. Имаше и падащи неутронни звезди, и сърдити свръхнови, които съскаха в ледената пустота на пространството. Имаше и раждащи се звезди, дишащи звезди, пулсари и умиращи звезди. Там беше и Звездата на смъртта.

В единия край на галактиката Звездата на смъртта се носеше в стационарна орбита над зелената луна Ендор — луна, чиято планета-майка отдавна бе умряла от неизвестен катаклизъм и бе изчезнала в незнайни предели. Звездата на смъртта — това бе бронираната бойна станция на Империята, почти два пъти по-голяма и много по-мощна от своята предшественица, унищожена преди години от силите на бунтовниците. Но станцията все още не беше завършена.

Тъмно стоманено полукълбо, тя бе надвиснала над зеления свят на Ендор, а крайниците на недовършената й суперструктура припълзяваха към живия й двойник подобно хищните пипала на смъртоносен паяк.

Един звезден разрушител на Империята приближи гигантската космическа станция с крайцерска скорост. Беше масивен — цял град — и се движеше с демонстративно достойнство като огромен морски дракон. Придружаваха го дузина двуйонни изтребители — черни, прилични на насекоми бойни самолети, които кръстосваха напред-назад около бойния кораб: разузнаваха, алармираха, скачваха се, прегрупирваха се.

Главният люк на кораба се отвори безшумно. Проблесна запалителна искра и една от императорските совалки изплува от мрака на трюма и изчезна в мрака на Космоса. Устреми се направо към все още недовършената Звезда на смъртта.

В пилотската кабина на совалката капитанът и неговият помощник отчитаха последните данни и се подготвяха за кацане. Нещо, което всеки един от тях бе извършвал хиляди пъти преди това, но сега във въздуха тегнеше напрежение. Капитанът включи предавателя и каза по микрофона:

— Командна станция, тук е Ес те триста двадесет и едно. Пропускателен код „Блу“. Започваме кацане. Дезактивирайте защитното устройство!

В слушалките нещо изпращя, а после се чу гласът на дежурния диспечер:

— Защитният дефлектор ще бъде дезактивиран, след като получим потвърждение за пропускателния ви код. Изчакайте…

Пилотската кабина отново потъна в пълна тишина. Капитанът на совалката всмукна бузи, усмихна се нервно към помощника си и тихо процеди:

— Колкото можеш по-бързо, ясно ли е? Никакво бавене. Той не е в настроение да чака…

Не се обърнаха назад към пътническия салон, в момента затъмнен за предстоящото кацане. Познатият стържещ звук на механичното дишане насищаше сумрака в кабината със застрашително напрежение.

Долу, в контролната зала на Звездата на смъртта, диспечерите следяха на екраните целия трафик в близкото космическо пространство: разрешаваха полети, пренасочваха кораби, променяха курсове. Операторът на защитното устройство погледна монитора и се ужаси; на екрана се виждаха самата бойна станция, луната Ендор и енергийното поле — дефлекторният щит, — излъчвано от зелената луна и обвило Звездата на смъртта отвсякъде. След миг защитното поле започна да се разтваря и да се отдръпва, докато се оформи ясно очертан проход — канал, през който точката, представляваща императорската совалка, безпрепятствено прелетя към космическия гигант.

Операторът бързо извика дежурния офицер сам да види екрана, защото не знаеше какво да предприеме.

— Какво има? — попита офицерът.

— Тази совалка показва предимство клас първи. — Операторът се помъчи да прикрие страха в гласа си с недоумение.

Офицерът хвърли поглед към екрана, на мига разбра кой е в совалката и промълви: „Вейдър!“

Забърза към терминала, където трябваше да кацне совалката, влезе в депото за скачване и се обърна към диспечера:

— Съобщете на командира, че совалката на Господаря Вейдър пристигна.

Притихнала в търбуха на огромното депо, совалката изглеждаше като джудже. Повече от сто войници се бяха строили в основата на подвижната й стълба — императорски щурмоваци в бели униформи, офицери в сиви униформи и елитната гвардия на Императора в червени наметала. Влезе Моф Джерджерод и всички застанаха мирно.

Джерджерод — висок, слаб, надменен — беше командирът на Звездата на смъртта. Бавно обходи строените редици и се насочи към совалката. Джерджерод никога не бързаше, защото бързането означава, че човек иска да се махне и да отиде другаде, а той бе от онези хора, които винаги са там, където искат да бъдат. Великите хора никога не бързат, обичаше да казва той, великите хора карат другите да бързат вместо тях.

Но все пак амбицията не беше чужда на Джерджерод и той не можеше да погледне с лекота на височайшето посещение на Господаря на мрака. Ето защо се изправи пред изхода на совалката и зачака — с почитание, но не и с нетърпение.

Люкът на совалката рязко се отвори и войнишките редици се изпънаха като струна. От отвора първо бликна само мрак, после се спусна стълбата и най-накрая се разнесе познатото механично поемане на дъх — сякаш дишаше машина. От празното пространство изникна Дарт Вейдър, Господаря на Сит.

Заслиза по стълбата и огледа насъбралите се. Стигна до Джерджерод и спря. Командирът направи лек поклон с глава и се усмихна.

— Господарю Вейдър, много ме радва вашето посещение. Присъствието ви тук е чест за нас.

— Нека си спестим любезностите, командире! — Думите на Вейдър отекнаха като от дъното на кладенец. — Императора се интересува как вървят работите. Тук съм, защото изоставате от първоначалното разписание.

Джерджерод пребледня. Само това не беше очаквал.

— Уверявам ви, Господарю Вейдър, хората ми работят с всички сили.

— Дано съумея да удвоя усилията им по начин, който вие не сте се сетили да използвате — изхърка Вейдър. Той, разбира се, разполагаше с такива начини и това бе добре известно.

Джерджерод запази самообладание, въпреки че призракът на припряността взе да стяга гърлото му.

— Не е необходимо, Господарю. Уверявам ви, станцията ще бъде завършена в срок, няма никакво съмнение.

— Опасявам се, че Императора не споделя оптимистичната ви преценка.

— Боя се, че той иска невъзможното — възрази командирът.

— Това ще му го обясните лично, когато пристигне тук. — Лицето на Вейдър, разбира се, остана скрито зад ужасната черна маска, която го предпазваше, но злорадството се долавяше дори и в електронно модулирания му глас.

Джерджерод пребледня още по-силно.

— Нима Императора ще идва?

— Точно така, командире. И ако установи, че изоставате от плана, ще бъде крайно недоволен. — Каза го на всеослушание, за да стигне заплахата до всички, които можеха да го чуят.

— Ще удвоим усилията, Господарю Вейдър — отвърна му той и сериозно се замисли. Защото понякога дори и великите мъже се разбързват — когато времето го изисква.

Вейдър отново сниши глас:

— Надявам се, командире, надявам се заради вас самия. Императора няма да търпи никакво забавяне. Незаконният бунт трябва да бъде бързо и окончателно потушен. Още повече сега, когато разполагаме с тайни сведения. — Приближи се така, че само Джерджерод да го чуе: — Флотилията на бунтовниците е обединила всичките си сили в една-единствена огромна армада. Сега е моментът безмилостно да ги унищожим с един удар.

За част от секундата дъхът на Вейдър като че ли се ускори, после отново възобнови добре отмерения си ритъм, подобен на глухия тътен на приближаваща се вихрушка.

1

Пред малката кирпичена колибка бурята стенеше като агонизиращ звяр, който не иска да умира. Вътре воят бе доста приглушен.

Беше студено в този подслон, тихо и тъмно. Докато отвън звярът върлуваше, в това закътано място на игриви сенки една закачулена фигура работеше.

Загорели от слънцето ръце, стиснали тайнствени инструменти, се подаваха от ръкавите на широк кафтан. Фигурата бе приклекнала и правеше нещо. Пред нея имаше странен уред — нещо като диск с жици, които стърчаха от единия край, а върху плоската му повърхност бяха гравирани символи. Свърза жиците към цилиндрична, гладка ръкохватка, включи съединителя и го застопори с помощта на друг инструмент. Приближи се към една сянка в ъгъла; силуетът се размърда.

Малко неуверено тъмната сянка се търкулна към закачулената фигура. Миниатюрната половина R2 (Арту) сплашено произведе прилични на въпрос нечленоразделни звуци, после се спря недалеч от фигурата със странния инструмент в ръка.

Закачуленият подкани дроида да се приближи още и Арту-Диту (R2-D2) измина останалото разстояние, като непрекъснато светкаше с лампички. Загорелите ръце се протегнаха към препатилата му малка главица.

Ситните песъчинки яростно вилнееха над дюните на Татуин. Вятърът сякаш духаше от всички посоки — ту извиваше подобно на тайфун и дяволските вихри се забиваха в земята като свредел, ту напористо се понасяше над пустинната тишина — безцелно и безредно.

Насред пясъчната равнина извиваше път. Дирята му току се губеше под наветия жълто-червеникав пясък, току лъсваше оголена или напукана от парещата мараня. Път по-скоро мимолетен, отколкото вечен, но все пак нещо, което можеше да се следва. Защото това бе единственият начин да се стигне до двореца на Джаба Хатянина.

Джаба беше най-омразният гангстер в цялата галактика. Занимаваше се с контрабанда, търговия на роби и наемни убийства; неговите хора бяха навсякъде. Беше едновременно колекционер и изобретател на зверства и жестокости, а дворът му представляваше свърталище на невиждан упадък. Разправяха, че избрал Татуин за свой дом, защото само в сухата жега на тази планета можел да запази душата си, иначе тя би се разкапала. Тук обаче, под палещите лъчи на слънцето, течащата във вените му отрова се превръщала в безобидна саламурена гной.

Във всеки случай мястото било такова, че малцина го знаели, а още по-малко се осмелявали да го приближат. Било обиталище на злото, където духът и на най-дръзките отпадал под нечестивия взор на чудовището Джаба.

— Поот-еет е ду гънг объл диип! — започна да учленява Арту-Диту.

— Разбира се, че съм разтревожен — сопна му се на свой ред Си-Трипио (C-3PO). — А ти не си ли? Клетият Ландо Калрисиян така и не се завърна оттук. Кой знае какво са му сторили!

Арту подсвирна тихичко.

Златният дроид сковано изкатери една висока пясъчна дюна и рязко спря, защото като изневиделица пред погледа му се изпречи мрачният чертог на Джаба. Кретайки след него, Арту почти се блъсна в блестящото му злато, подхлъзна се и отново се озова долу на пътя.

— Арту, внимавай къде вървиш! — Си-Трипио тръгна отново, но вече по-бавно и неохотно, а малкият му приятел се търкаляше до него. Докато вървяха, Си-Трипио продължаваше да мърмори. — Толкова ли не можеше Чубака да предаде това съобщение? Разбира се, че не. Щом трябва да се върши нещо невъзможно, винаги нас изпращат. Никой не го е грижа за дроидите. Понякога се чудя за какво търпим всичко това.

Прекосиха и последния отрязък от пътя и се озоваха пред портите на палата: тежки железни врати, по-високи, отколкото Трипио можеше да вдигне глава, за да ги види — вградени в здрав зид от камък и желязо, който извиваше в редица от чупки и няколко гигантски цилиндрични кули, изникнали като че ли от самата пясъчна планина.

Застанали край зловещата порта, двата дроида боязливо се огледаха за някакви признаци на живот, за пазач, който да ги посрещне, или пък за някаква сигнална уредба, по която да обявят присъствието си. Като не забеляза нищо такова, Си-Трипио събра кураж (функция, отдавна програмирана в него), лекичко почука три пъти върху масивния метал, след което бързо се обърна към Арту и рече:

— По всичко личи, че няма никой. Дай да се връщаме и да кажем на господаря Люк!

Но не щеш ли, в центъра на портата се отвори квадратен капак. Дълга механична ръка се протегна и насочи към тях огромно електронно око, което невъзмутимо огледа двата дроида. Окото проговори. Щом чу думите му, Трипио се изпъна като войник и гордо вдигна глава, въпреки че вътрешната му верига от връзки потрепера. Обърна се с лице към окото, посочи Арту, а после и себе си.

Окото светкавично се обърна към единия робот, после към другия, а после се прибра навътре през тесния процеп и затвори капака.

— Буу-д ееп га ноог — загрижено прошепна Арту.

Трипио кимна:

— И аз мисля, че няма да ни пуснат. Хайде да си тръгваме! — Тъкмо се обърна да си върви и Арту изписука четири отчаяни тона.

В този миг се разнесе страховито скърцане и масивната желязна врата започна бавно да се вдига. Двата дроида се спогледаха скептично и надникнаха в зейналата насреща им черна паст. Заковаха намясто, не смееха да влязат, нито да отстъпят.

От мрака странният глас на окото им изкрещя:

— Нуд чааа!

Арту избибика и се плъзна напред в тъмнилото. Трипио се поколеба за миг, после сякаш се сепна и бързо се спусна да догони тантурестия си приятел.

— Арту, изчакай ме! — Когато го настигна в бездънния коридор, Трипио му се скара:

— Така ще се загубиш, чуваш ли, малкия?

Огромната врата се спусна след тях с оглушителен трясък, който зловещо проехтя в черната подземна кухина. Двата уплашени робота замръзнаха намясто, но след малко неохотно пристъпиха напред.

Веднага ги обградиха трима огромни гаморейски стражи — силни свинеподобни зверове, известни с неистовата си расова омраза към роботите. Заблъскаха ги надолу по коридора. Когато стигнаха първата сумрачна зала, единият от стражите изръмжа някаква заповед, при което Арту нервно изписука към Трипио.

— Това не те интересува — отвърна му златният дроид с разтреперан глас. — Предаваш посланието на господаря Люк и бързо да се измитаме оттук.

Преди да успеят да направят и крачка, от мрака на един напречен коридор изплува сянка: Биб Фортуна, големият грубиян и майордом на палата от дегенерати и изчадия на Джаба. Беше висок хуманоид с очи, които виждаха само каквото трябва. Бе изцяло загърнат в дълга роба. От задната част на черепа му стърчаха два дебели, подобни на пипала израстъка, които всеки миг показваха състоянието на разумните, емоционалните и познавателните му функции. Тези два израстъка той или замяташе върху раменете си като украшение, или — когато случаят изискваше стабилно равновесие — ги пускаше да висят като чифт опашки.

Спря пред двата робота и ехидно се усмихна:

— Ди уана уанга.

Трипио му отвърна официално:

— Ди уана уанага. Носим послание до вашия господар, Джаба Хатянина. — Арту избибика нещо в допълнение, на което Трипио кимна и додаде:

— И подарък. — Замисли се за миг с доста учудено изражение, доколкото един дроид може да има учудено изражение, и доста шумно прошепна на Арту:

— Подарък ли? Какъв подарък?

Биб тръсна изразително глава:

— Ни Джаба но бада. Ме чаде су гуди. — И той протегна ръка към Арту.

Малкият дроид заотстъпва плахо и настойчиво запротестира: — Дуу Ее Нгруррр Оп дбу Дееоп!

— Арту, дай му го! — подкани го Трипио. Понякога Арту можеше да бъде ужасно двоичен.

При тези думи обаче Арту още повече се заинати, взе да писука и тутука срещу Фортуна и Трипио и да обижда и двамата, че програмите им били изтрити.

Тогава Трипио кимна към Биб, усмихна му се извинително и като се опита да оправдае Арту, рече:

— Той твърди, че нареждането на нашия господар е да го връчи лично на Джаба и на никой друг. — Биб се замисли над проблема, а Трипио продължи да обяснява:

— Аз наистина съжалявам, но той е страшно твърдоглав и за нищо на света няма да отстъпи. — И наведе глава към малкия си познайник, като успя да придаде на гласа си небрежен, но любезен тон.

Биб им направи знак да го последват и потъна в черния мрак на пещерата. Дроидите тръгнаха подире му, а тримата стражи щръкнаха над главите им отзад.

Докато Си-Трипио се спускаше в търбуха на тъмнината, успя тихичко да прошепне на Арту:

— Слушай, приятелче, имам лоши предчувствия.

Си-Трипио и Арту-Диту се озоваха пред входа на тронната зала. Надникнаха вътре.

— Загубени сме — изхленчи Трипио и за кой ли път отново му се прииска да затвори очи.

Залата гъмжеше от всевъзможни твари — най-презрените отрепки на Вселената. Гротескни същества от нисшите звездни системи, замаяни от силен алкохол и собственото си зловоние. Гаморейци, човешки уроди, джауи — отдадени на долни удоволствия или гръмко погаждащи си мръсни номера. А в предната част на залата, полегнал върху малък подиум, така че цялата поквара и разврат да са пред погледа му, седеше Джаба Хатянина.

Главата му беше голяма колкото три, а може би и четири човешки глави. Очите му бяха жълти, като на влечуго, кожата — като на змия, но покрита с тънък слой мазнина. Нямаше врат, а само няколко реда гуши, които се разширяваха надолу и преминаваха в огромно издуто туловище, угоено до пръсване с плячкосани мръвки. Закърнели, почти ненужни ръце се подаваха от трупа му, а лепкавите къси пръсти на лявата ръка стискаха наргиле. Нямаше коса, беше окапала поради цял куп болести. Нямаше и крака — туловището му постепенно се заостряше в дълга, дебела змиевидна опашка, проснала се по цялата дължина на платформата като изстискано от туба бухнало тесто. Широката му от ухо до ухо уста нямаше устни и той непрекъснато се лигавеше. Беше неописуемо отвратителен.

Завързана за него със стегната около врата й верига, там седеше и една тъжна танцьорка, красиво същество от породата на Фортуна с две сухи, хубаво оформени пипала, които излизаха от тила й и съблазнително се спускаха по голия й мускулест гръб. Казваше се Ула. Изглеждаше нещастна и се бе отдръпнала в единия край на подиума, доколкото й позволяваше веригата.

Под корема на Джаба се бе настанило дребно маймуноподобно влечуго на име Лакомата троха. То ловко улавяше всички огризки и плюнки, изпаднали от ръцете или устата на Джаба, и започваше настървено да ги хрупа, издавайки нещо средно между кудкудякане и сумтене — чак да ти се погади.

Няколко отвесни лъча осветяваха отчасти пияните придворни. Биб Фортуна прекоси залата и застана пред подиума. Залата се състоеше от множество вградени една в друга ниши. Ето защо повечето от онова, което ставаше, се разиграваше като театър на сенките. Фортуна стигна до трона, леко се поклони и пошушна нещо на разлигавения монарх. Очите на Джаба се свиха в тънки цепки, после той избухна в налудничав смях и направи знак да въведат двата ужасени дроида.

— Бо шуда — изхриптя Хатянина и се задави от силна кашлица. Въпреки че разбираше няколко езика, предпочиташе да говори хатянски. Това бе единственото нещо, което му правеше чест.

Разтрепераните роботи се придвижиха неохотно и застанаха пред отвратителния владетел, макар че той грубо оскърби най-дълбоко програмираните им чувства.

— Посланието, Арту, посланието — подкани го Трипио.

Арту изсвири веднъж и от подобната му на кубе глава светна лъч, който проектира холограма на Люк Скайуокър върху пода точно пред тях. Образът бързо се уголеми до над десет фута височина и младият джедайски воин се извиси над скупчилата се тълпа. Усетила гигантското присъствие на Люк, залата притихна.

— Приеми поздравите ми, Височайши — обърна се холограмата към Джаба. — Разреши ми да ти се представя. Казвам се Люк Скайуокър, аз съм рицар джедай и приятел на капитан Соло. Моля Ваше Височество да ме изслуша, тъй като трябва да се спазарим за живота му. — При тези думи залата избухна в невъздържан смях, който Джаба прекрати на мига с едно-единствено помръдване на ръката. Люк продължи без никакво смущение. — Знам, че имаш власт, всесилни Джаба, и че гневът ти към Соло е също толкова всесилен. Ала съм сигурен, че можем да се споразумеем, за да останем и двамата доволни. В знак на добрата ми воля аз ти правя този подарък — ето, приеми от мен тези два дроида.

Трипио отскочи назад като ужилен.

— Какво! Какво каза той?

Люк продължи:

— И двата са много трудолюбиви и ще ти служат вярно. — След тези думи холограмата изчезна.

Трипио поклати глава в знак на пълно отчаяние.

— О, не! Това не може да бъде! Арту, сигурно си сбъркал, проектирал си погрешно послание.

Джаба се разсмя и се олигави.

Биб се обади на хатянски:

— Ще се спазарява, вместо да се бие. И това ми било джедай!

Джаба кимна в знак на съгласие. Все още ухилен, изкряска към Трипио:

— Никакви пазарлъци! За нищо на света няма да се лиша от любимото си украшение. — И със зловещо хихикане погледна към слабо осветената ниша до трона. Там на стената висеше карбонизираното тяло на Хан Соло, а лицето и ръцете му се подаваха извън твърдата ледена плоча — досущ статуя, протегнала ръце за помощ в море от камък.

Съвсем объркани, Арту и Трипио поеха по влажния коридор, подръчквани от гаморейската стража. И от двете страни бяха наредени затворнически килии. От дън тъмницата пронизителните писъци на изтезаваните отекваха многократно в безкрайните каменни катакомби. От време на време, докато вървяха, по някоя ръка, лапа или пипало се протягаха иззад решетките към нещастните дроиди, опитвайки се да ги докопа.

Арту жаловито записука. Трипио само поклащаше глава.

— Какво ли му е станало на господаря Люк? Да не би аз нещо да съм се провинил? Никога не се е оплаквал от работата ми…

Стигнаха до една врата в дъното на коридора. Тя автоматично се отвори и гамореецът ги блъсна напред. Вътре ги затисна оглушителен машинен шум — колела, бутала, водни чукове и мотори работеха с невъобразим трясък, а движещата се на талази пара замъгляваше очите им. Това беше или парен котел, или програмиран ад.

Електронна агония, наподобяваща стържещия звук на счупен скоростен превключвател, привлече вниманието им към единия край на стаята. От мъглата се показа Ева Найндинайн (EV–9D9), кльощава човекообразна роботка, проявяваща обезпокоителни и типично човешки наклонности. В мрака зад Найндинайн Трипио зърна краката на дроид, разпънат върху дибата за изтезания. Друг висеше с главата надолу, а върху стъпалата му бяха поставени нажежени до червено железа. Именно той издаваше електронните писъци, които Трипио бе чул преди миг, тъй като сензорните схеми в металната му кожа се бяха разтопили и му причиняваха непоносима болка. Трипио се сви от ужас, собствените му връзки непрекъснато пращяха от натрупаното статично електричество.

Найндинайн застана пред Трипио, вдигна своите ръце-клещи и разтвори обятия.

— О, нови познати — рече тя с нескривано задоволство. — Казвам се Ева Найндинайн и отговарям за работата със сиборгите. Ти си дроид-преводач, нали?

— Аз съм Си-Трипио, хуманоиден сиборг…

— Да или не, отговаряй! — прекъсна го Найндинайн с леден глас.

— Ами, да — отвърна Трипио. Тази роботка му се струваше доста опасна и това се виждаше от пръв поглед — от онези дроиди, които винаги се опитват да докажат, че са повече дроиди от теб.

— Колко езика говориш? — продължи да го разпитва Найндинайн.

Е, тази игра става за двама — помисли си Трипио и задейства най-официалната си и претенциозно тържествена говорна лента.

— Владея над шест милиона форми на общуване и мога…

— Чудесно! — злорадо го прекъсна Найндинайн. — И без това ни липсва преводач, защото господарят се разсърди на последния заради някаква реплика, дето не му беше по вкуса, и на бърза ръка го дезинтегрира.

— Дезинтегрира ли? — ужаси се Трипио и протоколното му достойнство го напусна.

Найндинайн се обърна към едно прасе-стража, изникнало неизвестно откъде.

— Този ще се окаже полезен. Постегни го малко, че му са се разхлабили болтовете, и го инсталирай в главната зала за аудиенции.

Прасето изгрухтя и грубо изтласка Трипио към вратата.

— Арту, не ме оставяй! — извика Трипио, но стражата го сграбчи и го изхвърли навън.

Като видя, че Трипио изчезва, Арту нададе дълъг пронизителен писък. Обърна се към Найндинайн и забибика яростно и протяжно.

Найндинайн се изсмя.

— Ти, нагъл дребосък, ще те науча аз тебе! Ще ми трябваш на господарския платноход. Няколко от астродроидите ни изчезнаха преди време — крадат ги за резервни части. Така че ти ми идваш тъкмо навреме.

Дроидът върху дибата за разпъване нададе високочестотен вопъл, изпусна няколко искри и замря.

Придворните на Джаба Хатянина бяха изпаднали в неистов екстаз. Красивата Ула, все още привързана с верига за Джаба, танцуваше в средата на залата, докато пияните чудовища пляскаха и подвикваха. Трипио, по-нисък и от трева, се навърташе зад облегалката на трона и плашливо се озърташе. От време на време свеждаше глава, за да избегне запратен по него плод, или отскачаше встрани, за да не настъпи някое разплуто на земята туловище. Но най-вече гледаше да се прави на незабележим. И какво друго можеше да стори един обучен в протокола дроид там, където думата „протокол“ не значеше нищо?

През дима на своето наргиле Джаба похотливо изгледа съществото Ула и с пръст й посочи да седне до него. Тя веднага спря да танцува, в погледа й се прокрадна паника, отстъпи назад и поклати глава. Очевидно вече бе страдала от подобни покани.

Джаба се разгневи. Потупа мястото до себе си на подиума и изрева като звяр.

Ула тръсна глава още по-рязко, а лицето й замръзна в неописуем ужас.

— На чуба негатори. На! На! Натута…

Джаба се вбеси. Посочи Ула и изкрещя:

— Боска!

Освободи веригата на Ула и в същия момент натисна един бутон. Преди да успее да избяга, един решетест люк се отвори със зловещо скърцане и подът под нея пропадна. Ула потъна в зейналата бездна, след което люкът щракна и се затвори. Настъпи тишина, после се чу глухо ръмжене, последвано от пронизителен писък и пак тишина.

Джаба се разсмя и олигави. Неколцина от гуляйджиите се спуснаха да надникнат през решетката, за да погледат смъртта на красивата танцьорка.

Трипио се сниши още и с поглед потърси утеха в карбонизираното тяло на Хан Соло, окачено като барелеф над пода. Ето един човек, който не зачиташе протокола — с тъга си припомни Трипио.

Но както се беше замислил, изведнъж усети, че в залата се възцари тишина. Вдигна очи и видя Биб Фортуна, който си пробиваше път през тълпата, придружаван от двама въоръжени гаморейци. Следваше го зловещ на вид ловец на плячка с наметало и шлем. Той водеше пленника си на верижка — Чубака Уоки.

Трипио ахна изумен:

— О, не! Чубака!

Бъдещето наистина изглеждаше съвсем мрачно.

Биб припряно прошепна нещо в ухото на Джаба, като същевременно посочи с пръст ловеца на плячка и неговия пленник. Джаба внимателно го изслуша. Ловецът беше хуманоид, дребен и зъл. През рамото си бе преметнал патрондаш, а шлемът-маска, който бе нахлупил на глава, имаше тънък процеп за очите и създаваше впечатление, че може да вижда и в отвъдното. Поклони се ниско, а после заговори на отличен убезки:

— Поздрави на теб, Велики. Аз съм Бушх! — Това беше език с металическо звучене, добре приспособен към разредения въздух на родната му планета, от която произхождаше собственото му племе.

Джаба му отвърна на същия език, въпреки че неговият приповдигнат и тържествен убезки звучеше като насила заучен говор.

— Най-накрая се намери един, който да ми доведе всесилния Чубака… — Опита се да продължи, но се запъна на думата, която търсеше. Изсмя се гръмогласно и се обърна към Трипио. — Къде е моят говорещ дроид? — изрева той и даде знак на Трипио да се приближи. Макар и неохотно, дворцовият робот се подчини.

Джаба му заповяда с приятелски тон:

— Приветствай продажното ни приятелче и го попитай колко иска за Уокито!

Трипио преведе думите му. Ловецът го изслуша внимателно, като същевременно крадешком оглеждаше дивашките същества около себе си, евентуалните изходи и заложници, слабите места в охраната. Специално си отбеляза наум присъствието на Боба Фет, наемника със стоманена маска, който бе заловил Хан Соло. Сега той стоеше изправен до вратата.

Бушх прецени ситуацията за миг, а след това спокойно отвърна на Трипио на родния си език:

— Най-малко петдесет бона.

Трипио едва успя да преведе условието, когато Джаба, вбесен от чутото, замахна с тлъстата си опашка и събори златния дроид на пода. Трипио рухна като купчина тенекиени отпадъци и остана да лежи на земята, защото не беше сигурен какъв е регламентът на протокола в подобна ситуация.

Джаба продължи да вилнее, издавайки гърлени хатянски звуци, а Бушх само премести оръжието си в по-удобно положение. Трипио въздъхна, изправи се с мъка, добра се отново до трона, пое си въздух и преведе на Бушх, макар и не буквално, ругатните на Джаба.

— Не дава повече от двайсет и пет бона… — завърши той.

Джаба направи знак на прасетата-стражи да отведат Чубака, но в този миг двама от джауите станаха да защитят Бушх. Боба Фет също вдигна оръжието си. Тогава Джаба се обади:

— Двайсет и пет хилядарки и му подарявам живота.

Трипио преведе. Залата утихна — напрегната, несигурна тишина. Пръв се обади Бушх. Обърна се към Трипио с тих и любезен глас:

— Кажи на тая торба с боклуци, че ако не промени решението си, ще събират смрадливите му мръвки по всички ъгълчета на тази стая, защото в ръцете си държа топлинен детонатор.

В същия миг Трипио зърна малката сребърна топка, която Бушх криеше в лявата си шепа. Чуваше се как тихичко и зловещо тиктака. Трипио нервно погледна Джаба, после пак Бушх.

Джаба излая към дроида:

— Е? Какво рече?

Трипио се поизкашля.

— Ваше Величество, той, ами… Той…

— Хайде, проклети дроиде, казвай! — изрева Джаба.

— О, боже! — Трипио се подготви мислено за най-лошото и въпреки ужасното си притеснение, заговори на блестящ хатянски. — Бушх най-почтително изразява своето несъгласие с Ваше Високоблагородие и ви моли да помислите още веднъж върху предложението. В противен случай ще хвърли в залата топлинния детонатор, който държи в ръката си.

В същия миг тревожно шушукане обиколи залата. Всички отстъпиха няколко крачки, сякаш това би могло да им помогне. Джаба се загледа в ръката на ловеца, стиснала топката. Тя вече започваше да се загрява. Насъбралите се отново зашумоляха неспокойно.

Джаба изгледа ловеца продължително и злобно. След миг огромната му грозна уста се изкриви в самодоволна усмивка. От жлъчните дълбини на търбуха му се надигна тънък кикот, подобно зловонните изпарения из утробата на тресавище.

— Тоя плячкаджия ми харесва! Курназ, пък и находчив. Кажи му трийсет и пет и край на пазарлъка! Кажи му още да не злоупотребява с късмета си.

При този развой на събитията Трипио въздъхна с облекчение. Преведе казаното на Бушх. Всички погледи се втренчиха в ловеца с удвоено внимание; чу се как някои зареждат автоматите си.

Бушх изключи детонатора и кимна.

— Съгласен е — каза Трипио и погледна Джаба.

Тълпата го приветства; Джаба се отпусна.

— Ела насам, приятелю, повесели се с нас! Пък може и работа да се намери за теб — преведе му Трипио, а компанията наново се разбесува.

Чубака изръмжа сподавено, докато гаморейската стража го отвеждаше. Искаше му се да им счупи главите, само и само да не гледа отвратителните им мутри и да им покаже на какво е способен един Уоки… Но не щеш ли, до вратата мярна познато лице. Полускрит зад маска с глигански зъби, стоеше човек, облечен в униформата на морската охрана — Ландо Калрисиян. Чубака не се издаде, че го е познал, нито се възпротиви на караула, който го изведе от залата.

Ландо бе успял да проникне в това гнездо на изчадия още преди месеци — искаше да провери дали е възможно да бъде освободен Соло. Беше го направил по няколко причини.

Първо, защото смяташе, и то съвсем основателно, че има вина за злощастието, стигнало Хан. Искаше да поправи стореното зло, стига самият той да не пострада. Да се смеси с тукашната сган и да се прави на пират, не представляваше никаква трудност за Ландо — да се представя на друг беше любимият му начин на живот.

Второ, искаше да обедини силите си с приятелите на Хан, които оглавяваха Съюза на бунтовниците. Те се канеха да сразят Империята, а в неговия живот по-висша цел нямаше. Императорската полиция вечно го държеше под око, а напоследък играта на мишка и котка стана вече на живот и смърт. Освен това Ландо държеше да се сближи с приятелите на Соло, защото те очевидно подготвяха последния си удар срещу Империята.

Трето, принцеса Лея го бе помолила за помощ, а той просто не можеше да откаже на една принцеса. Освен това — знае ли човек как ще реши да му се отблагодари някой ден.

И най-накрая, Ландо се канеше да се обзаложи, че Хан просто не може да бъде спасен и измъкнат от това място, а облозите бяха неговата стихия, той просто не можеше да им устои.

Прекарваше дните си в наблюдение. Наблюдаваше и пресмяташе. Това правеше и в момента, когато отведоха Чуи покрай него — наблюдаваше, а после потъна вдън земя.

Оркестърът засвири под палката на унил клепоух оплаквач на име Макс Ребо. Танцуващи двойки изпълниха дансинга. Останалите придворни продължаваха да крещят и да се наливат.

Бушх се облегна на една колона и огледа залата. Погледът му безразлично се плъзна по танцуващите, пушещите, въргалящите се по пода, комарджиите… докато най-сетне се спря върху един също непотрепващ взор в отсрещния край на залата. Боба Фет го фиксираше право в очите.

Бушх премести тежестта си от единия на другия крак и гушна оръжието си, като че притиска до гърди малко бебе. Боба Фет остана неподвижен; зад зловещата му маска се виждаше само наглата подигравателна усмивка.

Стражата поведе Чубака по неосветен коридор в тъмницата. Едно пипало се стрелна отнякъде и докосна замисления Уоки.

Той изпищя и пипалото светкавично се отдръпна.

Вратата на следващата килия зееше отворена. Преди да успее да разбере какво става, стражата го блъсна с все сила и той се просна на пода. Вратата се затръшна след него и остана заключен в мрака.

Вдигна глава и нададе протяжен, жален вой, който проехтя из цялата планина от желязо и пясък чак до безкрайното невъзмутимо небе.

Тронната зала беше тиха, тъмна и празна. Нощта изпълваше покритите с боклуци ъгълчета. По пода се виждаха петна от кръв, вино и слуз; парцали от разкъсани дрехи висяха окачени по стените; изпаднали в несвяст тела лежаха под счупените мебели. Веселбата бе приключила.

Една тъмна фигура тихо се промъкна сред сенките, като се прикриваше ту зад някоя колона, ту зад някоя статуя. Прокрадваше се безшумно, макар че без да иска стъпи върху една хъркаща мутра, която обаче не издаде никакъв звук. Това беше Бушх, ловецът на плячка.

Стигна до затворената със завеса ниша, където висеше плочата с Хан Соло, окачена на стената с помощта на силово поле. Бушх се огледа, после натисна ключа от едната страна на карбонитната камера. Глухото жужене на силовото поле стихна и тежкият монолит бавно се смъкна на пода.

Бушх пристъпи напред и се загледа в замразеното лице на космическия пират. Внимателно докосна бузата на Соло, като че ли е някакъв рядък скъпоценен камък. Беше студена и твърда като диамант.

Наведе се и взе да изучава командното табло встрани от плочата, после смело задейства серия от ключове. Накрая хвърли един последен и изпълнен с колебание поглед към живата статуя и включи лоста за декарбонизация.

Ледената черупка започна да издава пронизителен звук. Бушх се огледа неспокойно. Опасяваше се някой да не чуе острото съскане. Твърдата обвивка, която покриваше лицето на Соло, започна бавно да се топи. Много скоро цялото покритие от предната част на тялото му изчезна, като освободи и замръзналите му, вдигнати в знак на протест ръце, които паднаха и се отпуснаха отстрани. Лицето му също се поотпусна и заприлича на маска. Бушх издърпа безжизненото тяло от обвивката му и нежно го положи на пода.

Наведе страшния си шлем над лицето на Соло и напрегнато се заослушва да долови някакви признаци на живот. Нямаше дъх, нито пулс. С едно потрепване очите на Хан изведнъж се отвориха и той се закашля. Бушх го подпря, опита се да успокои кашлицата му — все още се навъртаха стражи, които можеха да чуят.

— Тихо! — прошепна му той. — Отпусни се!

Хан присви очи, опита се да различи надвесената над него фигура.

— Нищо не виждам… Какво става? — Той, разбира се, не можеше да се ориентира след шестте месеца, прекарани в летаргия на тази пустинна планета — период, за него равен на безвремие. Чувстваше се ужасно — като че цяла вечност не може да си поеме дъх, не може да помръдне, не може да издаде звук, всеки миг представляваше едно болезнено задушаване в пълно съзнание, а сега отведнъж като че ли го бяха бутнали в черен, боботещ, леденостуден кладенец.

Всичките му сетива болезнено се разбудиха отведнъж. Въздухът хапеше кожата му с остри като бръснач зъби; мракът пред очите му оставаше непроницаем; вятърът виеше в ушите му като вихрушка; не можеше да разбере къде е горе и къде долу; безброй миризми изпълваха ноздрите му и му се погади; непрекъснато отделяше слюнка и костите го боляха.

После се появиха виденията.

Видения от детството, от последната му закуска, от двайсет и седем пиратски нападения… всички образи и спомени от живота му са били натъпкани в балон, който се е пукнал, и сега те хаотично се носят в празното пространство. В това състояние с претоварени сетива, или по-точно с претоварена памет, мъчно се издържа. Много хора са полудявали в тези първи минути след декарбонизацията, полудявали са неизлечимо и завинаги поради невъзможността им да реорганизират десетте милиарда индивидуални образа, които държат живота в рамките на един добре съгласуван, селективен порядък.

Соло обаче не беше толкова уязвим. Издържа този прилив на впечатления, докато вълната се успокои и със затихващо бучене се отдръпна, отнасяйки със себе си и повечето спомени. Остави му само най-скорошните да се полюшкват като тънка пелена от пяна върху неспокойната повърхност на съзнанието му: точно така, бе предаден от Ландо Калрисиян, когото някога наричаше приятел; корабът му пострада; за последен път зърна Лея, а после го плени Боба Фет — ловецът на плячка с желязната маска, който…

Къде се намираше сега? Какво се бе случило? Последното нещо, което си спомняше, бе лицето на Боба Фет, което го наблюдаваше, докато се карбонизира. Сега пак ли Фет го гледа, дошъл е да го размрази, за да се погаври още малко с него. Ушите му бучаха, дишаше на пресекулки, сякаш дишането беше нещо противоестествено. Размърда ръка пред очите си.

Бушх се опита да го окуражи:

— Вече не си в карбонния замразител, свободен си, но още известно време ще страдаш от хибернация. Скоро и зрението ти ще се възстанови. Ела, трябва да побързаме, ако въобще ще се измъкваме оттук.

Хан инстинктивно се вкопчи в ловеца, улови решетестата маска на лицето му, после изведнъж се отдръпна.

— Никъде не тръгвам! Аз дори не знам къде се намирам. — Той взе да се поти обилно, след като сърцето му възстанови ритъма си, кръвообращението се нормализира и умът му започна да търси отговорите.

— Кой си ти всъщност? — попита той подозрително. Може би в крайна сметка това наистина е Фет?

Ловецът на плячка свали маската си и под нея засия красивото лице на принцеса Лея.

— Някой, който те обича — прошепна тя, нежно взе лицето му в ръце и го целуна продължително по устните.

2

Хан напрегна очи да я види, въпреки че зрението му беше колкото на новородено.

— Лея! Къде се намираме?

— В двореца на Джаба. Трябва бързо да те изведа оттук.

Той опита да се изправи, но се олюля.

— Почти нищо не виждам… Само ще ти преча…

Тя се загледа в него — нейната сляпа любов. Беше пропътувала светлинни години, за да го намери; бе рискувала живота си, бе изгубила ценно време, от което спешно се нуждаеше, за да организира бунта, — време, което всъщност не можеше да си позволи да губи в лични дела и съкровени желания… Но тя го обичаше.

Просълзи се.

— Ще успеем — прошепна тя.

Прегърна го силно и пак го целуна. Той не издържа и също се поддаде на чувствата: току-що възкръснал от мъртвите, принцесата в обятията му, спасила го от ледената смърт. Това съвсем сломи сърцето му. Не можеше да се движи, не можеше да говори, само я притисна с всички сили към себе си, слепите му очи бяха здраво стиснати, сякаш отказваше да погледне голите факти на ужасната действителност, които много скоро щяха да се изпречат на пътя му.

Много скоро наистина, както и стана. Зад гърба му изви пронизителен звук. Хан отвори очи, но продължаваше да не вижда нищо. Лея погледна към отсрещната ниша и на лицето й се изписа неописуем ужас. Завесата беше дръпната встрани и цялата зала от пода до тавана се изпълни с най-невероятни изверги от двора на Джаба — зяпаха, лигавеха се и хриптяха.

Лея запуши устата си с ръка.

— Какво има? — попита я Хан. Беше усетил, че нещо не е в ред. Напрегна очи, сякаш можеше да разкъса забулилата ги чернота.

Откъм нишата се чу безсрамен кикот. Хатянски кикот.

Хан вдигна глава и отново затвори очи, като че ли да предотврати неизбежното поне за още миг.

— Този кикот ми е познат.

Една друга завеса рязко се отвори. Там седяха Джаба, Иши Тиб, Биб, Боба и няколко въоръжени стражи. Всички се превиваха от смях.

— Виж ти, виж ти, каква трогателна гледка — измърка Джаба като стар котарак. — Хан, момчето ми, виждам, че вкусът ти към нови приятелства се е изтънчил, но затова пък късметът ти съвсем е изтънял.

Слепотата не попречи на Соло да му отвърне с лекота:

— Слушай, Джаба, тъкмо идвах да ти се изплатя, но нещо обърках пътя. Знам, че сме на различни мнения, но съм сигурен, че ще се споразумеем…

Този път Джаба се разсмя съвсем искрено.

— Няма да стане, Соло. Може и да си бил най-великият контрабандист в бранша, но вече си пушечно месо. — Опъна мрачна физиономия и махна към стражите. — Отведете го!

Стражите сграбчиха Лея и Хан. Него завлачиха по земята, а Лея направи плах опит да се съпротиви.

— После ще реша точно как да ги убия — избоботи Джаба.

— Джаба, ще ти платя тройно — извика му Хан. — Отказваш се от цяло състояние. Не ставай глупак! — И той изчезна, изведен от стражите.

Ландо излезе напред от редиците на охраната, хвана Лея и се опита да я отведе.

Джаба ги спря:

— Чакай! Доведи ми я тук!

Ландо и Лея заковаха намясто. Ландо изглеждаше напрегнат, виждаше се, че не знае какво да прави. Беше рано да се действа. Изгледите за успех бяха нищожни. Знаеше, че държи асото, но не знаеше как да го разиграе.

— Ще се оправя — прошепна му Лея.

— Не съм много сигурен — отвърна той, но вече беше късно и нищо не можеше да се направи. Заедно с птицата-гущер Иши Тиб завлякоха младата принцеса в краката на Джаба.

Трипио, наблюдавал всичко това, скрит зад Джаба, повече не издържа и страхливо извърна глава.

Лея се изправи и гордо застана пред гнусния монарх. Кипеше от ярост. Цялата галактика води война, а тя стои на някаква си прашна планета, задържана от търгаш на галактическа измет. Не, това повече не може да се търпи! Въпреки това овладя гласа си, защото в края на краищата бе принцеса.

— Джаба, ние имаме всесилни приятели. Много скоро ще съжаляваш за това…

— Сигурно, сигурно — иззлорадства старият гангстер, — но преди това ще се насладя на очарователната ти компания.

Похотливо я придърпа, докато лицата им се доближиха и тялото й се опря в мазната му змийска кожа. Мина й през ум да го убие намясто, но обузда гнева си, защото си даде сметка, че останалите отрепки могат много бързо да я довършат, преди да успее да избяга с Хан. Ще трябва да изчака по-благоприятен момент. Затова преглътна отвращението си и — доколкото можеше — се примири със слузестото буре до себе си.

Трипио изписука, после се отдръпна ужасен.

— О, не, не мога да гледам!

И понеже си беше чистокръвен гадняр, Джаба изплези тлъст лигав език, наведе се над принцесата и я млясна право в устата.

Натикаха Хан в една затворническа килия; вратата се затръшна с трясък зад него. Той се спъна в тъмното и падна на пода, опипом се изправи, седна и се облегна на стената. Заблъска с юмруци по земята, после се успокои и реши да въведе ред в мислите си.

Черен мрак. По дяволите, какво друго може да се очаква от слепотата? Има ли смисъл да искаш невъзможното? И все пак, какво отчаяние! Да се измъкнеш от онзи хладилник, да те спаси единственото същество, което…

Лея! Като си помисли, какво може да й се случи, и стомахът му се сви на топка. Само да знаеше къде се намира.

Лекичко почука на стената зад себе си. Масивен камък.

Какво да прави? Може би да се спазари? Но какво има да предложи? Що за глупости — помисли си той — защо непременно трябва да предложи нещо?

И все пак какво? Пари? Джаба има повече, отколкото може да преброи. Удоволствия? Нищо не може да достави по-голямо удоволствие на Джаба от това да озлочести принцесата и да убие Соло. Наистина по-зле не би могло и да бъде.

И точно в този миг чу рева. Басово, страховито ръмжене, което идваше от най-тъмния ъгъл на килията — ревът на огромен сърдит звяр.

Соло усети как космите му настръхват от ужас. Мигновено се изправи и прилепи гръб в стената.

— Май че си имам дружинка — измърмори той.

Звярът изрева още веднъж яростно и се втурна право към Соло, сграбчи го с лапи, вдигна го във въздуха и така го притисна към себе си, че дъхът на пиратския капитан спря.

Хан замря — не можеше да повярва на ушите си.

— Чуи, това ти ли си?!

Гигантското Уоки изрева радостно.

За втори път в продължение на един час Соло изживяваше такава голяма радост; но това бе друг въпрос.

— Добре, добре, почакай малко, ще ме натрошиш на парчета.

Чубака остави приятеля си на земята. Хан вдигна ръка и го почеса по гърдите; Чуи изджафка радостно като кутре.

— Добре, кажи ми сега какво става тук? Нищо не разбирам — нетърпеливо го подкани Хан, защото щастието му се бе усмихнало — най-накрая се намери някой, с когото да действа заедно. И то не кой да е, а най-верният му приятел в цялата галактика.

Чуи му разказа всичко от игла до конец.

— Ландо ли? — занемя Соло. — Той пък какво прави тук?

Чуи излая продължително.

Хан поклати глава.

— Люк трябва да е полудял! Ти защо го слушаш? Това хлапе дори за себе си не може да се погрижи, а камо ли да спасява друг.

— Роур аргх ауф арароу роу ронгр.

— Рицар джедай ли? Айде стига бе! Излязох за малко от играта и всички взеха да се правят на много велики…

Чубака обаче зарева още по-настойчиво.

Хан недоверчиво поклати глава в мрака.

— Очите ми да видят, пък след това може и да повярвам — рече той и без да иска, се блъсна в стената. — Ако, разбира се, някога прогледна.

Тежката желязна порта в палата на Джаба се отвори с мъчително скърцане, смазвана години наред само от пясъка и времето. Отвън, в прашната буря, втренчен в зейналия пред взора му пещерен мрак, стоеше Люк Скайуокър.

Загърнат в наметало на джедайски рицар — всъщност не толкова наметало, колкото роба, — но не носеше нито автомат, нито лазерен меч. Не бързаше да влезе, нито си придаваше излишна важност, по-скоро опипваше с поглед пътя напред. Виждаше се, че е възмъжал и поумнял — повече от изпитанията, отколкото от възрастта. Беше загубил илюзиите си и бе станал самостоятелен. Беше загубил много приятели в битките. Беше загубил съня си от тревоги. Беше загубил смеха си. Беше загубил и едната си ръка.

Но от всички негови загуби най-голямата идваше от увереността, че повече никога не ще се освободи от онова, което знае. Беше научил толкова много неща, които би искал да не знае. Беше остарял под тежестта на натрупаното познание.

От познанието, разбира се, имаше и полза. Вече не бе така импулсивен. Бе възмъжал и променил погледа си върху света и най-вече върху фактите от собствения си живот — една плетеница от координати на времето и пространството, която покриваше цялото му съществуване назад до най-ранните спомени и напред до стотиците алтернативи на бъдещето. Плетеница от върхове и спадове, загадки и пролуки, през които Люк можеше да надзърне към всяко ново събитие от живота си и да го види в перспектива. Плетеница от сенки и потайни ъгли, които се простираха чак до хоризонта на неговото съзнание. И тази плетеница, която му откриваше перспектива… да, същата тази плетеница забулваше живота му в неяснота.

Нищо реално, разбира се, но във всеки случай тази неяснота придаваше дълбочина на личността му там, където доскоро всичко изглеждаше повърхностно и неизмерно. Така или иначе, животът му бе забулен в мъглявина.

Познанието имаше и други предимства: рационалност, улегналост и избирателна способност. От тях само последното беше нож с две остриета, но и то си имаше предимства.

Освен това овладя и изкуството на джедаите, за което доскоро не се чувстваше узрял.

Сега вече не му липсваше житейски опит.

Всички тези качества бяха ценни наистина и Люк знаеше, че на всяко живо същество му трябва време, за да израсне. И все пак познанието като че ли малко го натъжаваше, извикваше носталгия по изгубеното минало. Но кой може да си позволи да остане момче в такива времена?

Люк решително прекрачи сводестия вход.

В същия миг двама гаморейци препречиха пътя му. Единият се обади с нетърпящ възражение глас:

— Но чуба!

Люк вдигна ръка и я насочи към стражите. Преди да успеят да извадят оръжието си, двамата започнаха да се задушават, въздухът не им стигаше и те паднаха на колене.

Люк свали ръката си и продължи. Стражите нормализираха дишането си и се заеха да търсят наветите от пясъка следи. Не последваха Люк.

След малко го пресрещна Биб Фортуна, приближи го и му заговори, но младият джедай не благоволи да спре, нито дори да забави крачка и Биб трябваше да изтича след него, за да довърши изречението си.

— Ти трябва да си онзи, когото наричат Скайуокър. Негово превъзходителство няма да те приеме.

— Искам веднага да говоря с Джаба — отвърна му Люк с равен глас, без да забавя ход. Отминаха още няколко стражи до следващия ъгъл и всички те се натъркаляха по очи зад тях.

— Великият Джаба спи — обясни му Биб. — Наредил ми е да ти кажа, че няма да има никакви пазарлъци…

Люк спря внезапно и погледна Биб. Двамата с майордома кръстосаха погледи, после Люк повдигна лекичко ръката си и сви зад ъгъла:

— Ще ме заведеш при Джаба. Още сега!

Биб се спря и леко наклони глава настрани. Какво всъщност му бяха наредили? О, да, сега си спомни.

— Ще те заведа при Джаба. Още сега!

Тръгна по лъкатушния коридор, който водеше към тронната зала. Люк го последва.

— Добре служиш на господаря си — подшушна той в ухото на Биб.

— Добре служа на господаря си — кимна Биб, убеден в правотата си. После самодоволно се усмихна. — И сигурно ще бъда възнаграден за това.

Щом Люк и Биб влязоха в залата на Джаба, гюрултията рязко утихна, като че ли присъствието на Люк ги вцепени. Всички усетиха промяната.

Лейтенантът и рицарят джедай се приближиха към трона. Люк зърна сгушилата се под шкембето на Джаба Лея. Около врата й имаше верига, а тялото й бе оскъдно покрито с дреха на танцьорка. Макар от разстояние, той веднага почувства болката и унижението й, но нищо не каза, дори не задържа поглед върху нея, просто за момента отхвърли страданието й от мислите си. Трябваше изцяло да се концентрира върху Джаба.

Лея, от своя страна, добре разбра всичко. Тя също си наложи да не мисли за Люк от страх да не му попречи да се съсредоточи, да държи ума си буден с надеждата да улови дори частична информация, в случай че се наложи да действа. Усещаше нов заряд от нарастващи сили.

Трипио надникна иззад трона, когато Биб влизаше. За първи път от много време насам сканира програмата си „надежда“.

— О! Най-накрая господарят Люк пристигна да ме отърве от този ад — избибика той.

Биб гордо се изправи пред Джаба.

— Господарю, представям ви рицаря джедай Люк Скайуокър.

— Нали ти казах да не го пускаш! — изрева срещу него лоеният гангстер на хатянски.

— Трябва да ми разрешите да говоря — намеси се Люк със спокоен глас, който проехтя в цялата зала.

— Трябва да му разрешите да говори — потвърди Биб замислено.

Джаба се вбеси, плесна Биб през лицето и го събори на пода.

— Ти, слабоумни тъпако! Да се поддадеш на влиянието му, та това е стар джедайски трик.

Люк се абстрахира от пъстрата тълпа наоколо и остави Джаба изцяло да завладее ума му.

— Доведете ми капитан Соло и неговия приятел Уокито!

Джаба мрачно се усмихна.

— Силата на твоя ум няма да ми подейства, момче. Аз съм недосегаем за твоя човешки модел на мислене. — После добави: — Като мухи ги избивах твоите хора, и то във времена, когато рицар джедай наистина значеше нещо.

Люк леко промени позата си — външно и вътрешно.

— Независимо от това аз ще си тръгна оттук с капитан Соло и неговите приятели. Ти можеш да извлечеш облаги от това или да бъдеш унищожен. Въпрос на личен избор, но те предупреждавам да не подценяваш силата ми. — Люк говореше на родния си език, който Джаба добре разбираше.

Джаба изрева презрително като заплашен от мишка лъв.

Трипио, който напрегнато следеше словесната престрелка, се наведе и прошепна на Люк:

— Господарю, вие стоите върху… — В същия миг един от стражите пристъпи към загрижения дроид и го дръпна на мястото му.

Гръмогласният рев на Джаба секна отведнъж и той смръщи лице.

— Няма да има никакви пазарлъци, млади рицарю! Просто ще се позабавлявам, докато те гледам как агонизираш — това е всичко.

Люк вдигна ръка. Пистолетът на един от стражите изскочи от кобура му и плътно прилепна към дланта на Люк. Той го насочи към Джаба.

Джаба ядно се изплю:

— Боска!

Но в същия миг подът под краката на Люк пропадна. Той и охраната му хлътнаха в зейналия кладенец. Капакът моментално се захлопна след тях и всички зверове в залата се струпаха върху решетката да видят какво става долу.

— Люк! — извика Лея, сякаш частица от самата нея се бе откъснала и продънила в черната бездна заедно с Люк. Инстинктивно се хвърли напред, но веригата около врата й я дръпна. Дрезгав смях разтърси залата. Косите й настръхнаха. Опънатата до крайност верига продължаваше да я души.

Един от стражите я потупа по рамото. Тя вдигна очи. Беше Ландо. Леко кимна, с което я предупреди да кротува. Мускулите й се поотпуснаха. Той знаеше, че моментът още не е дошъл, но играчите бяха налице — Люк, Хан, Лея, Чубака… и старият разбойник Ландо. Той просто се страхуваше да не би Лея да ги издаде, преди да са решили как да действат. Рискът и без това беше прекалено голям.

Долу в кладенеца Люк се изправи на крака. Намираше се в огромна, прилична на пещера тъмница със стени от големи остри камъни, между които прозираха черни процепи. Целият под бе осеян с недооглозганите кокали на безброй животни, гледката всяваше неописуем страх. Вонеше на разложена плът.

Вдигна очи и видя решетката, през която надничаха отвратителните придворни на Джаба.

Войникът до него запищя неистово, щом зърна как вътрешната врата на пещерата се отваря с глухо скърцане. Без да се паникьосва, Люк огледа мястото, същевременно свали дългата си роба и остана по джедайска туника, за да се движи по-свободно. Бързо отскочи назад към стената, сниши се и зачака.

От един страничен коридор се зададе чудовището Ранкор. Мощно като слон, то все пак си оставаше влечуго, безформено и кошмарно. Гигантските му тракащи челюсти бяха грозно разкривени, а зъбите и ноктите му стърчаха неестествено големи. Личеше си, че е мутант, неконтролируем и див — самото безумие.

Войникът от стражата вдигна падналия лазерен пистолет и започна да стреля в чудовището. Но това само го разяри още повече и то се нахвърли срещу него.

Войникът продължи да стреля, но чудовището го сграбчи, без да обръща внимание на изстрелите, пъхна го между разлигавените си челюсти и го глътна наведнъж. Публиката върху решетката отгоре изръкопляска, разкикоти се и взе да му хвърля монети.

Тогава чудовището тръгна към Люк. Но рицарят джедай отскочи осем метра нагоре и се хвана за решетката. Тълпата взе да дюдюка. Увиснал на мускули, той се придвижи към един от ъглите на пещерата. Гледаше да се съсредоточи въпреки освиркванията на сбирщината над главата му. Едната му ръка попадна на мазно петно, подхлъзна се и изпусна решетката. Тялото му застрашително се олюля над зиналия мутант.

Двама джавази изтичаха по решетката отгоре и заудряха пръстите на Люк с прикладите на автоматите си; тълпата отново ревна възторжено.

Ранкор замахна с лапи към Люк, но рицарят успя да се извърти в последния миг; после най-неочаквано се пусна и скочи право в окото на освирепелия звяр; оттам се хвърли на земята.

Ранкор зарева от болка, спъна се и се строполи по очи. Изправи се и започна да се върти в кръг, после пак зърна Люк и се втурна към него. Люк се наведе, вдигна от земята една дълга кост и я размаха пред очите му. Това развесели тълпата отгоре и тя пак ревна гръмогласно.

Чудовището сграбчи Люк и го поднесе към разлигавената си паст. Но в последния миг Люк вклини костта дълбоко в гърлото му между двете челюсти и скочи на пода. Зиналият звяр безпомощно замуча, замята се напред-назад, докато най-накрая блъсна главата си в стената. Няколко камъка се откъртиха и повлякоха след себе си цяла лавина, която за малко да затрупа Люк. Той обаче успя да се свие в една пукнатина малко над пода. Отгоре бурно изръкопляскаха.

Люк се опита да проясни ума си. Страхът е като гъста мъгла, обичаше да му повтаря Бен. Той прави студеното по-студено и тъмното по-тъмно; освободи се от него и той сам ще се разсее. И Люк наистина се опита да се освободи от страха въпреки воя на надвисналото отгоре му чудовище. Започна трескаво да премисля слабостите в поведението на клетия звяр.

Личеше си, че не е зло. Ако беше, проклетията му лесно можеше да бъде използвана срещу самото него. Защото същинското зло, казваше Бен, в края на краищата винаги се обръща срещу себе си. Но това чудовище не беше зло, беше само тъпо и изтормозено. Гладно и наранено, налиташе на всичко, което се изпречи на пътя му. И ако Люк гледа на него като на нещо зло, това е проекция на тъмните страни от собствения му характер, но подобно отношение нямаше да му помогне да се спаси.

Не, трябва да проясни ума си и да го запази бистър, това е всичко. Трябва да надхитри кръвожадното чудовище и да го успокои.

Най-добре би било да го пусне сред придворните на Джаба, но това бе немислимо. После си помисли дали да не даде възможност на клетия звяр да се самоунищожи и така сам да сложи край на мъките си. За нещастие обаче чудовището беше прекалено разярено, за да приеме утехата на отвъдното. Люк заоглежда контурите на пещерата с надеждата да измисли нещо конкретно.

Междувременно Ранкор бе успял да избие вклинената в устата си кост и съвсем побеснял, дращеше сред каменните отломъци и търсеше Люк. А Люк, въпреки че не виждаше добре — прикрилата го купчина камъни препречваше погледа му, все пак успя да зърне в отсрещния край, зад чудовището, вдлъбнатина, а зад нея — изход. Ех, да можеше да се добере до него.

Ранкор отмести огромен камък и видя Люк, който се сви още по-навътре в пукнатината. Звярът алчно се пресегна към момчето. Люк вдигна един камък и с все сила го стовари върху пръстите му. Ранкор отскочи назад и зави от болка, а в това време Люк изтича към отсрещния край на пещерата.

Стигна изхода, но тежка желязна врата прегради пътя му. Зад нея седяха двамата пазачи на Ранкор и обядваха. Видяха Люк и скочиха на крака.

Люк се обърна — разяреното животно вече връхлиташе отгоре му. Помъчи се да отвори желязната врата, но пазачите промушиха през решетъчния й отвор двузъбите си копия и взеха да го ръгат, като се кикотеха и шумно примляскваха. Ранкор се бе устремил към младия джедай.

Люк се прилепи до страничната стена и в същия миг зърна контролното табло, задържащо средната решетка. Намираше се отсреща. Ранкор вече предвкусваше убийството, когато Люк вдигна един череп от земята и го запрати по таблото.

Таблото експлодира сред дъжд от искри и гигантската желязна решетка с трясък се стовари върху главата на Ранкор. Премаза я като куха тиква.

Зяпачите отгоре ахнаха в един глас, после се умълчаха. Всички бяха смаяни от този неочакван развой на двубоя. Погледите им се обърнаха към Джаба, чийто гняв го бе докарал почти до апоплектичен припадък. Никога не бе изпитвал подобна ярост. Лея се опита да прикрие задоволството си, но една лека усмивка я издаде и това още повече вбеси Джаба. С предрезгавял глас той кресна към стражите:

— Изведете го оттам! Доведете ми Соло и Уокито! Всички те ще ми платят за това!

В тъмния кладенец Люк спокойно посрещна нахлулите копиеносци на Джаба, които го оковаха във вериги и го изведоха навън.

Един от пазачите на Ранкор заплака и се хвърли върху мъртвото тяло на любимия си питомник. От сега нататък щеше да заживее в самота.

Доведоха Хан и Чуи пред вилнеещия Джаба. Хан едва виждаше, присвиваше очи и на всяка крачка се спъваше. Разтреперан от ужас, Трипио цъфна зад Хатянина. Джаба бе придърпал Лея близо до себе си и нервно галеше косата й, сякаш за да се успокои. Залата се разшумоля, всички тънеха в догадки какво ще се случи и на кого.

Няколко от стражите, сред тях и Ландо Калрисиян, довлякоха Люк насред залата за всеобщо удоволствие на тълпата. Придворните се разшумяха, отдръпнаха се и им сториха път. Когато Люк се изправи пред трона, обърна се към Соло и му се усмихна.

— Радвам се отново да те видя, стари приятелю.

Лицето на Соло светна. На всяка крачка приятели, направо невероятно!

— Люк! И ти ли се забърка в тази каша, а?

— За нищо на света не бих изпуснал подобно нещо — усмихна се Скайуокър. За миг отново се почувства малко момче.

— Е, как ще се оправяме? — повдигна вежди Хан.

— Както винаги — отвърна Люк.

— Точно така — смотолеви Соло и усети прилив на сили и вяра в себе си. Както някога… но след секунда черна мисъл охлади ентусиазма му.

— Къде е Лея? Дали…

Тя настойчиво го фиксираше, откакто бе влязъл в залата, въпреки че внимаваше да не разконцентрира духа му. Когато заговори за нея, тя веднага му отвърна откъм трона на Джаба:

— Тук съм и съм добре, но не знам докога ще мога да отбивам атаките на слузестия ти приятел. — Нарочно му отвърна нехайно, за да не го разтревожи. Освен това при вида на всичките си приятели се чувстваше почти неуязвима. Хан, Люк, Чуи, Ландо, дори и Трипио се спотайваше някъде наоколо с надеждата да не го забележат. Идеше й да се изсмее и да ощипе носа на Джаба. Едва се сдържаше, как й се искаше да изтича при тях и да ги прегърне.

Тоз миг Джаба ревна и залата замря:

— Талкдроид!

Трипио смутено излезе напред, гузно килна глава и се обърна към пленниците.

— Негово високоблагородие, Великият Джаба Хатянина, повелява да бъдете екзекутирани незабавно.

— Това е добре — обади се Соло на висок глас. — Мразя да чакам дълго…

— За непочтителното ви отношение към Негово височество — преведе Трипио — ще бъдете наказани с най-мъчителната смърт…

— Ако ще е смърт, нека да е мъчителна — отвърна му Соло.

Независимо от най-добрите му чувства към Соло, Трипио просто мразеше да го прекъсват. Въпреки това се стегна и продължи:

— Ще бъдете откарани до Пясъчното море и хвърлени в Голямата яма Каркун…

Хан сви рамене и се обърна към Люк:

— Не звучи много зле.

Трипио не обърна внимание на думите му.

— … там, където си почива всесилният Сарлак. В търбуха му ще преоткриете смисъла на думите „болка“ и „страдание“, докато бавно ви храносмила в продължение на хиляда години.

— Предпочитам да пукна — обади се Соло. — Хиляда години ми се виждат малко дългичко.

Чуи излая в знак на съгласие.

Люк се усмихна.

— Джаба, по-добре е да се спогодим. Това ще бъде последната грешка в живота ти. — Люк просто не успя да скрие задоволството в гласа си. Според него Джаба беше презряно същество — пиявицата на галактиката, която изсмукваше живота на всичко, до което се докосне. Люк искаше да унищожи този злодей и затова всъщност се зарадва, когато Джаба отказа да преговаря. Това му развързваше ръцете. Разбира се, по-важно беше да освободи приятелите си, които толкова много обичаше. Нали тази единствена мисъл го бе довела чак дотук. Но ако можеше да освободи и Вселената от този пиратски плужек, това щеше да му донесе допълнително, макар и малко мрачно успокоение.

Джаба злобно изхихика:

— Отведете ги! — Най-накрая малко наслада през този иначе безрадостен ден — да нахрани Сарлак беше също така приятно, както и да храни Ранкор. Клетият Ранкор!

Тълпата ревна възторжено, докато отвеждаха пленниците. Лея тъжно се загледа подире им; но за миг зърна лицето на Люк и с учудване видя, че то все още сияе в широка приветлива усмивка. Въздъхна дълбоко, за да разпръсне съмненията си.

Гигантският антигравитационен платноход на Джаба лениво се поклащаше върху безкрайното Пясъчно море. Железният му корпус, разяден на места от пясъка, проскърцваше на слабия ветрец, като при всеки полъх двете огромни платна изплющяваха така, сякаш самата природа изпъшкваше болезнено при вида на Джаба. Той се намираше долу в кабините с по-голяма част от придворните си; криеше покварата на своя дух от пречистващата сила на слънцето.

До платнохода бяха пуснали котва два скифа — единият ескортен с шест развлечени войника, а другият боен. В него се намираха Хан, Чуи и Люк. И тримата бяха оковани и обградени от въоръжени стражи — Барада, две уикита и Ландо Калрисиян.

Барада беше от ония, на които нищо не им минава. Пипаше здраво. Обичаше песента на изстрелите повече от всичко друго на света.

Уикитата бяха странни същества. Двама братя с лица като от щавена кожа и плешиви глави, с изключение на кичур коса, сплетен на плитка над челото им, който носеха на една страна. Това всъщност представляваше племенният им отличителен знак. Никой не знаеше дали уики беше името на племето или на вида им; и дали в племето всички са братя, или просто носят едно и също име. Знаеше се само, че така им викат и че се отнасят с пълно безразличие към останалите, докато един към друг винаги се държаха мило, дори нежно. Но и те като Барада злорадо ликуваха над пленниците.

Ландо, разбира се, стоеше мълчалив и готов да действа при всяка появила се възможност. Това му напомни за Песменбен IV, където бяха покрили дюните с литиев карбонат, за да принудят императорския губернатор да им даде планетата под наем.

Хан беше наострил уши, тъй като продължаваше да не вижда. Не спираше да говори, преструваше се, че от нищо не му пука. Направо се заяждаше със стражите, за да приспи бдителността им и когато моментът за действие наистина дойде, да ги свари неподготвени. Освен това говореше, разбира се, и за да се наслаждава на собствения си глас.

— Като че ли зрението ми се подобрява — обади се той, примижа и зарея поглед над пясъчните дюни. — Вместо голямо черно петно, сега виждам голямо бяло петно.

— Уверявам те, че нищо не си изпуснал — усмихна се Люк. — Израснал съм по тези места.

И наистина, Люк си спомни своето детство на Татуин. Живееше във фермата на чичо си и заедно с връстниците си, синове на другите заселници, бяха форсирали двигателите на детските си спидери, за да си играят на стражари и апаши. Нищо друго не можеше да се прави на тази планета, освен да обикаляш еднообразните й дюни и да внимаваш да не те спипат вечно сърдитите тускенски нашественици, които охраняваха пясъка, като че ли бе златен прах. Люк добре познаваше това място.

Точно тук беше срещнал Оби-Уан Кеноби — стария Бен Кеноби, отшелника, прекарал живота си в пустошта незнайно откога. Човекът, който пръв му разкри джедайските тайни.

Сега Люк си спомни за него с много любов и много тъга, защото повече от всеки друг Бен беше причината за всичко, което Люк беше научил и изгубил, или по-точно за всичко, което бе научил, че е изгубил през тези години.

Бен беше завел Люк в Мос Айсли — пиратския град в западната част на Татуин, в бара, където за пръв път видяха Хан Соло и Чубака Уоки. Заведе го там, след като императорските щурмоваци бяха убили чичо Оуен и леля Беру и бяха обискирали къщата им. Търсеха избягалите дроиди Арту и Трипио.

Така започна всичко за Люк, именно на Татуин. Знаеше това място като сън, който често се явява. Тогава се беше заклел никога повече да не се връща.

— Израсъл съм тук — рече той шепнешком.

— Има шанс и да умреш тук — отвърна му Соло.

— Не точно такива ми бяха намеренията — каза Люк и тръсна глава, като че ли да се отърси от обзелото го мечтание.

— Каквито и да са били намеренията ти, засега те хич не ми харесват.

— Слушай, трябва да знаеш, че охраната на Джаба е желязна. Тук съм, за да те измъкна, но ти не бива да се отделяш нито за миг от Чуи и Ландо. За останалото грижата имаме ние.

— Вече не издържам. — Соло не можеше да се избави от мисълта, че изходът от това голямо бягство зависи изцяло от Люк, който си бе въобразил, че е рицар джедай. Това бе доста съмнително, още повече че доколкото знаеше, джедаите са отдавна отмряло братство, известно с това, че умеело да използва Силата — пак нещо, в което Соло много-много не вярваше. Повече вярваше на бързите кораби и мощните бластери и точно те му бяха нужни сега.

Джаба седеше в главната каюта на платнохода, наобиколен от цялата си свита. Гощавката от двореца просто се бе преместила върху по-неустойчива почва и гуляйджиите се клатушкаха по-осезателно, допълнително възбудени в очакване на линча. Жаждата им за кръв и мъст бе изострена до крайност.

В това време Трипио съвсем се беше оплел. Трябваше да превежда спор между Ефант Мон и Рий-Ис относно войната на кварковите частици — нещо, което малко го затрудняваше. Ефант Мон, тромав двуног пахидермоид с грозна зурла и бивни, се мъчеше да отстоява едно (според Трипио и неговия начин на мислене) крайно незащитимо становище. На рамото му бе кацнала Лакомата троха — откаченото дребно маймуноподобно влечуго, което имаше налудничавия навик да повтаря дума по дума всичко, което кажеше Ефант, в резултат на което аргументите му добиваха по-голяма тежест.

Ефант завърши речта си с едно крайно заядливо изявление:

— Уоси джауамба буг!

— Уоси джауамба буг! — повтори Лакомата и кимна с глава.

Трипио не искаше да преведе това на Рий-Ис — триоката козя мутра, която и без това беше пияна като свиня, — но в крайна сметка го направи.

Трите очи се разшириха гневно.

— Вакауа! Бакауа! — изрева триоката и без много да се церемони, фрасна Ефант Мон по зурлата с такава сила, че той се просна на земята.

Си-Трипио реши, че този отговор няма нужда от превод, и се шмугна някъде по-назад, но се блъсна в малък дроид, който сервираше питиета. Алкохолът се разля по целия под.

Късичкият малък дроид нададе нескончаем вой от гневни бибикания, дюдюкания и подсвирквания, които само Трипио можеше да разбере. Той сведе поглед към него, отдъхна си и рече:

— Арту! Какво правиш тук?

— Доо уииипчррбедзхнг.

— Добре де, виждам, че сервираш питиета. Но тук е опасно място. Канят се да екзекутират господаря Люк, а ако не внимаваме, и нас заедно с него!

Арту изсвири — доста безгрижно, според Трипио.

— Защо нямам твоята увереност? — отвърна му мрачно той.

Като видя как Ефант Мон се просна на земята, Джаба избухна в гръмогласен смях. Всякакви тупаници му доставяха удоволствие, но най-много обичаше да види силните смазани и гордите унижени.

Сви подпухналите си пръсти и придърпа веригата, която се увиваше около шията на принцеса Лея. Колкото повече му се противопоставяше някой, толкова повече се лигавеше. Успя все пак да приближи дърпащата се оскъдно облечена принцеса.

— Скъпа, не се отдалечавай много! Още малко и ще ме обикнеш, ще видиш! — Придърпа я съвсем близо и я насили да пие от чашата му.

Лея отвори уста и изключи ума си. Беше отвратена, но познаваше и по-лоши неща.

От по-лошите неща най-добре си спомняше онази нощ, когато Дарт Вейдър я бе измъчвал. За малко да се предаде, за малко духът й да се прекърши. Господаря на мрака така и не разбра, че още съвсем малко и щеше да измъкне интересуващата го информация — местоположението на базата на бунтовниците. Плени я секунди след като бе успяла да изпрати Арту и Трипио да извикат помощ. Плени я, заведе я на Звездата на смъртта, инжектира я с химикали, от които силата на ума отслабва… и започна да я измъчва.

Първо тялото й — с изключително ефикасни болкопричиняващи дроиди. Игли, преси, огнени ножове и електрошумове. Беше издържала на тези болки, както сега издържаше похотливите ласки на Джаба — с помощта на вродената си вътрешна сила.

Щом Джаба отклони вниманието си от нея, тя се отдръпна на няколко стъпки и се опита да надникне през жалузите на неостъкления люк. През прашната слънчева светлина зърна скифа, на който се намираха нейните спасители.

В този миг скифът спря.

Целият конвой се закова намясто пред огромна пясъчна яма. Платноходът и ескортният скиф минаха от едната страна на гигантската падина. А скифът с пленниците се олюля току над нея.

В дъното на дълбокия пясъчен конус зееше отвратителна розова дупка, покрита със слуз и намачкана ципа. Имаше диаметър осем фута, а по периферията й се нижеха три реда обърнати навътре, остри като игли зъби. По слузестите стени на отвора бе полепнал пясък, от време на време парчета от него се срутваха в черната пропаст в центъра.

Това беше устата на Сарлак.

От едната страна на пленническия скиф се подаваше железен мостик. Двама стражи развързаха ръцете на Люк и грубо го изтласкаха напред върху мостика, чийто край стърчеше точно над зейналия пясъчен отвор. Вече подушил очакващата го порция месо, отворът започна да пулсира в ритъма на раздвижената му перисталтика и засилено слюнкоотделяне.

Джаба и компанията му се преместиха на палубата, откъдето можеха да наблюдават изяждането.

Люк разтри китки, за да раздвижи кръвообращението си. Нажеженият въздух, който потрепваше над пустинята, стопли душата му — в края на краищата това бе неговият роден край. Беше израсъл на това парче земя, наречено Банта. Зърна Лея, опряна върху перилата на огромния платноход, и й намигна. Тя също му намигна.

Джаба направи знак на Трипио да се приближи и изкомандва нещо златния дроид. Трипио пристъпи напред. Джаба вдигна ръка и цялата шарена сбирщина от интергалактически разбойници се умълча. Гласът на Трипио проехтя, усилен от допълнителни високоговорители.

— Негово превъзходителство се надява, че ще умрете с достойнство — започна Трипио. Думите му не прозвучаха много убедително. Очевидно някой беше сменил правилната програма. Все пак той беше само един дроид със строго ограничени функции. Само превод, моля, и никаква свободна воля. Той поклати глава и продължи:

— Но ако все пак някой от вас пожелае да помоли великия Джаба за пощада, той ще благоволи да го изслуша.

Хан пристъпи напред, за да каже на ояденото слузесто буре какво мисли за него, в случай че всичко друго се провали.

— Кажете, моля ви, на онзи червясал олигавен кирливец…

За съжаление Хан се бе обърнал с лице към пустинята и с гръб към платнохода. Чуи протегна ръка и го завъртя към червясалия олигавен кирливец, на когото искаше да говори.

Хан кимна и продължи без смущение:

— … на онзи червясал олигавен кирливец, че никой от нас няма да му достави това удоволствие.

Чуи изрева в знак на съгласие.

Обади се и Люк:

— Джаба, това е последният ти шанс — извика. — Освободи ни или умри! — Той стрелна с поглед Ландо, който незабелязано се прокрадна към задната част на скифа.

Сега е моментът, каза си Ландо, трябва да изхвърлят стражите зад борда и да се измъкнат под носа на всички останали.

Чудовищата от платнохода избухнаха в гръмогласен смях. В настъпилата суматоха Арту тихомълком се изтърколи на горната палуба. Джаба вдигна ръка и уродливите му придворни млъкнаха.

— Сигурно си прав, джедайски приятелю — усмихна се той и обърна палеца си надолу. — Хвърлете го!

Хората му отново се оживиха, когато едно от уикитата подкара Люк към края на мостика. Люк вдигна поглед към Арту, който се беше надвесил над парапета от горната палуба на платнохода, и весело помаха на малкия дроид. При този предварително уговорен знак в кубестата глава на Арту се отвори процеп, а оттам като от метателна машина се самоизстреля оръжие и описа висока дъга в небето точно над пустинята.

Люк скочи от подвижния мостик. Кръвожадната тълпа отново изрева. За по-малко от секунда, докато падаше свободно, Люк се превъртя във въздуха и успя да се хване за края на мостика. Тънкият метал се огъна до счупване под тежестта му, след което го катапултира нагоре. Във въздуха Люк направи още едно салто и се приземи по средата на мостика — зад гърба на зяпналите от учудване стражи. Небрежно изпъна едната си ръка с дланта нагоре и улови лазерния меч, който Арту му бе изстрелял.

С джедайска скорост Люк запали меча си и се втурна към войника, който охраняваше мостика. Катурна го зад борда, право в потрепващата от лакомия уста на Сарлак.

Останалите стражи се скупчиха около Люк, но с лазерния меч той успя да си пробие път напред.

Това беше собственият му лазерен меч, а не онзи на баща му. Бащиния той бе изгубил в дуела си с Дарт Вейдър, в който бе изгубил и ръката си. Дарт Вейдър, който бе казал на Люк, че е негов баща.

Люк сам бе направил този меч за себе си — там, в изоставената колиба на Оби-Уан Кеноби от другата страна на Татуин — направи го със сечивата на стария майстор, изработи го с любов, умение и стръв. Сега го размахваше така, като че ли е споен за ръката му; като че ли бе продължение на собствената му длан. Този лазерен меч беше наистина и само негов.

Бляскавото му острие разбиваше яростните нападатели така, както светлината стопява сенките.

Ландо се хвърли срещу кормчията на скифа, искаше да овладее руля. Кормчията извади лазерния си пистолет и стреля, но улучи контролното табло за управление и скифът се килна на една страна. Още един от стражите се изтърколи в ямата Каркун, събаряйки по пътя си всички останали на палубата. Люк се изправи и хукна към кормчията с вдигнат във въздуха меч. Само при вида му кормчията се спъна и полетя извън борда, надавайки неистов писък. Приземи се върху мекия пясъчен скат на ямата, откъдето неудържимо се плъзна надолу към зловещата зъбата дупка. Отчаяно задрапа нагоре по дюната със сетни сили, като продължаваше да пищи. От устата на Сарлак обаче изневиделица се стрелна мускулесто пипало, пропълзя по спечения от зноя пясък, изпускайки слузеста следа подире си, уви се здраво около глезена на кормчията, придърпа го и клетото същество тупна в ямата. След малко се чу шумно примляскване.

Всичко това се случи за секунди. Щом видя какво става, Джаба страшно се разгневи и яростно закомандва наляво-надясно. Настъпи обща суматоха, всичките му придворни уроди се изпокриха кой където свърне. И в тази неочаквана безредица Лея реши да действа.

Скочи върху трона на Джаба, хвана веригата, с която бе завързана, и я метна около дебелия му врат. След това мина отзад и задърпа веригата с все сила. Малките метални брънки потънаха в отпуснатите гънки на хатянския врат, стегнаха го като в гарота.

Със сила, надвишаваща видимите й способности, Лея продължаваше да дърпа. Огромното туловище се олюля и рязкото движение за малко да пречупи пръстите й, да изтръгне ръцете от ставите й. Веднъж разлюляно, тромавото разплуто тяло не можеше да се уравновеси. Затова пък само масата му стигаше да прекърши всякакво физическо съпротивление.

Но силата на Лея не беше само физическа. Тя затвори очи, изключи болката в ръцете си, съсредоточи цялата си жизнена енергия — и всичко друго, което можеше да привлече и добави към нея — в един-единствен акт: да задуши отвратителното чудовище.

Цялата в пот, тя дърпаше и си представяше как милиметър по милиметър веригата се впива все по-дълбоко в гръкляна на Джаба. Той бясно се мяташе, злополучно измамен от най-неочаквания си враг.

С последен напън Джаба напрегна всичките си мускули и се хвърли напред с надеждата да се отскубне. Веригата обаче се стегна още повече и тесните му като на влечуго очи се изцъклиха, а олигавеният му език безпомощно увисна навън. Дебелата му опашка се сгърчи в спазми и накрая туловището притихна безжизнено.

Лея се зае със завързаната около врата й верига. Навън битката вече бушуваше с пълна сила.

Боба Фет използва ракетната си раница, за да се прехвърли от платнохода на скифа, а в това време Люк освободи Хан и Чуи от веригите им. Боба извади лазерното си оръжие и се прицели в Люк, но преди да успее да стреля, младият джедай се извъртя, лазерният му меч изсвистя във въздуха, описа дъга и разсече на две оръжието в ръцете на ловеца на плячка.

От горната палуба на платнохода проехтяха оръдейни изстрели, уцелиха скифа странично и той се килна на четирийсет градуса. При това силно заклащане Ландо полетя извън палубата, но в последния миг успя да се хване за една пропукана подпора и беззащитно увисна над самия Сарлак. Това съвсем не влизаше в предварителния му план за действие и за кой ли път той се закле пред себе си никога да не участва в чужди заговори. Обичаше сам да си изпипва акциите от начало до край.

Още едно директно попадение от оръдието на платнохода разтърси скифа и за малко да изхвърли Хан и Чуи извън борда. Уокито беше ранено и зави от болка. Люк погледна през рамо към косматия си приятел; Боба Фет веднага се възползва от това разсейване и изстреля едно метално въже от ръкава на защитната си броня.

Въжето се нави няколко пъти около Люк и пристегна ръцете към тялото му така, че дланта, в която стискаше меча, остана свободна само от китката надолу. Люк успя да извие китката си, насочвайки лазерния меч право нагоре, после го извъртя към Боба. Лазерният меч докосна металното ласо и с лекота го преряза. Люк се отърси от омотаното около себе си въже. В същото време трети пореден залп разтърси скифа и запрати Боба върху палубата с такава сила, че от удара той загуби съзнание. От експлозията обаче се откърти и подпората, на която със сетни сили се крепеше Ландо, и той полетя в ямата на Сарлак.

Люк също загуби равновесие, но не пострада. Ландо тупна върху пясъчния скат, извика за помощ и на четири крака задрапа нагоре по стръмнината. Ронливият пясък обаче се засвлича под краката му и вместо нагоре, той се хлъзна още по-надолу. Ландо затвори очи с надеждата да измисли нещичко, с което поне да разстрои храносмилането на Сарлак най-малко за идните хиляда години. Обзаложи се наум, че ще надживее всеки друг в търбуха на пясъчната паст.

— Не мърдай! — извика му Люк, но вниманието му беше привлечено от пристигащия втори скиф, пълен с вече стрелящи войници.

Помогна му едно просто джедайско правило, с което успя да изненада войниците от втория скиф: когато врагът е по-многочислен — нападай! Това парализира силата му. Люк скочи право в центъра на скифа, размаха блестящия си меч и започна да сече наляво и надясно.

В другата лодка Чуи се опитваше да се доразвърже от веригите, а Хан слепешката се мъчеше да се изправи на крака. Чуи изрева, за да насочи вниманието му към един изоставен харпун, който лежеше недалеч от него.

Ландо се подхлъзна на милиметър от наслюнчените челюсти и изпищя неистово. Беше роден комарджия и обичаше риска, но не чак дотам.

— Ландо, не мърдай! — извика му Хан. — Идвам! — След това се обърна към Чуи. — Къде е харпунът? — И трескаво заопипва палубата. Чуи зарева напътствията си и Хан напипа харпуна.

Макар и все още замаян от удара, Боба Фет успя да се изправи. Погледна към отсрещния скиф, където Люк бе влязъл в неравен бой с шестима от стражите. Боба се подпря на перилата с една ръка, а с другата се прицели в Люк.

Чуи излая към Хан.

— Накъде? — извика Соло. Чуи пак излая.

Слепият космически пират насочи харпуна си срещу Боба. Съвсем инстинктивно Боба блокира удара с бронираната си ръка и отново се прицели в Люк.

— Не ми се пречкай, нещастни слепецо! — изруга той към Соло.

Чуи зарева необуздано. Хан на секундата се обърна с вдигнат във въздуха харпун, този път в противоположната посока, и безпогрешно го заби точно в ракетната раница на Боба.

От удара раницата се възпламени. Боба литна във въздуха като изстреляна ракета, удари се в отсрещния скиф, рикошира и падна право в ямата. Здраво бронираното му тяло се затъркаля надолу, подмина Ландо и тупна в устата на Сарлак.

Чуи възтържествува с гръмогласен рев, чийто смисъл беше ясен за Соло.

— Наистина ли? — усмихна се той. — Защо не мога да видя тази гледка…

Нов оръдеен залп откъм платнохода разлюля скифа и помете всичко, включително и Хан, извън борда. В последния миг той все пак успя да заклещи крака си между перилата и увисна над Сарлак, като се крепеше на косъм. Раненият Уоки се беше вкопчил здраво в кърмата.

На втория скиф Люк бе ликвидирал враговете си, огледа се, прецени ситуацията за секунда, прескочи пясъчната пропаст и се приземи върху страничния метален корпус на огромния платноход. Бавно се закатери към горната палуба, където се намираше оръдието.

На долната палуба Лея продължаваше да се бори с веригата, която я привързваше към мъртвия гангстер. От време на време приклякаше зад масивното му туловище, за да се скрие от притичващите наоколо стражи. Зърна един изпуснат лазерен пистолет и се пресегна да го вземе, но не успя. За нейн късмет обаче неизвестно откъде се появи Арту, който се беше изгубил в суматохата и бе поел в съвсем погрешна посока. Щом я видя, веднага й се притече на помощ. Пъргаво се приближи, забибика оживено, измъкна от вътрешността си специален инструмент и преряза веригата.

— Благодаря ти, Арту! Съвсем навреме. А сега да се махаме оттук!

Спуснаха се към вратата, но не щеш ли, зърнаха Трипио, който лежеше на пода и пищеше — едно гигантско тромаво същество, цялото на грудки, го бе възседнало. Казваше се Хърми Одъл. А чудовищното маймуноподобно влечуго Лакомата троха беше приклекнало до главата му и апетитно чоплеше дясното око на златния дроид.

— Не, не! Не очите ми! — крещеше Трипио.

Арту изпрати една мълния в гърба на Хърми Одъл, той нададе вопъл и изхвърча през прозореца. Друга подобна светкавица залепи Лакомата на тавана, откъдето не можеше да помръдне. Трипио побърза да се изправи, но едното му око висеше навън, като едва се крепеше на сноп жици; двамата с Арту се втурнаха след Лея, за да се измъкнат през задния вход.

Нов оръдеен залп от платнохода почти разби отсрещния скиф, в който не беше останал почти никой освен Чубака. Държеше се с ранената си ръка, а с другата отчаяно се мъчеше да хване глезена на увисналия с главата надолу Соло, който пък слепешката се пресягаше към обезумелия Калрисиян. Ландо бе успял да спре плъзгането си само защото лежеше съвсем неподвижно, със затаен дъх. А сега, при всеки опит да улови протегнатата ръка на Соло, рохкавият пясък поддаваше и милиметър по милиметър го приближаваше към ръба на ненаситната яма. Молеше се Соло да е забравил онзи тъп номер, който му беше свил навремето в Беспин.

Чуи пак излая, за да насочи Хан в правилната посока.

— Да, да, знам. Вече виждам по-добре — сигурно е от нахлулата в главата ми кръв.

— Браво! — извика Ландо. — Ако можеш сега и да се удължиш с още няколко инча, цена няма да имаш.

Артилеристите от платнохода се бяха строили на палубата в плътна верига, готови да нанесат последния смъртоносен удар, когато Люк изскочи пред тях и започна да се смее като пиратски вожд. Запали лазерния си меч, преди някой от тях да успее да мръдне, а след миг те вече бяха пушещи трупове.

Отряд стрелящи войници внезапно се появи на горната палуба. Един от изстрелите изби лазерния меч от ръката на Люк. Когато изтича да го вземе, вече беше обграден от всички страни. Двама от стражите отново застанаха до оръдието на палубата. Люк погледна ръката си. Механизмът му беше оголен — сложна стоманено-жична конструкция на мястото на истинската му ръка, която Вейдър бе отсякъл при последния им двубой.

Опипа го — все още работи.

Артилеристите от палубата подновиха стрелбата си по скифа. Ударната вълна от залпа така разклати малкия плавателен съд, че Чуи изпусна парапета, за който се държеше. Но при накланянето на скифа Хан успя да хване китката на Ландо.

— Дърпай! — извика Соло към Уокито.

— Спасен съм! — изкрещя Калрисиян и ужасен погледна надолу в мига, в който едно от пипалата на Сарлак лениво се уви около глезена му. Ето, това се казва лош късмет, пък и правилата на тази игра като че ли се менят на всеки пет минути. Пипалата! Кой да се сети за тях? Дълги, помисли си той, изпаднал в мрачен фатализъм, дълги и лепкави.

Артилеристите се строиха за последен унищожителен залп, но този път до стрелба не се стигна. Лея беше превзела второто оръдие на борда, което се намираше в противоположния край на платнохода. С първия залп тя вдигна във въздуха целия такелаж, който се издигаше между двете оръдия на палубата, а с втория — първото оръдие на борда.

Експлозиите така разлюляха огромния платноход, че петимата стражи, които бяха обградили Люк, загубиха равновесие. Той използва моментното им разсейване, протегна ръка напред и отхвръкналият на десетина фута лазерен меч се вдигна като по чудо от палубата и се върна в дланта му. В мига, когато двама от стражите се прицелиха в него, той скочи високо и те се застреляха един друг. Докато беше във въздуха, включи лазерния си меч и се приземи, размахвайки го. Смъртно рани останалите.

После извика към Лея:

— Насочи оръдието надолу!

Тя наклони цевта на второто палубно оръдие и кимна на Трипио, който се бе подпрял на парапета.

До него Арту забибика възбудено.

— Не мога, Арту! — изплака Трипио. — Много е далече. Не мога да скоча… ааа!

Арту бутна златния дроид извън борда, а после сам се хвърли презглава след него. И двамата се приземиха безболезнено върху мекия пясък.

В същото време решителната битка между Сарлак и Соло продължаваше. Една война на дърпане, в която залогът бе барон Калрисиян. Чубака се беше заклещил между перилата на скифа и здраво стискаше глезена на Хан, а със свободната си ръка успя да измъкне един лазерен пистолет изпод пръснатите по палубата отломъци. Насочи пистолета към Ландо, но после го отмести от целта и сърдито излая.

— Той е прав! — извика Ландо. — Много е далече!

Соло погледна нагоре.

— Чуи, дай на мене!

Чубака му подаде оръжието. Той го пое с една ръка, като с другата продължаваше да държи Ландо.

— Ей, приятел, какво правиш? — уплаши се Ландо. — Нали не виждаш.

— По-добре съм, имай ми доверие — успокои го Соло.

— Сякаш имам друг избор. Ей, цели се по-високо, чуваш ли! — И той наведе главата си напред.

Хан примижа… натисна спусъка… и се поздрави за точното си попадение. Подобното на червей пипало отслаби хватката си и се плъзна надолу в собствената си уста.

За сетен път Чубака напрегна мускули и издърпа върху палубата първо Соло, после и Ландо.

В този миг Люк грабна Лея с лявата си ръка, а с дясната се улови за едно въже от такелажа, което висеше от пропуканата мачта. Докато се отблъскваше, ритна с крак спусъка на второто палубно оръдие и скочи във въздуха в мига, в който оръдието гръмна.

Двамата се залюляха на въжето и се спуснаха върху празния, лениво поклащащ се ескортен скиф. Люк веднага го подкара към полегналия на една страна скиф с пленниците и помогна на Чубака, Хан и Ландо да се прехвърлят при тях.

Отзад все още се чуваха експлозиите от платнохода на Джаба. Половината му корпус вече гореше.

Люк внимателно прекара скифа край платнохода. От пясъка видя да стърчат златните крака на Си-Трипио. Недалеч от тях, зад една дюна, се подаваше и перископът на Арту-Диту. Скифът спря точно над тях и от щурвала се спусна огромен електромагнит. Двата дроида изхвърчаха от пясъка и с остър метален звън се залепиха за магнита.

— О! — изпъшка Трипио.

— Бии дуее т! — съгласи се Арту.

След няколко минути всички бяха отново заедно, малко или много невредими; за първи път се погледнаха един друг в очите и си смигнаха, защото наистина бяха отново заедно и наистина бяха малко или много невредими. Запрегръщаха се, смееха се и плачеха, други просто си бибикаха. Някой неволно стисна ранената ръка на Чубака и той изрева зверски; после всички се втурнаха да проверяват скифа, уредите му и наличните провизии. Най-накрая отплаваха.

Големият платноход продължаваше да гори, докато малкият скиф безпрепятствено прекоси пустинята и изчезна сред ослепителната светлина и унищожителната следобедна жега, идваща от двете слънца на Татуин.

3

Пясъчната буря затрудняваше всичко — зрението, дишането, мисленето и движението. Самият й рев звучеше подвеждащо, сякаш идваше едновременно от всички страни, сякаш Вселената се състоеше само от шум, а това бе окото на нейния хаос.

Седмината герои напредваха бавно срещу разбушувалата се виелица; държаха се един за друг, за да не се изгубят. Най-отпред вървеше Арту, като следваше насочващия го сигнал, защото само неговият звук оставаше незаглушен от вятъра. Подире му вървеше Трипио, след това Лея, която водеше за ръка Хан, и най-накрая — Люк и Ландо, които подкрепяха ранения Уоки.

Арту избибика пискливо и всички вдигнаха очи нагоре: през мъглявината на тайфуна прозираха тъмни тела с неясни очертания.

— Божичко! — извика Хан на висок глас. — Виждам само пясък, разпилян от вихрушката пясък.

— И ние не виждаме нещо повече — успокои го Лея.

— Значи съм си възвърнал зрението.

След още няколко стъпки тъмните силуети станаха по-тъмни и от мрака ненадейно изплува „Вечния сокол“, придружен от X-образния изтребител на Люк и от още един двуместен Y-образен изтребител. Щом групата се сгуши под сянката на „Сокола“, вятърът като че ли поутихна. Трипио натисна едно копче и подвижната стълба се спусна с тихо жужене.

Соло се обърна към Скайуокър:

— „Сокола“ е твой, хлапе, днес ти беше страшен.

Люк сви рамене.

— Имаше кой да ми помага — отвърна и се упъти към собствения си изтребител.

Хан го спря.

— Благодаря ти, че дойде, Люк — каза му той със спокоен и сериозен тон.

Люк изглеждаше малко притеснен. Не знаеше какво да каже на стария пират, беше свикнал единствено с остроумните му заяждания.

— Няма защо — най-накрая му отвърна той.

— Има защо. Знаеш, че карбонитната камера си беше жива смърт. Не си мисли, че там си като заспал. Не, едно огромно мъртвило, което възприемаш в пълно съзнание.

Едно мъртвило, от което Люк и останалите го бяха спасили, бяха рискували живота си заради него само защото им беше приятел. Това беше нещо съвсем ново за самонадеяния Соло, едновременно страшно и чудесно. Този развой на събитията криеше опасност. Караше го да се чувства някак си още по-сляп отпреди, но и по-зрящ. Беше объркан. Навремето си живееше сам-самичък, единак, а сега бе станал част от нещо.

Тази мисъл го накара да се чувства длъжник — усещане, което винаги бе ненавиждал; само дето сегашният му дълг бе някак особен и повече приличаше на привързаност, на братска привързаност. Странно, но от тази привързаност като че ли ставаше по-свободен.

Вече не беше толкова самотен.

Толкова самотен.

Люк забеляза промяната у Хан. Но в този миг на нежност не искаше да безпокои замисления си приятел. Затова само кимна.

Чуи изрева с много любов към младия джедайски воин и разроши косата му, за да покаже, че много се гордее с него. Лея сърдечно го прегърна.

Те всички много обичаха Соло, но да показваш любовта си към Люк беше някак си по-лесно.

— Ще се видим в базата — извика им Люк и тръгна към изтребителя си.

— Защо не зарежеш тази стара щайга и не дойдеш с нас? — подразни го Соло.

— Първо трябва да изпълня едно обещание… към стар мой приятел. — Много стар приятел, усмихна се той на себе си.

— Добре, но не се бави — подкани го Лея. — Знаеш, че нямаме време за губене. — Стори й се, че долови нещо в лицето на Люк, което обаче не можеше да определи или назове; но това нещо едновременно я плашеше и сближаваше с него. — Върни се по-скоро! — извика му тя още веднъж.

— Разбира се — обеща той. — Хайде, Арту, качвай се!

Арту се затъркаля към изтребителя, като пътьом избибика на Трипио за сбогом.

— Довиждане, Арту — нежно му отвърна Трипио. — Създателят да те поживи! Ще се грижите за него, нали, господарю Люк?

Но Люк и малкият дроид не го чуха. Вече се бяха отдалечили.

Другите останаха неподвижни за миг, сякаш се опитваха да видят бъдещето си през замрежващата погледите им пясъчна вихрушка.

Дрезгавият глас на Ландо ги извади от вцепенението:

— Хайде, по-бързо да се омитаме оттук!

Искаше да се махне час по-скоро от това място, където късметът му бе изневерил; надяваше се следващия път да хвърли по-добри зарове, а ако не стане, пак ще изхитрува нещо.

Соло го плясна по гърба.

— Ландо, май че и на теб има за какво да благодаря.

— Абе реших, че ако те оставя в онзи замразител, това може да ми донесе нещастие и затова побързах да си оправим сметките.

— С което иска да ти каже „добре дошъл“ — усмихна му се Лея. — Всички ти казваме „добре дошъл“! — И в потвърждение на това тя го целуна по бузата.

Отправиха се към „Вечния сокол“. Преди да се изкачи по стълбата, Соло се спря и приятелски потупа кораба си.

— Добре изглеждаш, момчето ми. Мислех, че повече няма да се видим.

Влезе вътре и затвори люка след себе си.

Същото направи и Люк в своя изтребител. Намести се в пилотската кабина, сложи си предпазния колан, запали двигателите и шумът от равномерния им рев го успокои. Загледа се в пострадалата си ръка: жици се преплитаха над кости от алуминий като в сложна загадка. Не знаеше как да ги свърже, не знаеше отговора на загадката. Надяна черна ръкавица върху оголената инфраструктура, включи двигателя на X-образния си изтребител и за втори път в живота си напусна родната планета и пое към звездите.

Звездният суперразрушител стоеше неподвижно в пространството над недовършената бойна станция, наречена Звездата на смъртта, и нейния зеленикав съсед Ендор. Разрушителят представляваше огромен кораб, ескортиран от множество по-малки и разнообразни по вид бойни кораби, които кръжаха или се стрелкаха около кораба-майка подобно на деца с различен темперамент и на различна възраст: кръстосвачи със среден обсег на действие, товарни кораби и изтребители.

Главният хангар на Разрушителя се отвори към потъналия в глуха тишина Космос. Появи се една от совалките на Императора и пое курс към Звездата на смъртта. Придружаваха я четири ескадрили от изтребители.

Дарт Вейдър наблюдаваше полета им върху екран в контролната зала на Звездата на смъртта. Миг преди да влетят в търбуха на бойната станция, той напусна залата, последван от главнокомандващия Джерджерод и фаланга имперски щурмоваци, и се запъти към хангара. Трябваше да посрещне господаря си.

Пулсът и дишането на Вейдър се регулираха механично, затова и не можеха да се ускорят; но нещо в гърдите му се наелектризираше при всяка среща с Императора; не знаеше защо става така. В компанията на Императора сърцето му винаги се изпълваше със задоволство, властолюбие, с черна демонична енергия, с тъмни желания, необуздани страсти и тревожно смирение. С такива чувства и с други — още по-необясними.

При влизането му в хангара имперските войници до един щракнаха с пети и се изпънаха като струна. Совалката спря на определеното й място. Подвижната стълба, прилична на драконова челюст, се спусна и императорската стража слезе първа — всички загърнати с червени наметала, като алените пламъци, които лумват из устата на разярен дракон. Строиха се от двете страни на стълбата — зорко бдящи, готови да сеят смърт редици. Тишина изпълни хангара. На върха на стълбата се появи Императора.

Заслиза бавно. Беше дребен човек, сгърчен от старост и злост. Подпираше прегърбеното си тяло на чепат бастун и носеше дълго до земята наметало с качулка — подобно на джедайските наметала, само че черно. Закачуленото му лице бе толкова слабо, че по-скоро приличаше на покрит с кожа череп; проницателните му жълти очи като че прогаряха всичко, което се случеше да погледнат.

Когато Императора слезе от стълбата, главнокомандващият Джерджерод, генералите му и Господарят Вейдър паднаха на колене пред него. Върховният повелител на мрака кимна на Вейдър и тръгна между шпалира от войници.

— Изправи се, приятелю! Да вървим заедно!

Вейдър се изправи и тръгна редом със своя повелител. Едновременно обзети от страх и преклонение, след тях поеха и придворните на Императора, императорската стража, Джерджерод и елитната стража на Звездата на смъртта.

До своя Император Вейдър се чувстваше уверен. Въпреки че пустотата в гърдите му никога не го напускаше, под студения взор на Императора тя се превръщаше в необятна и всесилна пустота, която можеше да обгърне цялата Вселена. И един ден, когато Императора умре, това ще стане.

Защото това бе сетното желание на Вейдър. След като бе усвоил всичко, което можеше да се научи за тъмната страна на Силата от този зъл гений, той мечтаеше да му отнеме властта и да я запази за себе си; да убие Императора, да погълне неговия мрак и да господства над Вселената. Да господства заедно със сина си.

Това пък бе другото му желание — да си върне момчето и да покаже на Люк величието на тази мрачна сила: защо е толкова могъща и защо той бе избрал да поеме по нейния път. И Люк щеше да дойде при него — в това той не се съмняваше. Семето бе вече посято. Баща и син ще властват заедно.

Още малко и желанието му щеше да се превърне в действителност; вече можеше да го почувства, толкова близо беше то. Всяко събитие си идваше на мястото, което той му бе определил, изкусно побутвайки нещата с помощта на тъмната сила и на вроденото си джедайско умение.

— Звездата на смъртта ще бъде завършена в срок, повелителю — гърлено изхриптя Вейдър.

— Знам, знам — отвърна Императора. — Добре се справяш, Вейдър. А сега, доколкото усещам, искаш да продължиш издирването на младия Скайуокър, нали?

Вейдър се усмихна под бронираната си маска. Императора винаги разбираше какво измъчва сърцето му, дори и без да е запознат с подробностите.

— Да, повелителю.

— Имай търпение, приятелю — предупреди го върховният владетел. — Винаги ти е било трудно да бъдеш търпелив. След време той ще те потърси… и когато го направи, ти трябва да го доведеш при мен. Вече е възмъжал. Само двамата заедно ще успеем да го приобщим към тъмната страна на Силата.

— Да, повелителю.

Само заедно биха успели да покварят момчето. Голяма, мрачна слава! Защото много скоро великият Император ще умре и въпреки че галактиката ще се свие от ужас по тази загуба, Вейдър ще остане да управлява с помощта на младия Скайуокър. Както е било замислено, така ще стане.

Императора повдигна глава и се взря във всички възможни страни на бъдещето.

— Всичко върви според моите предвиждания.

И той, подобно на Вейдър, си имаше собствени планове — планове за духовно насилие, за манипулиране на съдби и създания. Подсмихна се мислено, предвкусвайки близката си победа: окончателното привличане на младия Скайуокър.

Люк излезе от X-образния си изтребител, кацнал до самия край на водата, и внимателно си запробива път през блатото. Край него се стелеше непрогледна мъгла. Като изпаренията в джунглата. Необикновено на вид насекомо излетя от едно пълзящо растение, шумно запърха с крила край главата му и изчезна. В шумата под краката му нещо изсъска. Люк се концентрира. Съскането спря. Люк продължи.

Измъчваха го противоречиви чувства към това място. Дагоба. Територия на изпитанията, землище за тренировка на джедаите. Тук той наистина ще се научи да използва Силата, да я пропуска през себе си и да я направлява към желаната цел. Ще научи колко внимателен трябва да бъде, за да съумее да използва Силата правилно. Нейна опора е светлината, но за един джедай тази опора е по-твърда и от глинен под.

Опасни същества го дебнеха от блатото, но за един джедай нито едно не беше зло. Чакаха го всепоглъщащи подвижни пясъци и тресавища с привидно гладка като огледало повърхност; увивни гъсталаци се преплитаха с лепкави пипала. Люк ги разпозна, да, всички те бяха част от живата планета, всяко — частица от Силата, на която и той самият бе една от многобройните пулсиращи страни.

Все пак дебнеха го и създания на мрака — невъобразимо черни, отражения на тъмните кътчета в душата. Беше виждал тези създания именно тук. Беше бягал от тях, беше се борил с тях, дори се бе изправял лице в лице с тях. Беше победил някои от тях.

Но други все още се криеха наоколо. Други създания на мрака.

Изкачи една барикада от чепати, покрити с мъх хлъзгави коренища. От другата страна равна пътечка без никакви препятствия водеше право в неговата посока; но той не тръгна по нея, а свърна в гъстия шубрак.

Високо над главата му черен силует изплющя с криле, после сви встрани. Люк не му обърна внимание. Продължи напред.

Гъсталакът на джунглата се поразреди. Зад следващото блато Люк най-сетне го зърна — малко, странно на вид жилище, чиито прозорчета обливаха влажния тропически лес с топла жълта светлина. Заобиколи тресавището, наведе се и влезе в хижата.

Вътре стоеше Йода и се усмихваше. Малката му ръка стискаше бастун.

— Чакам те, ето какво правя — кимна той.

Направи му знак с ръка и Люк седна в ъгъла. Момчето се изненада, защото не очакваше да види чак толкова крехко създание — ръката на Йода трепереше, гласът му едва се чуваше. Люк не посмя да каже нищо, не искаше да издаде учудването си от състоянието на стария учител.

— Тази физиономия, която правиш — Йода закачливо сбърчи морното си чело. — Толкова зле ли изглеждам в младежките ти очи?

Люк се опита да прикрие печалното си изражение, стана, повъртя се из тясното пространство.

— Не, учителю, разбира се, че не.

— Разбира се, че да! — изхихика дребният учител джедай. — Вече съм болен. Да. Стар и слаб. — И с извит от старост пръст той посочи към младия си ученик. — Навършиш ли деветстотин години, повече не можеш да изглеждаш добре.

Той изкуцука до леглото си, като продължаваше да се подхилква, и тежко-тежко се отпусна върху него.

— Скоро ще дойде и моят покой. Да, ще дойде вечният сън. Заслужил съм го, да, така е.

Люк поклати глава.

— Не бива да умираш, учителю, няма да ти позволя.

— Добре си обучен и Силата е с теб… но не съвсем. Здрачът вече ме покри и скоро нощта ще падне. Такъв е порядъкът на нещата… така повелява Силата.

— Но аз се нуждая от твоята помощ — отвърна му Люк с глас, в който кънтеше настоятелна молба. — Искам да довърша джедайската си подготовка. — Великият учител не биваше да го изоставя точно сега… имаше още толкова много неща, които не разбира. От Йода бе научил много, а все още с нищо не му се бе отплатил. Искаше всичко да сподели с това грохнало същество.

— Нямаш нужда от подготовка, стига ти и тази — увери го Йода. — Вече знаеш какво искаш.

— Това значи ли, че съм джедай? — попита го Люк, въпреки че знаеше, че все още не е, не съвсем. Нещо все още не му достигаше.

Йода смръщи съсухрените си черти.

— Не още. Остава още малко. Вейдър… трябва да се изправиш срещу Вейдър. Тогава, само тогава ще станеш истински джедай. И ще се изправиш, рано или късно.

Люк знаеше, че го чака това изпитание, друго просто не можеше да бъде. Всяко търсене си има своя център и Вейдър винаги и неизбежно е присъствал в самия център на усилията на Люк. Мъчеше го въпрос, който не смееше да изкаже на глас, но след дълго мълчание най-накрая събра кураж и попита стария джедай:

— Учителю Йода… вярно ли е, че Дарт Вейдър е мой баща?

Очите на Йода плувнаха в състрадание. Това момче не бе напълно възмъжало. Тъжна усмивка набръчка лицето му и той като че ли още повече се смали в постелята си.

— Почивка ми е нужна. Почивка. Да.

Люк се загледа в смаляващия се учител, опитваше се да му даде от своята сила чрез любовта и волята си.

— Учителю, аз трябва да зная — прошепна той.

— Да, твой баща е — простичко му отвърна Йода.

Люк затвори очите, устата и сърцето си — не искаше да допусне в себе си истината за това, което чу.

— Той ли ти каза? — попита го Йода.

Люк кимна мълчешком. Искаше да задържи този миг, да го затвори тук, да заключи времето и пространството в тази стаичка, за да не може ужасният факт на безпощадната истина да избяга навън, в необятната Вселена.

Лицето на Йода помръкна.

— Неочаквана за теб и злощастна вест…

— Злощастие ли е това, че научих истината? — В гласа на Люк се прокрадна жлъч, но сам недоумяваше накъде е насочена — срещу Вейдър, срещу Йода, срещу него самия, или срещу цялата Вселена.

Йода се надигна мъчително и изохка, сякаш бе изчерпал и последната си сила.

— Злощастие е това, че избърза да се срещнеш с него… че подготовката ти още не беше приключила… че все още не беше в състояние да понесеш предопределеното ти бреме. Оби-Уан отдавна да ти е казал, но аз не му разреших… сега в себе си носиш голяма слабост. Страхувам се за теб. Страхувам се за теб, момче. — Някакво огромно напрежение като че ли излезе от него и той затвори очи.

— Учителю, съжалявам. — Люк се разтрепери, като видя всесилния джедай така отпаднал.

— Знам, но ти отново трябва да се срещнеш с Вейдър и никакви съжаления няма да ти помогнат. — Той се наведе напред и подкани Люк да се приближи. Люк се примъкна до него. Йода продължи да говори със заглъхващ глас.

— Помни, че джедайската мощ идва от Силата. Когато освободи приятелите си, в сърцето ти гореше отмъщението. Пази се от гнева, страха и враждата. Те са тъмната страна на Силата. Освен това са пъргави и угодни, от тях кръвта кипва и умът избързва. А тръгнеш ли веднъж по тъмната пътека, тя непременно ще превземе съдбата ти.

Йода се отпусна назад и дишането му стихна. Люк чакаше търпеливо, без да помръдва. Страхуваше се да не разсее стареца, да не го разстрои, защото знаеше, че той умее да държи нищото на разстояние.

След няколко минути Йода отвори очи и го погледна, усмихна се със сетни сили — единствено величието на духа му поддържаше живота в това немощно тяло.

— Люк, пази се от Императора. Не подценявай силата му, иначе ще те стигне съдбата на твоя баща. Когато аз си отида… последният джедай ще бъдеш ти. Люк, Силата е на страната на твоето семейство. Предай това… което… си научил. — Взе да се запъва. Притвори очи. — Има… и… друго небе.

Вдиша дълбоко, после издъхна. Духът му литна навън като слънчев вятър и лъхна към други небеса. Тялото му се смали и изчезна.

Люк остана повече от час край малкото празно легло, опитвайки се да проумее дълбочината на тази загуба. Беше неизмерима.

Първо почувства безкрайна скръб. За себе си, за Вселената. Как е възможно такъв като Йода да си отиде завинаги? В сърцето му, там, където носеше Йода, се отвори бездънна черна дупка.

Люк и друг път бе виждал смъртта на стари учители. Беше се чувствал безпомощно и тъжно и това бе неизбежна част от неговото израстване. Това ли значи да пораснеш? Да гледаш как скъпите ти приятели остаряват и умират? От смъртта им да изтръгваш сила и мъдрост?

Обзе го непоносимо отчаяние и в същия миг светлинките в малката хижа угаснаха. Остана така още няколко минути с усещането, че това е краят на всичко, че всички светлини във Вселената са угаснали завинаги. Последният джедай, приседнал край едно тресавище, докато цялата галактика се готви за война.

Обгърна го хлад и го извади от пустошта, в която се бе зареяло съзнанието му. Той потрепери и се огледа наоколо. Мракът беше непрогледен.

Излезе навън и се изправи. Тук, в тресавището, нищо не се бе променило. Изпаренията замръзваха по изкорубените коренища, а после отново започваха да капят обратно в блатото — цикъл, който се повтаряше милиони пъти и винаги ще се повтаря. Може би именно това е неговият урок. И така да е, от това мъката му няма да намалее.

Унил и потиснат, Люк тръгна към мястото, където се намираше корабът. Щом го видя, Арту се втурна към него с развълнувано бибикане; искаше да го поздрави, но Люк беше неутешим и не обърна никакво внимание на малкия верен дроид. Арту изписука набързо своите съболезнования и потъна в почтително мълчание.

Люк седна на един пън, подиря глава с ръце и тихо промълви: „Не мога да го направя. Не мога сам.“

Незнаен глас като че ли изплува от гъстата мъгла.

— Ние с Йода винаги ще бъдем с теб.

Това беше гласът на Бен.

Люк рязко се обърна и видя потрепващия образ на Оби-Уан Кеноби, който стоеше зад него.

— Бен! — прошепна той. Толкова неща искаше да му каже, неща, които се въртяха като вихър в ума му, като безпомощно попаднала във водовъртеж лодка. Но един въпрос се открои над другите.

— Защо, Бен? Защо не ми каза?

Не беше безсмислен въпрос.

— Щях да ти кажа, след като приключиш джедайската си подготовка — отвърна му образът на Бен. — Но ти реши да се втурнеш неподготвен. Предупредих те, че си много нетърпелив. — Гласът му остана непроменен, едновременно гълчалив и обичлив.

— Каза ми, че Дарт Вейдър е предал и убил баща ми. — Жлъчта, която бе почувствал по-рано при Йода, сега се насочи към Бен.

Бен не обърна внимание на тази язвителност, а продължи с поучителен тон.

— Твоят баща, Анакин, беше подмамен от тъмната страна на Силата… Престана да бъде Анакин Скайуокър и се превърна в Дарт Вейдър. Когато това се случи, той предаде всичко онова, в което Анакин Скайуокър вярваше. Добрият човек в твоя баща беше погубен. Ето защо онова, което ти казах, беше самата истина… от определена гледна точка.

— От определена гледна точка! — повтори Люк с предрезгавял от презрение глас. Чувстваше се предаден… от самия живот, ако не от нещо друго, въпреки че клетият Бен беше готов да поеме бремето на този конфликт.

— Люк — продължи Бен с възможно най-благия си тон, — един ден ще разбереш, че много от истините, към които се придържаме, зависят изцяло от гледната ни точка.

Но Люк бе все така неотстъпчив и несговорчив. Като че ли повече му харесваше да черпи сила от гнева, който го гореше. Това бе всичко, което имаше, и не искаше никой да му го открадне, както толкова много други неща от живота му бяха отнети до този момент. Но вече усещаше как и това му се изплъзва, упоритостта му се размекна от искреното съчувствие на Бен.

— Не те виня, че си толкова разгневен — опита се да го приласкае Бен. — Ако съм сбъркал с теб, трябва да знаеш, че не ми е за първи път. Аз бях виновен и за това, което се случи с баща ти…

Люк го погледна с изострен интерес. Никога не беше чувал подобна версия и гневът му бързо се топеше пред завладяващото го любопитство и вълнение; защото знанието е като наркотик — колкото повече имаш, толкова повече искаш от него.

Седеше върху пъна съвсем хипнотизиран, а Арту безмълвно кръстосваше край него, предлагайки единствено утехата на собственото си присъствие.

— Когато за първи път срещнах баща ти — продължи Бен, — той бе вече известен пилот, но това, което ме удиви, бе Силата — Силата, която беше у него. Заех се сам да обуча Анакин в джедайското изкуство. Сгреших обаче, като си въобразих, че мога да бъда не по-лош учител от Йода. Това беше част от глупавата ми гордост. Императорът усети Силата на Анакин и успя да го привлече към тъмната й страна. — Бен спря, замисли се, после вдигна глава и погледна Люк право в очите, като че ли молеше за прошка. — От моята гордост произлязоха ужасни последствия за цялата галактика.

Люк стоеше като омагьосан. Струваше му се ужасно, че високомерието на Оби-Уан е станало причина за падението на родния му баща. Ужасно заради това, в което баща му се бе превърнал без нужда; ужасно, защото Оби-Уан не е бил съвършен в работата си, дори сам не е бил съвършен джедай; ужасно, защото тъмната страна може да се прицелва така безпогрешно и ловко и лесно да превръща доброто в зло. И все пак дълбоко в Дарт Вейдър би трябвало да гори една малка искрица, останала от Анакин Скайуокър.

— В него все още има запазена частица от доброто — рече той.

Бен поклати недоверчиво глава.

— И аз мислех така. Смятах, че може отново да бъде спечелен за светлата страна на Силата. Но това не стана. Сега той е повече машина, отколкото човек — ексцентричен и зъл.

Люк добре разбра смисъла на това, което му каза Кеноби, почувства думите му като заповед. Погледна видението и рязко отметна главата си назад.

— Не мога да убия собствения си баща.

— Не трябва да гледаш на тази машина като на твой баща. — Учителят отново се обади в него. — Когато видях в какво се е превърнал, аз се опитах да го разубедя, да го откъсна от тъмната страна. Стигнахме до двубой… баща ти падна в шахта с разтопен метал. Докато се мъчеше да излезе от огнената яма, промяната, изглежда, го бе дамгосала завинаги — той се превърна в Дарт Вейдър, а от Анакин Скайуокър не остана и следа. Безвъзвратно се предаде на мрака. Беше белязан. Единствено машината в него го поддържаше жив, както и собствената му черна воля…

Люк погледна към изкуствената си дясна ръка.

— Веднъж и аз се опитах да го спра. Но не успях. — Не искаше повече да предизвиква баща си. Не можеше.

— Люк, когато си го срещнал за първи път, Вейдър е успял да те смири… но това е част от твоето обучение и подготовка. То ти е показало, освен всичко останало, и цената на търпението. Ако не беше толкова нетърпелив да победиш Вейдър тогава, щеше да приключиш обучението си тук с Йода. Щеше да се явиш пред Вейдър подготвен.

— Но аз трябваше да помогна на приятелите си.

— Е, помогна ли им? Всъщност се наложи те да те спасяват. Опасявам се, че не постигна нищо, като преждевременно се втурна презглава в тази авантюра.

Гневът на Люк се стопи и остави след себе си само една тиха тъга.

— Поне открих, че Дарт Вейдър ми е баща — прошепна едва доловимо той.

— Люк, за да станеш джедай, трябва да се изправиш лице в лице срещу тъмната страна и да минеш отвъд нея… страната, отвъд която баща ти не успя да мине. Нетърпението е най-леснодостъпната врата за теб, както беше и за баща ти. С тази разлика, че баща ти бе прелъстен от онова, което откри от другата страна на вратата, а ти устоя. Люк, ти вече не си така безразсъден. Сега си по-силен и търпелив. Сега вече си готов за последната среща.

Люк отново поклати глава, разбирайки за какво намеква старият джедай.

— Бен, не мога да го направя.

Оби-Уан Кеноби сви пораженчески рамене.

— Това значи, че Императора вече е спечелил битката. Ти беше единствената ни надежда.

Люк реши да потърси и други възможности.

— Йода каза, че мога да обуча друг да…

— Другият, за когото е говорил, е твоята сестра близначка — потвърди старецът и се усмихна сухо. — За нея няма да е по-лесно да погуби Дарт Вейдър.

Люк бе видимо стъписан от тази новина. Скочи на крака, за да погледне този дух в очите.

— Сестра ли? Аз нямам сестра.

Оби-Уан отново смекчи гласа си с надеждата да успокои вълнението, което бушуваше в душата на младия му приятел.

— За да ви предпазим от Императора, вие двамата бяхте разделени още при раждането. Императора знаеше, както и аз, че един ден децата на Скайуокър ще представляват заплаха за него, тъй като Силата е на тяхна страна. Ето защо, за по-голяма сигурност, скрихме сестра ти.

В първия миг Люк просто отказа да приеме този факт. Нито се нуждаеше от близначка, нито я искаше. Той беше сам и единствен! По него нямаше липсващи части — с изключение на ръката, чийто механичен заместител стисна и инстинктивно намести. Пионка в дворцов заговор? Разменени люлки, брат и сестра, разделени и отвлечени в противоположни посоки, за да живеят в потайност и да израснат различни. Невъзможно. За себе си — той знае кой е! Люк Скайуокър, син на джедай, отгледан в една пясъчна ферма на Татуин от чичо Оуен и леля Беру, израсъл без глезене, един работлив и честен бедняк — защото майка му… майка му… Каква всъщност бе историята на майка му? Какво беше казала за себе си? Коя бе тя? Какво му бе споделила? Той се вглъби в себе си и се пренесе далеч от влажната земя на Дагоба, в стаята на майка си, при майка си и… сестра си. Неговата сестра…

— Лея! Лея е моята сестра — възкликна той и едва не падна от пъна, на който седеше.

— Много си проницателен — кимна му Бен и отново стана строг и недостъпен. — Люк, забрави чувствата си! Те ти правят чест, но Императора може да ги използва, за да те зароби.

Люк се опита да проумее какво му казва старият учител. Толкова много нови неща, толкова съществени, толкова изведнъж… Притъмня му като пред припадък.

Бен продължи разказа си.

— Когато баща ти замина, той не знаеше, че майка ти е бременна. Майка ти и аз обаче бяхме сигурни, че един ден той ще научи, и държахме да ви предпазим колкото е възможно по-дълго време. Затова те заведох при моя брат Оуен на Татуин, а майка ти отведе Лея да живее като дъщеря на сенатора Органа на Алдераан.

Люк седна отново, за да изслуша разказа на Бен, а Арту се сви в краката му и успокоително замърка.

Бен също се помъчи гласът му да звучи равно, за да може поне звукът да е утешителен, щом думите не са.

— Семейство Органа бяха благородници и имаха огромен авторитет сред политическите кръгове. По силата на наследството Лея стана принцеса. Разбира се, никой не знаеше, че е осиновена. Но това бе само титла, която не носеше никаква власт, тъй като в Алдераан отдавна господстваше демокрацията. Семейството беше политически доста активно и влиятелно и Лея, поемайки по пътя на втория си баща, също бе избрана за сенаторка. И не само това — тя оглави представителната група в съюза, който се бореше срещу прогнилата Империя. И тъй като се ползваше с дипломатически имунитет, бе станала най-важния канал, по който бунтовниците се снабдяваха с информация. Точно с това се занимаваше, когато пътищата ви се кръстосаха, защото осиновителите й бяха казали, че в случай на провал винаги може да разчита на мен.

Люк се опита да подреди обърканите си чувства — любовта, която винаги бе изпитвал към Лея, дори от разстояние, сега имаше своето обяснение. Но изведнъж у него се появи и едно покровителствено отношение към нея, както подобава на по-голям брат, въпреки че не знаеше дали тя не е по-голямата, макар и с няколко минути.

— Бен, ти не трябва да я забъркваш в тази история — обади се Люк. — Вейдър ще я погуби.

Вейдър. Техният баща. Може би пък Лея ще успее да възкреси доброто у него.

— Люк, тя никога не е била обучавана за джедай, както ти беше, но Силата е и у нея, както е у цялото ви семейство. Затова нейният път в живота се кръстоса с моя, защото Силата в нея трябва да се подхранва от джедай. Ти си последният джедай засега, Люк… Но тя се върна при нас — при мен, за да се научи, да израсте. Защото това е нейната съдба — да се учи и да се усъвършенства, а моята — да обучавам.

Продължи да говори по-бавно, като натъртваше думите си и удължаваше паузите между тях.

— Люк, ти не можеш да избягаш от съдбата си! — Бен събра силата на целия си дух в един-единствен поглед и с този взор прониза Люк така, че да остави вечен отпечатък върху съзнанието му. — Пази в тайна личността на сестра си, защото ако ти се провалиш, тя ще бъде нашата вече наистина последна надежда. Погледни ме сега, Люк — на предстоящия двубой отиваш сам и знай, че много неща ще зависят от неговия изход; знай още, че можеш да добиеш допълнителна сила от моите спомени. Не можеш да избегнеш схватката, момче, както не можеш да избегнеш съдбата си. Ще трябва отново да се срещнеш с Дарт Вейдър…

4

Дарт Вейдър излезе от дългия цилиндричен асансьор и влезе в контролната стая на Звездата на смъртта, в която се намираше и тронната зала на Императора. От двете страни на вратата стояха императорските стражи, загърнати с червени наметала от главата до петите, с червени шлемове, които покриваха изцяло тила и лицето, а само пред очите имаха тесен процеп, който всъщност представляваше електрически модулиран екранен мерник. Винаги стояха с извадено оръжие. Залата беше тъмна, с изключение на светлинните кабели от двете страни на асансьорната шахта, които захранваха космическата станция с енергия и информация. Вейдър прекоси лъскавия черен стоманен под, мина покрай бучащите гигантски конвертори и изкачи стъпалата към платформата, върху която се намираше тронът на Императора. Под тази платформа и малко вдясно от нея зееше отворът на шахтата, която се спускаше навътре в бойната станция чак до самата сърцевина на енергийния блок. Кладенецът беше черен, миришеше на озон и в дълбините му непрекъснато кънтеше глух басов екот.

В края на висящата платформа имаше стена, а в стената — огромна овална наблюдателница. Пред предното й стъкло, настанен в специален контролен стол и втренчил поглед в пространството, седеше Императора.

Недостроената половина от Звездата на смъртта се виждаше като на длан от наблюдателницата: кръстосваха совалки и транспортни кораби, мъже в специални костюми и ракетни раници извършваха строителна работа по външната повърхност на станцията. Зад цялата тази кипяща активност беше увиснала нефритенозелената луна Ендор, която блестеше като скъпоценен камък върху черното кадифе на Космоса, а край нея, разпръснати в безкрая, мъждукаха диамантите на безчет звезди.

Императора седеше и се любуваше на гледката. В този миг се приближи Вейдър. Господарят на Сит коленичи. Императора го остави така, да почака. Внимателно оглеждаше панорамата пред себе си с непознато до този момент предусещане за слава: всичко това бе негово. И нещо повече — сам го бе изградил.

А преди не беше така. В миналото, когато той бе само един сенатор, сенатор Палпатин, галактиката представляваше Република на звездите под прякото покровителство на Джедайското рицарско братство, което векове наред я бе защитавало. С течение на времето обаче тя разшири границите си, стана прекалено голяма. Бюрокрацията, която бе нужна за нейното управление, набъбна неимоверно и корупцията се прокрадна в средите й.

Няколко алчни за власт сенатори започнаха да подклаждат безредици, които плъпнаха като верижна реакция, поне така разправяха, без някой да е съвсем сигурен в първоначалните подбуди. Появиха се и неколцина покварени бюрократи, арогантни и преследващи единствено личните си интереси, и ето че сред звездите се разпали трескавост, започнаха вълнения. Губернаторите се настроиха един срещу друг, рухнаха до вчера тачени ценности, доверието между хората изчезна, страхът плъпна като епидемия, настъпателно и безпричинно, и никой не разбираше нито какво става, нито защо става.

Именно тогава сенатор Палпатин се възползва от положението. Чрез вражди, лукави обещания и хитри политически ходове убеди останалите да го изберат за председател на Съвета. А после чрез увъртане и уловки, чрез подкупи и заплахи успя да се провъзгласи и за Император.

Император! Колко приятно звучеше тази дума в ушите му. Републиката пропадна, Императора сияеше в собственото си величие и винаги щеше да бъде така, защото той вярваше в онова, в което другите отказваха да повярват, а именно че тъмните сили са най-могъщи.

Винаги го бе чувствал дълбоко в сърцето си и всеки ден му носеше нови доказателства: от коварните лейтенанти, които предаваха началниците си за облаги, до безпринципните чиновници, които му издаваха тайните на местните управленски системи на отделните звезди, до алчните земевладелци, садистичните гангстери и жадните за власт политици. Неподкупни нямаше, всички лелееха дълбоко в себе си тъмната енергия на Силата. Императора просто осъзна навреме тази истина и я използва — за да се облагодетелства, разбира се.

Защото неговата душа беше черният център на Империята.

Продължаваше да съзерцава плътната непроницаемост на бездънното пространство отвън. Черно и мрачно като собствената му душа, сякаш тази чернилка действително отразяваше неговата същност; сякаш вътрешният му дух се отъждествяваше точно с тази пустош, над която властваше. Усмихна се при мисълта, че всъщност той е Империята, той е Вселената.

Зад гърба си усети присъствието на Вейдър, изчакващ коленопреклонно. Откога ли е тук? От пет минути? От десет? Императора не можеше да каже със сигурност. Това нямаше значение. Императора все още размишляваше.

Лорд Вейдър нямаше нищо против да почака, точно обратното. Да коленичи пред своя повелител бе чест за него, жест на благородство. Беше обърнал взора си навътре, търсеше да се огледа в собствената си бездънна сърцевина. Властта му беше голяма, сега по-голяма от всякога. Тя просто се излъчваше от него и отекваше в резонанс с вълните на мрака, които идваха от Императора. Чувстваше как властолюбието го изпълва, лумва в него като черен огън и пръска демонични искри. Но той ще остане така и ще чака смирено. Защото Императора не беше готов; синът му също не беше готов, моментът все още не беше настъпил. Затова и чакаше търпеливо.

Най-накрая столът бавно се завъртя и Императора се обърна с лице към Вейдър.

Вейдър заговори пръв:

— Каква е волята ти, господарю?

— Изпрати флотилията до най-отдалечения край на Ендор! Да остане там, докато я извикаме!

— А какво да правим с флотилията на бунтовниците, за която имаме сведения, че се събира край Сулуст?

— Нищо. Остави я! Скоро въстанието ще бъде потушено и младият Скайуокър ще стане един от нас. Твоите задължения тук приключиха, приятелю. Качи се на командния кораб и изчакай заповедите ми!

— Слушам, господарю. — Надяваше се да получи заповед за унищожаване на Съюза на бунтовниците. Надяваше се да я получи скоро.

Изправи се на крака и излезе, а Императора се обърна отново към галактическата панорама, за да се полюбува на своите владения.

В един отдалечен среднощен вакуум в покрайнините на галактиката огромната флотилия на бунтовниците се простираше от първия до последния си ешелон, докъдето погледът стига. Корелиански бойни самолети, кръстосвачи, разрушители, товарни кораби, бомбардировачи, Сулустински тежкотоварни транспортьори, Каламариански танкери, Алдераански оръдейни кораби, Кеселиански блокадни крайцери, Бестиниански небесни скакалци, X-образни, Y-образни и A-образни изтребители, совалки, транспортни и военни самолети. Всеки бунтовник в галактиката, бил той войник или гражданин, напрегнато очакваше да получи своите по-нататъшни напътствия. Флотилията се предвождаше от най-големия Звезден кръстосвач „Фрегатна щабквартира“.

Стотици главнокомандващи на бунтовниците от всякакви видове и форми на живот се бяха събрали във военната зала на гигантския Звезден кръстосвач в очакване на заповедите от Висшето командване. Носеха се какви ли не слухове и възбудата се предаваше по въздуха от ескадрила на ескадрила.

В средата на залата за инструктаж се намираше голяма кръгла светлинна маса, върху която в момента се прожектираше холографен образ на Звездата на смъртта — бойната станция, чийто строеж Империята все още не бе довършила. Намираше се в близост до луната Ендор, чийто блещукащ дефлекторен щит покриваше и двата обекта.

Мон Мотма влезе в залата. Едра красива жена на средна възраст, тя като че ли се носеше над шепота на тълпата. Беше облечена в бяла роба със сърмени обшивки, а за строгото й изражение си имаше причина — беше избрана да оглави Съюза на бунтовниците.

Подобно на осиновителя на Лея и на самия Император Палпатин, Мон Мотма е била старши сенатор в Републиката и член на Висшия съвет. Когато Републиката започнала да се разпада, Мон Мотма останала сенатор до края, организирала протести и полагала усилия за стабилизирането на все по-неефективното управление.

Към края дори организирала бойни групи. Ядра на съпротивата, като всяко едно независимо от другите трябвало да подклажда недоволство и да зове на бунт срещу Империята, след като тя окончателно разкрила пъклените си цели.

Имало и други предводители, разбира се, но повечето загинали, когато първата Звезда на смъртта, построена от Империята, унищожила планетата Алдераан. В същото това бедствие намерил смъртта си и бащата на Лея, нейният осиновител.

Тогава Мон Мотма излязла в нелегалност. Присъединила се към създадените от самата нея политически ядра с хиляди метежници и бунтовници, появили се вследствие жестоката диктатура на Империята. Хиляди и хиляди се присъединили към Съюза на бунтовниците. Мон Мотма станала всепризнатият лидер на всички същества в галактиката, които изоставили домовете си, за да се борят срещу Императора. Изоставили домовете си, но надеждата ги крепяла.

Сега тя прекоси залата, отиде до холографското изображение и подхвана разговор с двамата си главни съветници — генерал Мадин и адмирал Акбар. Мадин беше корелианец — издръжлив, изобретателен, макар и малко педант по отношение на дисциплината. Акбар беше чист каламарианец — съзерцателно същество с розово-оранжев цвят на кожата, подобен на цвета на сьомгата, с огромни тъжни очи, високочела глава и ципести ръце, с които се чувстваше по-добре във водата или въздуха, отколкото на борда на космически кораб. Но ако човешките същества бяха силата на бунта, то каламарианците бяха неговата душа, което съвсем не означава, че когато се наложи, не могат да се бият мъжката. А вече се бе наложило, тъй като покварената Империя бе направила положението нетърпимо.

Ландо Калрисиян си проби път сред насъбралите се, като внимателно оглеждаше лицата им. Видя Уедж, който бе определен за флангов пилот на неговата ескадрила. Двамата си кимнаха и вдигнаха палци за поздрав. Ландо продължи. Не Уедж търсеше той. Добра се до центъра, огледа се и най-накрая видя приятелите си, застанали до една странична врата. Усмихна им се и тръгна към тях.

Хан, Чуи, Лея и двата дроида посрещнаха Ландо с шумна какофония от думи, смях, бибикане и лай.

— Я виж ти! — извика Соло и оправи ревера на униформата на Калрисиян с новите отличителни знаци — Генерал!

Ландо се изсмя смутено.

— Аз съм човек с много лица и много премени. Някой трябва да им е разказал за малкия маньовър, който предприех по време на битката за Таанаб. — Таанаб беше земеделска планета, която почти всеки сезон ставаше жертва на набезите на бандитите от Норулак. Калрисиян — още преди да стане губернатор на Облачния град — се беше справил с бандитите при значително числено превъзходство от тяхна страна, използвайки легендарните си пилотски умения и нечувана дотогава стратегия. И всичко това заради един бас.

Хан го измери с очи, в които се четеше сарказъм.

— Не поглеждай към мен! Аз само им казах, че си пилот и половина, нищо повече. Въобще и не подозирах, че те търсят човек, който да оглави тази безумна атака.

— Няма значение. За това аз сам помолих. Аз искам да оглавя тази безумна атака. — Най-вече защото обичаше да се облича като генерал. Така можеше да се радва на хорското уважение, което смяташе, че заслужава, пък и щеше да продължи да преследва надутите представители на имперската военна полиция, които толкова ненавиждаше. Но най-важното — най-накрая щеше да им го върне на ония от имперската флота, да им го върне тъпкано за всички мизерии, които му бяха погодили. Щеше да им го върне така, че хубаво да го запомнят — него, генерал Калрисиян.

Соло погледна стария си приятел с примес от възхищение и недоверие.

— Ти виждал ли си някоя от тези Звезди на смъртта? Няма дълго да ти трае генералството, приятелче, така да знаеш.

— Аз пък се чудя защо на тебе не са предложили тази почетна работа? — усмихна му се Ландо.

— Може и да са ми предложили — подметна Хан. — Но аз не съм луд. Пък и ти си тук уважаваният — барон-администратор на беспинския Облачен град, нали така?

Лея се приближи до Соло и хвана ръката му.

— Хан ще остане с мен на командния кораб. И двамата сме ти благодарни за всичко, което правиш, Ландо. И се гордеем с теб.

В същия миг Мон Мотма даде знак за внимание. Залата утихна. Във въздуха витаеше изпълнено с надежда очакване.

— Датата, която ни беше докладвана от ботанските разузнавачи, се потвърди — каза върховната предводителка на бунтовническите сили. — Императора е допуснал фатална грешка и сега е моментът да атакуваме.

В залата настъпи оживление. Думите й подействаха като отдушник за натрупаното напрежение и коментарите изригнаха като гейзер. Тя се обърна към холограмата, която изобразяваше Звездата на смъртта, и продължи:

— Вече разполагаме с точни данни за местоположението на новата Звезда на смъртта, която Императора строи. Бойните системи на станцията все още не функционират. Като се има предвид и фактът, че имперската флотилия е пръсната из цялата галактика с безнадеждната задача да ни открие, може да се смята, че Звездата е доста слабо защитена. — Тук тя спря, за да си поеме дъх и да даде възможност на слушателите си добре да осъзнаят смисъла на следващите й думи. — И най-важното: научихме, че Императора лично надзирава строежа.

Възбудата стигна своя връх. Значи това е техният шанс. Надеждата, на която никой не смееше да се надява. Сега е моментът за точно попадение — право в сърцето на Империята и на Императора.

Мон Мотма изчака да стихне шумът и продължи:

— Неговото пътуване беше организирано в пълна тайна. Очевидно е подценил нашата разузнавателна мрежа. Много ботанци загинаха, но успяха да ни предадат тази жизненоважна за нас информация. — Гласът й изведнъж стана суров, сякаш за да напомни на събралите се за цената на предстоящата акция.

Адмирал Акбар излезе напред. Той беше специалист по имперските системи за отбрана. Вдигна единия си плавник и посочи към холограмата, по-точно към силовото поле, излъчващо се от Ендор.

— Въпреки че все още не е завършена, Звездата на смъртта не е съвсем лишена от защитен механизъм — започна той с благ каламариански тон. — Предпазва я енергиен щит, чиито генератори се намират на недалечната луна Ендор, ето тук. Никакъв космически кораб не може да прелети през този щит, никакво оръжие не може да го пробие. — Той спря. Умълча се, за да може информацията да бъде добре осмислена от всички.

След като им даде достатъчно време, заговори отново, този път по-бавно:

— Преди да предприемем каквато и да е атака, енергийният щит трябва да бъде деактивиран. Успеем ли да премахнем това енергийно поле, кръстосвачите ще образуват широк коридор, по който изтребителите ще трябва да влязат в суперструктурата, ето тук… и оттам ще се целят в главния реактор… — и той посочи недовършената част на Звездата на смъртта — някъде тук.

Отново всички се разприказваха едновременно и залата зажужа като кошер.

Акбар продължи.

— Генерал Калрисиян ще оглави атаката на изтребителите.

Хан се обърна към Ландо повече с уважение, отколкото със съмнение:

— Желая ти късмет, приятелю.

— Благодаря ти — простичко му отвърна Ландо.

— Ще имаш нужда от него.

Адмирал Акбар даде думата на генерал Мадин, който отговаряше за маскировъчните операции.

— Разполагаме с една малка имперска совалка — започна Мадин самодоволно. — Под тази маскировка отряд щурмоваци трябва да кацне на луната Ендор и да деактивира генератора на енергийния щит. Контролният бункер се охранява много строго, но една малка спецгрупа би трябвало да се справи с тази задача.

Отново настъпи оживление.

Лея се обърна към Хан и прошепна:

— Чудя се кого ли ще изнамерят за тази работа?

Мадин се обади на висок глас:

— Генерал Соло, вашата група сформирана ли е вече?

Лея вдигна очи към Хан — недоумението в тях бързо отстъпи място на нескрито възхищение. Знаеше си, че неслучайно го обича въпреки демонстративната му грубост и безразсъдна самонадеяност. Под всичко това туптеше пламенно сърце.

Още повече че след карбонизацията като че ли с него се беше случило нещо. Изглеждаше променен. Не беше вече упоритият самотник отпреди, когато го интересуваха само парите. Като че ли бе загубил егоизма си и сега по-лесно се сработваше с останалите. Сговорчивостта му бе нещо съвсем ново и Лея не можеше да й се нарадва. Мадин го нарече генерал; това означаваше, че Хан официално се е съгласил да го включат в армията на бунтовниците. За да бъде част от нещо, а не вечният стар единак.

Соло се обърна към Мадин:

— Групата ми е сформирана, сър, но се нуждая от екипаж за совалката. — Хвърли въпросителен поглед към Чубака и му прошепна: — Няма да е лесно, приятелю, не искам да те накисвам.

Чубака обаче разтърси глава, нали толкова обичаше своя Соло, и вдигна косматата си лапа.

— А, ето един доброволец — посочи го Хан.

— Двама! — извика Лея и вдигна ръката си високо, а после тихичко добави към Соло: — Повече няма да те оставя да ми се изплъзваш, генерале.

— И аз съм с вас! — извиси се глас от дъното на залата.

Всички се обърнаха и видяха Люк, застанал на върха на стълбата.

Радостно приветстваха последния джедай.

И въпреки че това не беше много в стила му, Хан също не успя да сдържи радостта си.

— Значи станахте трима — усмихна се той.

Лея изтича при Люк и нежно го прегърна. Изведнъж се почувства особено близка с него, но го отдаде на момента и най-вече на опасността в предстоящата им мисия. За миг обаче усети и у него някаква промяна, нещо различно, което се излъчваше от дълбините на душата му — нещо, което само тя можеше да долови.

— Какво има, Люк? — прошепна. Без да знае защо, прииска й се да го притисне към себе си.

— Нищо. Ще ти кажа някой ден — едва доловимо промълви той, но стана ясно, че нещо се е случило.

— Добре — отвърна тя, защото не искаше да го притеснява. — Ще чакам. — Все пак се замисли. Дали пък усещането й не идваше от това, че е облечен различно. Сигурно. Целият беше в черно и това го правеше да изглежда по-стар. Точно така, по-стар.

Хан, Чуи, Ландо, Уедж и другите се скупчиха около Люк, приветстваха го с радостни възгласи. Събранието се раздели на много такива малки групички. Беше време за раздяла и последни пожелания.

Писукайки, Арту укори Трипио, че не е достатъчно възторжен.

— Не мисля, че „възторжен“ е точната дума — отвърна му златният дроид. Бидейки програмиран преди всичко като преводач, Трипио, разбира се, много държеше на подбора на думите.

„Вечния сокол“ беше паркиран в главния хангар на бунтовническия Звезден крайцер. В момента го зареждаха и за последен път проверяваха изправността му. Точно зад него се намираше откраднатата имперска совалка, която изглеждаше някак си странно сред всичките тези X-образни изтребители на бунтовническата флотилия.

Чуи наглеждаше товаренето на оръжие и припаси в совалката, както и проверочния тест на отряда щурмоваци. Хан и Ландо бяха застанали между двата кораба, за да се сбогуват, както си мислеха, завинаги.

— Сериозно ти говоря, вземи го! — настоя Соло, посочвайки „Сокола“. — Той носи късмет. Нали знаеш, че е най-бързият кораб в цялата флотилия. — След като го спечели от Ландо, Хан наистина бе форсирал двигателите му и бе превърнал този и без това бърз кораб в безспорно най-бързия. Всички внесени от Соло подобрения бяха превърнали „Сокола“ в част от него самия може би защото бе вложил толкова много любов и труд в тази своя работа. Беше вложил нещо и от собствения си дух. И сега, като го предлагаше на Ландо, Соло като че ли добавяше нови щрихи към новия човек, в който се бе превърнал — толкова безкористен подарък друг път не беше правил.

И Ландо го разбра.

— Благодаря ти, приятелю! Ще се грижа за него. Пък и ти знаеш, че винаги съм го пилотирал по-добре от теб. Ще го пазя, и една драскотина няма да допусна върху корпуса му.

Соло погледна с усмивка симпатичния пират.

— Значи разбрахме се — нито една драскотина.

— Хайде, Соло, сега сигурно ще поискаш и гаранция да ти подпиша.

— Доскоро!

Разделиха се, без да разкрият истинските си чувства един към друг, както правеха мъжете в онези времена; всеки мълчаливо изкачи стълбичката на своя кораб.

Хан влезе в пилотската кабина на имперската совалка, докато Люк проверяваше едно от задните навигаторски табла. Чубака, настанен на помощникпилотското място, разучаваше уредите на командното табло. Хан седна до него и Чуи му изрева недоволно.

— Така е, така е — съгласи се Соло. — Но имперските совалки не са правени специално за Уокита.

Лея се появи от трюма и зае мястото си до Люк.

Чуи изрева и натисна първия ред ключове. Погледна към Соло, но Хан се бе втренчил навън през прозореца и остана съвършено неподвижен. Чуи и Лея проследиха погледа му и видяха какво бе приковало така неотклонно вниманието му — „Вечния сокол“.

Лея нежно го побутна.

— Хей, събуди се!

— Обзе ме някакво странно чувство — сподели Хан. — Имам усещането, че повече няма да го видя. — И той си спомни за многобройните случаи, когато този кораб го бе спасявал с ненадминатата си скорост и когато той бе спасявал кораба с пилотското си умение и съобразителност. Спомни си за планетите, които бяха видели заедно, за пространствата, които бяха пребродили заедно, за подслона, който корабът му бе давал, колко добре го познаваше и отвън, и отвътре до най-малката подробност. За времето, когато заспиваше спокойно в обятията му, докато той се носеше като тих сън в черната тишина на бездънния Космос.

Като чу това, Чубака също погледна с тъга към „Сокола“. Лея сложи ръка върху рамото на Соло. Знаеше, че той много обича кораба и не искаше да прекъсва тази тяхна раздяла. Но времето им бе скъпо и ставаше все по-скъпо.

— Хайде, капитане — прошепна му тя. — Да тръгваме!

Хан се върна от спомените към действителността.

— Точно така. Хайде, Чуи, дай да видим колко струва тази красавица!

Запалиха моторите на откраднатата совалка, измъкнаха се от хангара и излетяха в безкрайната нощ.

Строежът на Звездата на смъртта продължаваше под пълна пара. Навсякъде се виждаха транспортни кораби, изтребители и совалки, които доставяха оборудването. Звездният суперразрушител патрулираше наоколо и надзираваше строежа от всички страни.

На мостика цареше небивало оживление. Пратеници тичаха напред-назад, контролираха влизането и излизането на всички кораби с помощта на дефлекторния щит. Кодирани послания се изпращаха и получаваха, издаваха се заповеди, чертаеха се диаграми. Операцията включваше хиляди кораби, които бяха в непрекъснато движение, а работата напредваше със завидни темпове и максимална ефективност. В този момент диспечерът Джоф се свърза с една совалка от клас „Ламбда“, която приближаваше щита откъм седми сектор.

— Тук совалката, диспечер, обадете се — проехтя гласът в слушалките на Джоф, придружен от обичайното пращене.

— Виждаме ви на екрана — отвърна диспечерът в малкия микрофон пред него. — Представете се!

— Совалка „Тайдириъм“, моля, деактивирайте дефлекторния щит.

— „Тайдириъм“, предайте пропускателния код, за да получите входен коридор!

Хан хвърли тревожен поглед към другите и бързо каза в микрофона:

— Започваме предаването.

Чуи натисна едновременно цял ред ключове и произведе синкопирана серия от високочестотни предавателни шумове.

Лея прехапа устни и се приготви за бой или бягство, каквото се наложи.

— Сега ще видим дали кодът си струва риска.

Чуи изстена нервно.

Люк се бе загледал в огромния Звезден суперразрушител, затулил пространството наоколо. Неудържимо привличаше погледа му с лъскавата си чернота, замрежваше очите му като злокачествено перде, но всъщност замъгляваше не само зрението му. И ума му изпълваше с чернилка, и сърцето му. С черен страх и неизвестност.

— Вейдър се намира на този кораб — прошепна той.

— Излишно нервничиш, Люк — успокои го Хан. — Тук има много командни кораби. Виж какво, Чуи — обърна се той към Уокито, — дръж дистанция, но така, че да не изглежда, че държиш дистанция.

— Ауроф рргх?

— Не знам точно как, просто си лети небрежно — сопна му се Хан.

— Много бавно приемат пропускателния ни код — обади се Лея със свито сърце. Ами ако не стане? Ако дефлекторният щит откаже да се вдигне, свършено е със съюза. Лея се опита да проясни ума си и да се концентрира върху енергийния генератор, до който искаше да проникне. Помъчи се да разсее всички съмнения и страхове, които може би излъчваше.

— Аз застрашавам тази мисия — обади се Люк, попаднал в емоционален синхрон с тайната си сестра. Той мислеше за Вейдър — техния баща. — Не трябваше да идвам.

Хан реши да разведри атмосферата:

— Ей, я малко по-бодро! — Чувстваше се потиснат от този негативизъм.

— Той знае, че съм тук — каза Люк, все още втренчил поглед в командния кораб. Очаквайки го, Вейдър като че ли му се присмиваше.

— Стига, хлапе, само си въобразяваш.

Чуи пак изрева. Беше мрачен и недоволен.

Лорд Вейдър стоеше неподвижно пред огромния панорамен прозорец, отправил взор към Звездата на смъртта. Гледката го вълнуваше. Строежът приличаше на паметник, издигнат в чест на тъмната страна на Силата, и съзерцавайки го, той нежно го галеше с ледения си поглед.

Като плаващ орнамент целият искреше. Магически глобус. По повърхността му се гонеха светлинни точици, които омайваха Господаря на мрака и той приличаше на малко дете, което не може да откъсне поглед от новата си играчка. Беше в особено състояние. С изострени докрай сетива.

И тогава, най-ненадейно, сред покоя на собственото си съзерцание Вейдър замръзна намясто: нито дъх, нито пулс смущаваше концентрацията му. Бе напрегнал всяко свое сетиво навън към ефира. Какво ли бе усетил? Духът наклони главата му на една страна, като че ли за да се вслуша по-добре. Някакво ехо, някаква вибрация, доловена само от него, като че ли мина покрай слуха му — не, не мина, още е тук. Преобърна момента и промени формата на всичко. Нещата вече не бяха същите.

Тръгна надолу покрай редицата от диспечери и стигна до адмирал Пит, който се бе надвесил над монитора на диспечера Джоф. Щом видя Вейдър, Пит скочи на крака и леко се поклони.

— Къде отива тази совалка? — попита Вейдър с тих глас.

Пит погледна към монитора и каза в микрофона:

— „Тайдириъм“, какво носите и закъде?

Филтрираният глас на пилота от совалката проехтя по приемника:

— Резервни части и технически персонал за луната-убежище.

Командирът на мостика погледна въпросително към Вейдър. Надяваше се, че всичко е наред. Лорд Вейдър нямаше навик да прощава грешки.

— Имат ли пропускателен код? — попита Вейдър.

— Имат един от старите кодове, но те са още в сила — мигом му отвърна Пит. — Канех се да ги пусна. — Нямаше смисъл да лъже Господаря на Сит. Той винаги разбираше, когато го лъжеш; лъжите кънтяха издайнически в ушите му.

— Този кораб ми създава някакво особено усещане — каза Вейдър по-скоро на себе си, отколкото на околните.

— Да ги задържа ли? — попита го Пит в желанието си да му угоди.

— Не, не, нека минат. Лично ще се занимая със случая.

— Както обичате, господарю. — Пит се поклони, отчасти и за да скрие изненадата си. Кимна към диспечера Джоф, който се свърза със совалката „Тайдириъм“.

В совалката „Тайдириъм“ напрежението бе стигнало връхната си точка. Колкото повече ги разпитваха за товара, който носят, и целта на пътуването, толкова по-ясно им ставаше, че скоро ще бъдат разкрити.

Хан погледна нежно стария си другар Уокито.

— Чуи, ако не се хванат на въдицата, ще трябва светкавично да се ометем оттук. — Думите му прозвучаха като прощално слово, тъй като всички добре знаеха, че тази жалка совалка не може да се мери с нито един от корабите, които се виждаха наоколо.

Гласът на диспечера се чу отново, първо с пращене, после смущенията изчезнаха:

— „Тайдириъм“, деактивирането на щита започва веднага. Следвайте курса си.

Всички, с изключение на Люк, въздъхнаха едновременно с облекчение; сякаш с това свършваха, а не започваха всичките им изпитания. Люк продължаваше да гледа втренчено командния кораб, като че ли безмълвно и задълбочено беседваше с някого.

Чуи излая гръмогласно.

— Ей, какво ти казах? — ухили се Хан. — Няма проблеми.

Лея се усмихна.

— Така ли ни каза?

Соло даде газ и откраднатата совалка плавно потегли към зелената луна-убежище.

Вейдър, Пит и Джоф наблюдаваха монитора в контролната зала, докато подобната на паяжина дефлекторна мрежа се разтвори и пропусна совалката „Тайдириъм“, която бавно се отправи към центъра на паяжината — Ендор.

Вейдър се обърна към застаналия до него офицер и в гласа му прозвуча повече припряност от обикновено:

— Пригответе совалката ми! Трябва да отида при Императора.

И без да дочака отговора, се отдалечи, очевидно в плен на мрачни мисли.

5

Дърветата на Ендор бяха високи хиляда фута. Стволовете им, покрити с влакнеста ръждивокафява кора, се извисяваха нагоре като колони, някои от които дебели като кули, други тънки като куки. Листата им бяха вретеновидни и източени, сочни и така избуяли, че разпръсваха слънчевите лъчи в безброй синьо-зеленикави отражения по земята.

Доста нагъсто сред тези древни гиганти растяха обичайните видове на горската флора — борове, различни широколистни дървета с чепати стволове и рядък листак. По земята растеше предимно папрат, но на места толкова гъста, че приличаше на меко зелено море, разлюляно от горския ветрец.

Такава беше цялата луна: зелена, дива, тиха. Светлината се процеждаше през надвисналите клони като златната кръв на боговете, а въздухът потрепваше като живо същество. Беше и топло, и студено. Това представляваше Ендор.

Откраднатата имперска совалка стоеше насред сечище на много мили от главната площадка за приземяване на Империята.

Беше маскирана под купчина клонки, шума и мъх. На фона на гигантските дървета малкият кораб приличаше на играчка. Металният му корпус би изглеждал съвсем нелепо тук, но добре че не се виждаше.

На хълма, точно срещу сечището, бунтовниците вече си пробиваха път по една стръмна пътека. Лея, Чуи, Хан и Люк вървяха напред, а отзад в индианска нишка ги следваха пораздърпаните щурмоваци на ударния отряд. Този отряд беше съставен от елитните войници на Съюза на бунтовниците. На външен вид представляваха разпасана банда, но всеки един от тях бе специално подбиран по инициативност, съобразителност и безстрашие. Някои от тях бяха добре обучени командоси, други — престъпници, пуснати на свобода, при условие че няма да се опитат да избягат, но всички до един ненавиждаха Империята със страст, която обезсилваше собственото им чувство за самосъхранение. Всички знаеха, че това е най-важната атака. Знаеха, че ако не успеят да унищожат генератора на предпазния щит, бунтът им е обречен. Втора такава възможност няма да има.

Така че не беше нужно някой да им напомня да си отварят очите на четири, докато безшумно се прокрадват по горската пътека. Всеки един добре съзнаваше отговорната си мисия.

Арту и Си-Трипио вървяха в края на колоната. Закръглената като кубе глава на Арту се въртеше непрекъснато, а сензорните му светлини не спираха да мигат при вида на безкрайно високите дървета, които ги заобикаляха отвсякъде.

— Бии-дууп! — обърна се той към Трипио.

— На мен пък не ми харесва — раздразнено му отвърна неговият златен приятел. — Какъвто си ни е късметът, тук сигурно гъмжи от чудовищни дроидояди.

Войникът, който вървеше пред Трипио, се обърна рязко и му направи знак да мълчи.

На свой ред Трипио се обърна към Арту и му прошепна да не издава звук.

Всички бяха изнервени и напрегнати.

Отпред Чуи и Лея вече бяха стигнали гребена на хълма. Залегнаха, за да пропълзят последните няколко фута, след което надникнаха над гребена. Чубака вдигна огромната си лапа, с което даде знак на останалите да спрат. Изведнъж гората като че потъна в глуха тишина.

Люк и Хан напредваха по корем към мястото, където Чуи и Лея им посочиха гъстата папрат и ги предупредиха да не гъкват. Под тях, на малка полянка до бистро езеро, двама от имперските патрули си бяха стъкмили временен лагер. Подгряваха си обяда върху портативна печка. Спидерите им бяха паркирани наблизо.

— Не е ли по-добре да ги заобиколим? — прошепна Лея.

— Ще изгубим много време — тръсна глава Люк.

Хан надникна иззад една скала.

— Точно така, а ако случайно ни зърнат и докладват за нас, тогава всичко отива на кино.

— Дали са само двама? — Лея продължаваше да бъде скептично настроена.

— Да поогледаме — усмихна се Люк и лекичко въздъхна; отговориха му с усмивка — всички разбираха, че това е началото и оттук нататък мърдане няма.

Лея даде знак на групата да остане по местата си; след това тя, Люк, Хан и Чубака се запромъкваха към лагера на патрулите.

Почти бяха стигнали до полянката, въпреки че храсталакът още ги прикриваше, когато Соло ненадейно изпълзя най-отпред.

— Стойте тук! — дрезгаво изкомандва той. — Двамата с Чуи сами ще се справим. — И ги озари с най-пленителната си усмивка.

— Тихо — предупреди го Люк, — може да са…

Но преди да успее да довърши думите си, Хан и косматият му приятел изскочиха напред и се втурнаха към полянката.

— … повече от двама — довърши Люк, но вече на себе си, и погледна към Лея.

Тя сви рамене.

— Нима си очаквал нещо друго? Има хора, които просто не се променят.

Но преди Люк да й отвърне, откъм полянката долетя страхотна шумотевица. Двамата залегнаха ниско, после плахо погледнаха нататък.

Хан и един от патрулите ожесточено си разменяха юмруци. Хан изглеждаше страшно доволен. Другият патрул, който очевидно възнамеряваше да избяга, яхна спидера си, но докато се мъчеше да запали мотора, Чуи стреля с лазерния си арбалет. В същия миг нещастният патрул се блъсна в изпречилото се на пътя му огромно дърво; последва кратка сподавена експлозия.

Лея извади лазерния си пистолет и се втурна към мястото на боя. Люк я последва. Но щом се затичаха, наоколо им изсвистя серия от изстрели и това ги накара отново да залегнат. В суматохата Лея изгуби оръжието си.

Леко зашеметени, двамата вдигнаха очи точно в мига, когато още двама от имперските патрули се появиха в отсрещния край на полянката и се затичаха към скритите си в шубрака спидери. Патрулите прибраха пистолетите си, закопчаха кобурите, метнаха се върху спидерите и запалиха моторите.

Лея се изправи на крака, олюля се и посочи с ръка:

— Погледни там, още двама!

— Виждам ги — отвърна Люк и също се изправи. — Стой тук!

Но Лея си беше наумила друго. Изтича до изоставения спидер, запали го и потегли. Искаше да догони бягащите патрули. Профуча край Люк, който успя да се метне на седалката зад нея, и двамата се понесоха с шеметна скорост.

— Средният ключ, бързо! — обади се той над рамото й, като се опитваше да надвика рева на ракетните мотори. — Заглуши им радиовръзката!

Точно когато Люк и Лея излетяха да преследват имперските патрули, Хан и Чуи се справиха и с последния си противник.

— Ей, чакайте! — извика им Соло, но те вече се бяха отдалечили и разбира се, не го чуха. Той се ядоса, хвърли оръжието си на земята и седна; ударният отряд от командоси на бунтовниците се спусна по хълма към сечището.

Люк и Лея се носеха сред гъстия листак на няколко фута над земята: Лея на кормилото, Люк зад нея. Двамата имперски патрули бяха набрали добра преднина, но при скорост двеста мили в час Лея беше по-добрата — пилотските умения просто бяха в кръвта й.

От време на време изстрелваше по един откос от лазерното оръдие на спидера, но все още разстоянието беше голямо, за да ги улучи. Вместо в движещите се цели, изстрелите попадаха в стволовете, разтрошаваха кората на дърветата и подпалваха сухите храсталаци, а моторите ловко завиваха, като на косъм избягваха дебелите внушителни клони.

— Приближи ги още! — извика й Люк.

Лея даде газ и намали разстоянието. Патрулите усетиха, че опасността ги дебне вече отблизо и рискуваха с рязък завой наляво, после надясно, промушвайки се през тясна пролука между два ствола. Един от моторите закачи дървото, олющи кората му, за миг патрулът изгуби равновесие и контрол над машината, което значително намали скоростта му.

— Мини край него! — извика Люк в ухото на Лея.

Лея се приближи толкова много, че навигаторните витла на двете машини задраха едно в друго и зловещо изскърцаха. За част от секундата Люк се прехвърли на спидера на патрула, сграбчи го за врата и го бутна на земята. Облеченият в бяла униформа воин на Империята се удари в едно дърво, чу се зловещо изпукване на счупени кости и той се просна безжизнен сред морето от папрат.

Люк пое кормилото, изпробва някои от ключовете на таблото, даде газ и полетя след Лея. Сега и двамата се втурнаха след другия патрул.

Носеха се над земята, избягвайки на милиметър сблъсъка с безброй препятствия, подпалвайки след себе си сухи клони и съчки. Поеха на север и прелитайки над едно дере, зърнаха още двама имперски патрули, които си почиваха. В следващия миг обаче патрулите бяха вече по петите им, яростно стреляйки с лазерните си оръдия. Люк, който все още караше зад Лея, извика:

— Ти поеми онзи отпред, а аз ще се заема с двамата отзад.

Лея се стрелна напред. В същия миг Люк включи ретроракетите и машината почти се закова намясто. Двамата патрули профучаха от двете му страни, без да успеят дори малко да намалят скоростта си. Люк отново натисна газта, както и бластерите, превръщайки се от преследван в преследвач.

На третия път улучи целта си и единият от патрулите пусна кормилото, падна на земята, блъсна се в огромен камък и лумна в пламъци.

Колегата му само погледна към горящата купчина и включи на суперскорост. Люк обаче не го изпускаше от погледа си.

Много по-напред от тях, Лея и първият патрул продължаваха шеметния си слалом между вратичките от вековни стволове и ниско надвиснали клони. При толкова много завои тя просто не можеше да набере скоростта, която й бе необходима, за да го догони. Тогава се устреми право нагоре под невероятно остър ъгъл и изчезна от погледа му.

Патрулът се обърна, не я видя и това още повече го стъписа. Недоумяваше какво се е случило — дали се е отървал от преследвачката си, или това е само някакъв номер. Съвсем скоро обаче я забеляза. Спускаше се сякаш от самия връх на дърветата с натиснат спусък. Машината на патрула пое първия откос отблизо. Но скоростта на Лея бе толкова голяма, че тя не успя да прецени правилно момента на атаката си и подмина патрула. Преди да успее да се преориентира, той извади пистолета си и стреля.

Тя изгуби контрол над спидера, но скочи навреме — точно преди машината да се разбие в едно гигантско дърво. Лея се изтърколи невредима в дол, пълен със сплетени пълзящи шубраци, изгнили пънове и плитка тинеста кал. Последното нещо, което видя, бе оранжево кълбо сред облак от димящи храсталаци, след което потъна в непрогледен мрак.

Патрулът погледна зад себе си в движение, видя експлозията и ехидно се усмихна. Но когато обърна лице напред, самодоволното му изражение изчезна, защото вече не можеше да избегне препречилото пътя му дърво. Миг по-късно всичко свърши сред ярки пламъци и дим.

Междувременно Люк бързо се приближаваше към последния патрул. Докато лъкатушеха между дърветата, Люк намали скоростта, а после се изравни с имперския войник. За да го избегне, войникът свърна рязко и удари машината си в тази на Люк — и двамата загубиха равновесие, като на косъм избегнаха полуповаленото дърво на пътя им. Патрулът мина под него, Люк — над него, но прескачайки го, се заби право в спидера на измъкващия се отдолу патрул. Навигационните им витла се заклещиха едно в друго.

По форма спидерите напомняха едноместна шейна с дълги тънки пръти, подаващи се от предницата, и с чувствителни елерони за управление на върха на прътите. С така заклещените си навигационни витла двете машини се понесоха като една, въпреки че всеки от двамата можеше да управлява своята.

Патрулът зави рязко вдясно, като се опита да блъсне Люк в изпречилата се на пътя им млада горичка. Но в последната секунда Люк наклони тежестта си наляво, от което двата заклещени спидера се изправиха почти хоризонтално — Люк отгоре, патрулът отдолу.

Патрулът престана да се съпротивлява и премести тежестта си в същата посока, както и Люк. Двете машини се завъртяха на триста и шейсет градуса и отново се върнаха в хоризонтално положение, само че този път точно пред Люк се бе изпречило огромно дърво.

Без дори да се замисли, той скочи от спидера си. След по-малко от секунда патрулът сви рязко вляво — навигационните витла се разединиха, спидерът на Люк се блъсна в секвоята и експлодира.

Люк се изтърколи по мъхест склон. Патрулът изви нагоре, направи един кръг и започна да го търси.

Люк тъкмо се измъкваше от храстите, когато преследвачът му връхлетя с пълна скорост и стрелящо лазерно оръдие. Люк запали лазерния си меч и се приготви за бой. Оръжието му отбиваше всеки изстрел, но не можеше да спре връхлитащата го машина. Още миг и машината ще премаже тялото на младия джедай. Но в последния миг Люк отскочи встрани с прецизността на матадор, изправен пред ракетен бик, и отсече навигационните витла на спидера с един-единствен замах на лазерния си меч.

Машината се разлюля, завъртя се като пияна и след секунда вече представляваше спираловиден стълб от огън и дим.

Люк прибра лазерния си меч и тръгна да търси другите.

Совалката на Вейдър изви край незавършената част от Звездата на смъртта и плавно се прибра в главния хангар. Стълбичката се спусна безшумно и Господаря на мрака тихо заслиза по леденостудените стоманени стъпала. Бързите му крачки бяха изпълнени с хладна решителност.

Главният коридор беше пълен с придворни, които очакваха аудиенция с Императора. Вейдър сви презрително устни — глупаци, всички до един. Надути ласкатели с кадифени роби и гримирани лица; ухаещи на парфюм свещеници, които се интересуваха само от себе си; мазни търговци на услуги, приведени под тежестта на скъпоценни камъни и бижута, още топли от плътта на предишния им, току-що издъхнал собственик; леки жени и необуздани мъже.

Вейдър не понасяше тази долна сган. Невъзмутимо ги подмина, без дори да вдигне очи, въпреки че мнозина от тях биха дали мило и драго за един благосклонен поглед от страна на високоуважавания Господар на мрака.

Стигна до асансьора, който отвеждаше към Императорската кула, но вратата бе затворена. Тежковъоръжени стражи с червени наметала стояха от двете страни на шахтата. Вирнали брадички, те сякаш не забелязаха присъствието на Вейдър. Един офицер излезе от сянката, в която се бе скрил, пристъпи напред и застана пред Господаря на мрака, за да препречи пътя му.

— Не може да влезете — каза му той с равен глас.

Вейдър реши да не си хаби думите, вдигна ръка с разперени пръсти и ги насочи към гърлото на офицера. В същия миг офицерът започна да се задушава. Коленете му омекнаха, лицето му посивя.

Задъхвайки се, проговори:

— Това е… заповед… на Императора.

Вейдър отпусна хватката си от разстояние. Офицерът си пое дъх и рухна на пода целият разтреперан, после разтърка врата си.

— Ще изчакам да ме приеме, когато му е удобно — каза Вейдър. Обърна се и се загледа през панорамния прозорец. В далечината блестеше зелената като листо луна Ендор — носеше се из черното пространство, а светлината й струеше като от някакъв вътрешен източник на енергия. Вейдър почувства, че тя го привлича като магнит, като вакуум, като факла в тъмна нощ.

Хан и Чуи клекнаха един срещу друг в двата края на горското сечище, притихнаха, всеки окуражен от близостта на другия. Останалите от ударната им група се отпуснаха, доколкото това бе възможно, разпръснаха се около тях по двама, по трима и зачакаха.

Дори Трипио се умълча. Седеше до Арту и си лъскаше пръстите на ръцете по липса на по-добро занимание. Едни си поглеждаха часовниците, други си преглеждаха оръжието, а следобедното слънце бавно захождаше.

Арту седеше неподвижен, само малкият му радарен екран, който стърчеше от горната част на синьо-сребристото му кубе, се въртеше и сканираше околността. Излъчваше спокойното търпение на целесъобразна функционалност, типична за всяка добре изпипана програма.

Неочаквано избибика.

Трипио преустанови вманиаченото си лъскане и уплашено погледна към гората.

— Някой идва — преведе той.

Без да трепнат, останалите приготвиха оръжието си. Изпращя настъпено клонче. Затаиха дъх.

Люк излезе от шубрака и унило запристъпя към сечището. Всички си отдъхнаха и свалиха вдигнатото оръжие. Съсипан от умора, той въобще не им обърна внимание. Отпусна се на земята до Соло и изпъшка от немощ.

— Тежък ден, нали, хлапе? — подхвърли му Хан.

Люк се изправи на лакът и се усмихна. Какво неимоверно усилие наистина, и то за какво? За да се справи с двама имперски патрули, а истински трудната част от мисията им тепърва предстоеше. Хан обаче не падаше духом и тази негова черта бе истински дар Божи. Люк си помисли, че трябва да има повече такива хора.

— А най-тежкото още не е започнало — отвърна му той.

Соло се загледа към гората в посоката, от която дойде Люк.

— Къде е Лея?

Лицето на Люк мигом се угрижи.

— Не е ли тук?

— Мислех, че е с теб — едва забележимо повиши глас Хан.

— Разделихме се — обясни Люк. Двамата си размениха тревожни погледи и бавно се изправиха на крака.

— По-добре да я потърсим.

— Не искаш ли да починеш още малко? — предложи му Хан. По посърналото лице на Люк се четеше голяма умора, а трябваше да бъде във форма за предстоящата атака, за която и без това силите им не достигаха.

— Не, трябва да намерим Лея — каза тихо той.

Хан кимна, не искаше да спори. Даде знак на заместник-командира на бунтовническия отряд, който веднага притича и отдаде чест.

— Тръгвай с отряда! — нареди му Соло. — Ще се срещнем направо при генератора на щита в 0.30.

Офицерът пак отдаде чест и веднага се зае да прегрупира войниците си. След минута те вече се изтегляха в гората, доволни, че са се отървали от това изнервящо бездействие.

Люк, Чубака, генерал Соло и двата дроида поеха в обратна посока. Отпред вървеше Арту, а въртящият се радар на главата му търсеше типичните параметри на неговата изчезнала господарка; другите го следваха отблизо.

Първото нещо, което Лея усети, бе левият си лакът, потънал в локва вода, и прогизналият ръкав върху него.

Когато понечи да го извади от водата, цялата й ръка изтръпна от болка, която се усилваше при всяко ново движение. Реши да не мърда известно време.

Но в следващия миг до ушите й достигнаха звуци. Първо от цопването на лакътя във водата, после от шумолене на листа и отдалечено чуруликане на птички. Горски звуци. Изпъшка, пое си дъх и в този миг й се стори, че чува ръмжене.

След това до ноздрите й достигнаха най-различни миризми: на влажен мъх, на свежи листа, на мед, както и аромат на редки цветя.

Вкусът усети заедно с миризмите — вкус на кръв върху езика си. Отвори и затвори уста няколко пъти, за да разбере откъде идва кръвта, но не успя. Това помръдване обаче й разкри и други болезнени места — главата, врата, гърба. Отново раздвижи ръце и отново болките се усилиха, затова се отпусна безпомощно и реши да не мърда.

След това сетивата й започнаха да усещат различните температури. Слънцето бе стоплило пръстите на дясната й ръка, докато дланта, останала на сянка, студенееше. Лек ветрец разхлади краката й. Лявата й длан, допряна до кожата на стомаха, бе съвсем топла.

Усети, че… се разсънва.

Не искаше да погледне контузеното си тяло и здраво стискаше очи, защото знаеше, че веднъж видени, нещата се превръщат в действителност, а нараненото й тяло съвсем не беше действителността, която искаше да види. Бавно и неохотно тя все пак отвори очи. Пред взора й всичко плувна в мъгла. Неясни очертания в кафяво и сиво потрепериха пред очите й, после станаха по-ярки, по-зелени и се изгубиха в далечината. Най-накрая успя да фокусира погледа си.

И пак така бавно в полезрението й попадна еуокът.

Странно, дребно, космато същество, застанало на три стъпки от лицето на Лея, самото то не по-високо от три фута. Имаше големи, тъмнокафеникави, любопитни очи и къси малки лапи с пръсти. От главата до петите беше покрито с мека кафява козина и приличаше на куклата Уоки, с която Лея обичаше да си играе като дете. Всъщност, когато зърна надвесеното над нея същество, тя си помисли, че това е сън, с който размътеното й съзнание я бе върнало към детството.

Но не беше сън. Беше един еуок и той се казваше Уикет.

Не беше съвсем безопасен, защото като се вгледа в него, Лея видя завързан на кръста му нож. Но това бе всичко, което носеше, като изключим тънкия кожен плащ, покриващ главата му.

Двамата се изгледаха изпитателно, без да помръднат. Еуокът имаше вид на озадачен; очевидно не разбираше точно какво представлява тази принцеса, нито с какви намерения се подвизава тук. А в момента Лея имаше едно-единствено намерение — да види дали ще успее да се изправи.

На първо време успя само да седне, и то със страхотно пъшкане.

Този звук подплаши малката пухкава топка и тя отстъпи назад, спъна се и падна.

— Иииип! — изскимтя еуокът.

Лея заоглежда тялото си — искаше да види дали сериозно се е наранила. Дрехите й бяха разпокъсани; цялата бе в драскотини, синини и ожулвания, но по всичко личеше, че няма нищо счупено. Тревожеше я обаче мисълта, че не знае къде се намира. Отново изпъшка.

Този път еуокът не издържа. Скочи, грабна едно четирифутово копие и заплашително го насочи към нея. Предпазливо я обиколи, без да я изпуска от поглед, но като че ли го правеше повече от страх, отколкото от враждебност.

— Ей, я престани! — ядоса му се Лея и раздразнено бутна копието му встрани. Само това й липсваше сега — да я ръчка някакво си плюшено мече. После додаде по-нежно:

— Нищо лошо няма да ти сторя.

Изправи се енергично и запристъпя от крак на крак, за да се увери, че е във форма. Еуокът уплашено отстъпи назад.

— Не се бой! — каза му Лея с успокоителен тон. — Искам да видя какво е останало от машината ми. — Малкото същество като че ли миряса поне за момента.

Краката й леко се огъваха, но все пак се добра до овъглените останки от спидера, които представляваха полуразтопена купчина в основата на полуизгоряло дърво.

Отдалечи се от еуока, а той, подобно на плашливо кутре, взе това за добър знак и тръгна по петите й. Лея се наведе и вдигна от земята лазерния пистолет на имперския патрул; това бе всичко, останало от него.

— Скочила съм съвсем навреме — поздрави се тя мислено.

Еуокът огледа катастрофиралата машина с големите си блестящи очи, кимна, поклати глава, а после заскимтя продължително и гласовито.

Лея седна на един пън и въздъхна. Сега вече очите й бяха на нивото на еуока и двамата пак се изгледаха изпитателно.

— Работата е, че тук съм като в затвор — сподели тя. — А и дори не знам къде е това „тук“.

Тя подпря глава с ръце. Размисли се върху положението и разтри наболяващите я слепоочия. Уикет седна до нея и взе да имитира движенията й до най-малка подробност — сложи главата си в лапките, подпря лакти върху коленете, а после издаде една сподавена еуокска въздишка на искрено съчувствие.

Лея веднага оцени жеста му, разсмя се и почеса малкото космато същество между ушите, а то замърка като котенце.

— Случайно да ти се намира радиостанция? — попита го тя на шега, но си мислеше, че докато говори с него на глас, все нещо може да й хрумне. Еуокът премига няколко пъти, после я погледна озадачено. Лея се усмихна. — Разбира се, че не ти се намира.

Изведнъж Уикет замръзна на мястото си; ушите му потрепераха нервно, вдигна нос и задуши въздуха. Наклони глава на една страна в поза на изострено внимание.

— Какво има? — попита Лея. Очевидно нещо не беше наред. После го долови и тя: приглушено шумолене в храсталака, колебливи стъпки.

Еуокът скочи и нададе силен, изпълнен с ужас писък. Лея извади пистолета си и на мига се скри зад пъна; Уикет се сви на кълбо и се притисна в нея. Отново настъпи тишина. Напрегната и несигурна, Лея насочи сетивата си към близкия шубрак. Приготви се за атака.

При цялата й готовност лазерният изстрел, който дойде от високо вдясно, я изненада. Избухна точно пред пъна и ги обсипа с дъжд от зарево и борови иглички. Тя бързо отговори на огъня с два кратки откоса, но в същия миг усети нещо зад гърба си. Извъртя се и видя един имперски патрул, надвесил се над нея с опряно в главата й оръжие. Протегна ръка, за да получи пистолета от Лея доброволно.

— Аз ще се погрижа за това — рече й той.

Изневиделица зад пъна се стрелна космата ръка и заби нож в крака на патрула. Мъжът зави от болка и заподскача на един крак.

Лея бързо се наведе и вдигна от земята изхвръкналия му пистолет. Залегна, изтърколи се, стреля и уцели патрула право в сърцето.

Гората отново утихна, погълна шума и отблясъците, сякаш никога не ги е имало. Лея остана да лежи на мястото си леко задъхана, в очакване на второ нападение. Но такова не последва.

Уикет подаде рошавата си глава иззад пъна, огледа се и уплашено измърмори нещо на собствения си език.

Лея скочи на крака, обходи околността леко приведена, като непрекъснато въртеше глава наляво-надясно. За момента изглеждаше безопасно. Тя махна с ръка на топчестия си нов приятел.

— Хайде да се махаме оттук.

Навлязоха в гъсталака на гората, Уикет мина отпред да пробива път. Отначало Лея се чувстваше доста неуверена, но той настойчиво я подканяше с пискливите си подвиквания и я дърпаше за ръкава. Така че много скоро тя се остави да я води малкото зверче и послушно тръгна подире му.

Умът й се зарея свободно, докато краката й пъргаво я понесоха между гигантските дървета. Поразяваше я не толкова миниатюрният ръст на еуока, колкото собственият й нищожен ръст на фона на тези дървета. Някои от тях бяха по на десет хиляди години и толкова високи, че погледът въобще не стигаше до върхарите им. Бяха като храмове на животворната сила, която тя владееше; бяха дървета, протегнали клоните си към цялата Вселена. Лея се почувства възвишена от тяхното величие и смалена от големината им.

Почувства се и самотна — тук, сред тази гора от гиганти. Цял живот бе прекарала сред хора — гиганти: баща й, великият сенатор Органа; майка й, тогава министър на образованието; по-големите й приятели, все гиганти…

Но тези дървета! Приличаха на огромни удивителни, обявили своето несъмнено превъзходство. Бяха тук. По-стари от времето. Щяха да останат тук и след като Лея си отиде, след като бунтът свърши, след като Империята…

В този миг самотата й като че ли се стопи и тя отново почувства, че е част от тези прекрасни уравновесени същества. Част от тях, въпреки времето и пространството, свързана с тях чрез неспокойна жива сила, която…

Мислите й като че я дообъркаха. Хем е част, хем не е част. Не й беше съвсем ясно. Чувстваше се едновременно голяма и малка, смела и страхлива. Чувстваше се като искрица, пълна с творческа енергия, танцуваща около огъня на живота… танцуваща подир едно потайно дундесто мече, което я придумваше все по-навътре и по-навътре в гората.

Именно за това се бореше Съюзът на бунтовниците — да запази тези добри космати същества, обитаващи вековните гори, защото те винаги спасяват от гибел уплашените смели принцеси. Лея много искаше приятелите й да са живи и здрави, за да може да им разкаже за всичко това.

Лорд Вейдър излезе от асансьора и застана пред входа на тронната зала. Светлинните кабели от двете страни на шахтата хвърляха призрачни отблясъци върху лицата на застаналите на пост императорски войници. Той решително тръгна надолу по коридора, после нагоре по стълбите и раболепно спря зад трона. Коленичи и остана неподвижен.

Миг след това чу гласа на Императора.

— Стани! Стани и говори, приятелю!

Вейдър се изправи, тронът се завъртя и Императора се обърна с лице към него.

Двамата се разбираха с очи, а очите им общуваха през светлинни години и неизбродими селения. И сега, през пропастта, която ги делеше, Вейдър отговори:

— Повелителю, малък отряд на бунтовниците е успял да проникне през щита и се е приземил на Ендор.

— Да, знам. — В гласа му нямаше и следа от изненада, по-скоро се усещаше някакво задоволство.

Вейдър забеляза това и продължи:

— Синът ми е с тях.

Императора смръщи чело едва забележимо. Гласът му остана спокоен, студен, пронизан от леко любопитство.

— Сигурен ли си?

— Почувствах го, повелителю мой. — Думите му прозвучаха като оскърбление. Вейдър знаеше, че Императора се страхува от младия Скайуокър, страхува се от силата в него. Рицарят джедай можеше да бъде привлечен към тъмната страна на Силата само с обединените усилия на Вейдър и Императора. Той повтори думите си, наблягайки на собствената си неповторимост. — Почувствах го.

— Странно, че аз не съм — промърмори Императора и присви очи. И двамата знаеха, че Силата не беше всесилна, че с нея никой не беше непогрешим. Тя черпеше заряд от съзнанието, въображението и прозорливостта. Разбира се, Вейдър и синът му бяха по-силно свързани един с друг, отколкото Императора с младия Скайуокър. Но затова пък Императора бе усетил нови, непознати до този момент взаимно пресичащи се влияния и едно огъване в Силата, което не можеше да разтълкува.

— Дали чувствата ти са избистрени, а, Вейдър?

— Съвсем недвусмислени са, повелителю мой. — Той ясно усещаше присъствието на сина си, което го пареше, изгаряше го, подмамваше го и виеше в ушите му със собствен глас.

— Тогава трябва да отидеш на луната-убежище и да го причакаш — отвърна му Император Палпатин. — Щом чувствата ти са недвусмислени, значи е така.

— Той ще дойде ли при мен? — скептично попита Вейдър, защото по този въпрос не чувстваше нищо друго, освен отчуждение.

— По собствена воля при това — побърза да го увери Императора. Трябваше да бъде по собствена воля, иначе всичко е загубено. Един дух не може да бъде покварен насила, той трябва да бъде подмамен. Трябва сам да се включи в пъкленото дело, и то активно. Трябва да го пожелае. Люк Скайуокър знаеше всичко това, но все още неохотно обикаляше край пъкления пламък като котка. Съдбите никога не могат да бъдат разгадани с абсолютна точност, но Скайуокър щеше да дойде, това бе сигурно.

— Предвидил съм го. И състраданието му към теб ще го довърши. — Състраданието винаги е било слабото място на джедаите и такова ще си остане докрай. Там те винаги ще бъдат уязвими. Такава слабост Императора нямаше.

— Момчето ще дойде при теб и тогава ти ще ми го доведеш.

Вейдър се поклони ниско.

— Както обичаш.

Императора освободи Вейдър с небрежен жест. Потънал в мрачни предчувствия, Вейдър излезе от тронната зала, качи се на совалката и отлетя към Ендор.

Люк, Чуи, Хан и Трипио с мъка си пробиваха път през шубрака. Най-отпред вървеше Арту и антената му непрекъснато се въртеше. Невероятно бе как този малък дроид успяваше да прокара пътека и през най-гъстата джунгла, при това с лекота; нищо не можеше да се опре на острите му крачни резачки, които безпощадно кастреха и оформяха тънка просека.

Изведнъж обаче Арту спря и всички зад него затаиха дъх. Радарът му бясно се завъртя, той изписука и се втурна напред, като едновременно с това възбудено предаваше.

След него Трипио задъхано превеждаше.

— Арту казва, че ракетните спидери са наблизо… О, боже!

Двамата излязоха насред сечището пред другите. А после всички се скупчиха ужасени пред овъглените отломки от три спидера и останките от няколко имперски патрула.

Пръснаха се да разгледат наоколо, но освен парче, откъснато от якето на Лея, нищо друго не намериха. Хан обаче не се поддаде на уплахата, а седна да помисли.

Трипио се обади с равен глас:

— Сензорите на Арту не откриват никаква друга следа от принцеса Лея.

— Наистина се надявам, че отдавна се е измъкнала оттук — каза Хан и обходи с поглед дърветата. Не искаше и да си помисли, че я е загубил. След всичко, което се бе случило, той просто отказваше да повярва, че е възможно нещата да свършат зле.

— По всичко личи, че се е натъкнала на патрулираща двойка — каза Люк, колкото да не мълчи. Никой от тях не искаше да прави прибързани заключения.

— Според мен се е измъкнала — отвърна му Хан някак троснато. Беше се обърнал към Люк, но по-скоро говореше на себе си.

Единствено Чубака не проявяваше никакъв интерес към покритата с отломъци поляна. Стоеше загледан в гъстия шубрак, бърчеше нос и душеше въздуха. После изрева и се втурна напред. Другите хукнаха подир него.

Арту изписука тихо и нервно.

— Какво си надушил? — сопна му се Трипио. — Моля те, изразявай се по-точно.

Колкото повече групата напредваше, толкова по-високи ставаха дърветата. Върховете им въобще не се виждаха, а стволовете им бяха необятни. После растителността като че ли пооредя, което улесни движението им, но ги обзе усещането, че се смаляват. Ужасно усещане.

Изведнъж шубракът свърши и се откри нова поляна. В средата й имаше забит кол, върху който се ветрееха парчета сурово месо. Групата се спря, после предпазливо приближи кола.

— Какво е това? — Трипио зададе въпроса, който се въртеше в главите на всички.

Чубака стоеше с вирнат във въздуха нос, изпаднал в нещо като обонятелен делириум. Първо изостана от другите, но после не издържа, пристъпи напред и посегна към едно от парчетата месо.

— Чакай! — изкрещя Люк. — Недей…

Но твърде късно. В мига, в който месото бе свалено от кола, отвсякъде ги обгърна огромна мрежа, оплете ги и ги вдигна високо над земята като купчина безпомощно мятащи се крака и ръце.

Арту нададе паническо свирукане, защото беше програмиран така, че положението с главата надолу не му понасяше, а и уокито зарева с все сила.

Хан извади една космата лапа от устата си и изплю кълбо косми.

— Браво, Чуи. Страшна я свърши. Само за стомаха си мислиш…

— Спокойно — обади се Люк. — Дайте да помислим как да се измъкнем. — Опита да освободи ръцете си, но не успя; едната се бе оплела в мрежата зад гърба му, а другата бе затисната от крака на Трипио.

— Дали някой ще успее да извади лазерния ми меч?

Най-отдолу лежеше Арту. Протегна една от резачките си и взе да прерязва примките на мрежата.

В същото време Соло се пресегна покрай Трипио с надеждата да стигне лазерния меч на Люк, който висеше на кръста му. Но Арту беше изрязал вече голяма дупка и от разместването Хан заби нос в лицето на дроида преводач.

— Дръпни се, златен жезъл, това не са ти дворцови игри.

— А ти питаш ли ме как аз се чувствам? — сопна му се Трипио. — Като въобще не съм програмиран за такива ситуации.

— Съчувствам ти — отвърна му Хан, но в същия миг Арту преряза и последната примка и всички тупнаха на земята. Поотърсиха се, седнаха, огледаха се да видят дали няма пострадали и тогава забелязаха, че са обградени от двайсетина дребни същества с пухкава козина, с кожени качулки или шапки, войнствено вдигнали копия.

Едно от тях се приближи до Хан, размаха копие пред лицето му и изскрибуца нещо на собствения си език.

Соло махна копието му с досада и рече сърдито:

— Я по-далеч от мен!

Друг един еуок обаче се раздразни и се нахвърли срещу Хан. Той пак отмахна копието му, но мечето успя да му разрани ръката.

Люк посегна да извади лазерния си меч, но тогава трети еуок излезе напред, блъсна по-агресивните си приятели да не му се пречкат и сърдито изписука нещо, което много приличаше на смъмряне. Като видя това, Люк реши да не посяга към меча си.

Но Хан беше ранен и доста ядосан. Тъкмо да извади пистолета си и Люк го спря с поглед.

— Недей, нека да изчакаме — рече той. Бен го беше учил никога да не преценява възможностите на едно същество по външния му вид и никога да не бърка действията му с мотивите за тях. Люк, разбира се, не знаеше какво представляват тези пухкави кожени топки, но интуицията му подсказваше да не бърза.

Хан хвана ранената си ръка и като че се успокои. Еуоките ги наобиколиха и събраха всичкото им оръжие. Дори Люк се прости с лазерния си меч. Чуи зарева недоволно.

Арту и Трипио тъкмо се измъкваха от захлупилата ги мрежа, когато еуоките отново се скупчиха и взеха възбудено да говорят един през друг.

Люк се обърна към златния дроид.

— Трипио, разбираш ли за какво говорят?

Трипио се изправи и започна да опипва златото си за вдлъбнатини или пропуквания.

— Ох, главата ми! — изплака той.

При вида на изправеното му в цял ръст тяло еуоките се разпискаха и размахаха лапи.

Трипио се обърна към един от еуоките, за когото реши, че трябва да е техният водач. Двамата размениха няколко реплики, след което еуокът въздъхна и се просна в краката на лъскавия дроид. След миг и останалите го последваха. Трипио погледна приятелите си малко смутено и сви рамене.

Чуи изрева озадачено. Арту изписука колебливо. Хан и Люк наблюдаваха метаните на мечетата с нескрит интерес и пълно недоумение.

После някой даде знак и всички започнаха да скандират в един глас.

Хан се облещи срещу Трипио.

— Какво толкова им каза?

— Мисля, че им казах „добър ден“ — взе да се извинява Трипио и добави: — Може и да греша, но те говорят на един толкова примитивен диалект… Изглежда, ме смятат за нещо като бог.

Чубака и Арту решиха, че това е ужасно смешно и избухнаха в истерично лаене и писукане. Мина доста време, преди да се успокоят. На Чубака дори сълзи му потекоха.

Хан поклати глава многозначително.

— Ами защо тогава не използваш божественото си влияние да ни отървеш от тия зверове? — предложи му той с превзето почтителен тон.

Трипио изпъна гордо снага и заговори с неподправено достойнство:

— Прощавайте, капитан Соло, но това няма да е честно.

— Честно ли?! — извика Соло. Открай време си знаеше, че един ден ще трябва да постави намясто този надут дроид и този ден май беше дошъл.

— Не съм програмиран да въплъщавам божество — отвърна той на Соло с тон, който подсказваше, че един толкова очевиден факт не се нуждае от обяснение.

Хан тръгна заканително към дроида; пръстите го сърбяха да изтръгне някоя от главните му жици.

— Чуй ме, купчина болтове, ако не…

Но не можа да продължи, защото петнайсет копия се стрелнаха застрашително към лицето му.

— Ей, ей, аз само се шегувам — усмихна се той приятелски.

Строени в дълга редица, еуоките бавно поеха към смрачаващата се гора — малки, сериозни същества, които тържествено напредват в гигантския лабиринт. Слънцето току-що бе залязло и играта на дългите сенки придаваше още по-величествен вид на тази глуха падина. Еуоките обаче се чувстваха съвсем като у дома си и уверено пристъпваха по тесните пътечки.

Върху рамената си носеха четиримата свои пленници — Хан, Чубака, Люк и Арту, — завързани за дълги колове и оплетени с клони от дива лозница така, че приличаха на гърчещи се ларви в бодливи листести пашкули.

Зад пленниците върху носилка, изплетена от клони във формата на трон, се мъдреше Трипио; поклащаше се връз раменете на смирените еуоки. Като същински властелин гордо оглеждаше вековната гора отвисоко — великолепието на бледолилавия залез, който озаряваше зелената гора, леко потрепващите екзотични цветя, прастарите дървета и блестящата папрат го караха да мисли, че никой преди него не се е радвал така на тази красота. Защото никой нямаше неговите изтънчени сензори, неговите сложни схеми, неговите програми и памет, за да възприеме тази малка вселена с истинската пълнота на нейните невероятни картини и цветове.

И това беше прекрасно.

6

Звездното небе сякаш опираше о върхарите на дърветата. Така го виждаха Люк и неговите приятели, завързани като дивеч за коловете, които малките еуоки носеха към селото. Люк дори не съобрази, че това може да е село — оранжевите искрици в далечината отначало взе за звезди. И нищо чудно, защото докато се поклащаше увиснал по гръб, ярките огнени точици блещукаха между дърветата точно над лицето му.

После усети как носачите му лъкатушат през лабиринти, изкачват стръмни дъсчени пътеки, извиващи нагоре покрай огромни стволове, и постепенно, колкото повече се катерят, толкова по-ярки и големи стават светлините. Когато групата вече се намираше на стотици футове нагоре сред дърветата, Люк най-сетне разбра, че светлините са всъщност огньове — огньове сред дървесните върхари.

Най-накрая поеха по разнебитен дъсчен път високо над земята — толкова високо, че отдолу не се виждаше нищо друго, освен бездънна пропаст. В един черен миг на безнадеждност Люк дори реши, че ще ги хвърлят в бездната, но еуоките очевидно имаха предвид нещо съвсем различно.

Тясната платформа свършваше по средата на пътя между две дървета. Съществото, което вървеше най-отпред, улови жилавия клон на една дива лозница и се прехвърли на доста отдалеченото отсрещно дърво. Доколкото Люк успя да види, извръщайки глава, там имаше голям, подобен на пещера отвор, издълбан в титаничния му ствол. Еуоките започнаха да си подхвърлят жилавите лиани над пропастта и много скоро изплетоха нещо като мрежа, по която издърпаха Люк така, както си беше вързан за кола. Той погледна още веднъж надолу към нищото. Неприятно усещане.

Един по един всички се прехвърлиха от другата страна върху полюляваща се тясна платформа сред короните на дърветата. После пъргавите като маймуни мечета-мъничета разплетоха паяжината от лиани и влязоха в дървото заедно с пленниците си. Вътре беше съвършено тъмно и все пак Люк имаше усещането, че по-скоро се намират в тунел през гората, отколкото в истинска пещера. Обграждаха ги твърди стени, сякаш отсечени надълбоко в планинските недра. Като излязоха на открито след около петдесет ярда, озоваха се насред кипящо от живот селище.

Дъсчени платформи и пътеки свързваха голяма група високи дървета, разположени върху обширна територия. Колибките на това подпряно като връз скеле наколно селище бяха изградени от втвърдена кожа и плет, замазан с кал, имаха глинен под и сламени покриви. Пред повечето от колибите горяха огньове, а кюнец, оплетен от стари диви лозници, улавяше искрите им и ги отвеждаше нагоре в небето. Навсякъде щъкаха еуоки. Готвачи, щавачи, стражи, старейшини. Щом зърнаха пристигащите пленници, еуоките-майки мигом притиснаха своите хленчещи бебета в косматите си обятия и хукнаха да се скрият в колибите, други стояха на място и ги сочеха с пръст, а трети просто ги разглеждаха с интерес и си шушукаха. Из въздуха се носеше апетитна миризма на вечерна гозба, децата играеха шумно наоколо, трубадури свиреха странни звучни мелодии на кухи пънове и тръстики.

Отдолу земята беше само черен мрак, отгоре небето — също; но тук, в това малко селище, увиснало между небето и земята, Люк почувства топлота и светлина, обзе го странно спокойствие.

Свитата от пленници и пленители спря пред най-голямата колиба. Подпряха Люк, Чуи и Арту на едно дърво така, както си бяха вързани. Хан пък остана да виси на нещо като шиш, в двата края на който гореше по купчина трески — картинката подозрително много приличаше на чеверме. Наоколо се насъбраха десетки еуоки и превъзбудено се разбъбриха с пискливите си гласове.

От голямата колиба се показа Тибо. Беше малко по-висок от останалите и несъмнено по-свиреп. Цялата му козина бе на светло и тъмносиви шарки. Вместо обичайната кожена качулка, на главата си носеше отрязан наполовина животински череп с рога, които бе украсил допълнително с пера. В лапата си стискаше каменна томахавка и въпреки че беше само един ситен еуок, ходеше с изпъчени напред гърди и доста театрално се перчеше.

Огледа групата с нескрито любопитство, после произнесе нещо с тържествен тон, при което един от пленителите — Паплу, загърнатият с наметало еуок, който като че ли се опитваше да закриля пленниците, пристъпи напред.

Тибо и Паплу размениха няколко думи. Скоро обаче разговорът им се превърна в разгорещен спор; разбра се, че Паплу е взел страната на бунтовниците, а Тибо отказва да приеме каквито и да било доводи. Останалите членове на племето стояха чинно и наблюдаваха спора с голям интерес, като от време на време подвикваха одобрително или неодобрително и писукаха възбудено.

Трипио, чийто трон-носилка бе поставен на почетно място, недалеч от кола, на който бе завързан Соло, следеше захласнат разгорещения спор. На два пъти взе да превежда на Люк и останалите, но още след първите няколко думи се отказваше, защото препирнята се водеше със страхотна скорост, а той не желаеше да изпусне нишката. В крайна сметка не успя да предаде нищо повече от имената на спорещите.

Хан погледна към Люк и недоверчиво смръщи вежди.

— Тази работа не ми харесва.

Чуи също излая в знак на съгласие.

Но не щеш ли, от голямата колиба се подаде Логрей и като го видяха, всички утихнаха. Беше по-нисък от Тибо, но очевидно се радваше на по-голяма почит. И той имаше украшение на главата си — птичи череп с едно-единствено перо върху гребена. Козината му беше на жълтеникавокафяви шарки, а в изражението на лицето му се четеше мъдрост. Не носеше оръжие, а само торбичка на кръста и жезъл, изработен от гръбначния стълб на всемогъщ негов враг от едно време.

Той огледа пленниците един по един, после подуши Хан и опипа с пръсти дрехите на Люк. Тибо и Паплу го заливаха с противоположните си мнения, но той не прояви никакъв интерес и те млъкнаха.

Когато Логрей се приближи до Чубака, той направо изпадна във възторг и радостно смушка Уокито с кокаления си жезъл. Чуи обаче не пожела да прави изключения за никакви величия и заплашително изрева срещу ситния брадатко. На Логрей му стигна и това единствено предупреждение; той бързо отстъпи назад, като същевременно бръкна в торбичката си и хвърли в лицето на Чуи щипка билки.

— Внимавай, Чуи — предупреди го Хан от срещуположния край на площадката. — Това сигурно е главатарят им.

— Не — поправи го Трипио. — Според мен това е техният магьосник.

Люк понечи да се намеси в разговора, но премисли и изчака. Нека тези толкова сериозни на външен вид мечета сами да решат какво представляват техните пленници. Еуоките изглеждаха доста земни същества, нищо че живееха високо сред дърветата.

Логрей отиде да разгледа Арту-Диту, който му се стори истинско чудо. Подуши металната обвивка на дроида, потупа го, погали го и се вцепени от ужас. Премисли миг-два и заповяда да го нарежат на парчета.

Тълпата се разшумя и уплашено отстъпи назад. Двама от стражите вдигнаха ножовете си и разсякоха въжетата от лиани, които стягаха Арту. Дроидът тупна на земята с метален трясък.

Стражите веднага го изправиха. Вбесеният Арту обаче не се спря нито за миг и тъй като бе нарочил Тибо, защото в него виждаше причината за своя позор, погна го с пискливи бибикания. Подгони го в кръг сред ужасените еуоки, които пак нададоха възгласи — едни в подкрепа на Тибо, други в подкрепа на обезумелия дроид.

Най-накрая Арту почти настигна Тибо и го оглуши с такъв електрически шум, че уплашеният еуок подскочи във въздуха, изпищя хрипливо и търти да бяга колкото го държат късите му тромави крака. Уикет се вмъкна крадешком в голямата колиба, докато насъбралите се продължаваха да крещят ту от възмущение, ту от възторг.

Трипио обаче много се ядоса.

— Арту, престани! — извика му той. — Само ще ни навредиш.

Тогава Арту се плъзна встрани, право при златния дроид, и избибика една яростна тирада.

Това избухване раздразни Трипио още повече и като вирна надменно глава, той се поизправи на трона си.

— Не можеш да говориш по този начин на високопоставено същество като мен.

Люк се уплаши, че положението става неудържимо и нетърпеливо подвикна към верния си дроид:

— Трипио, време е да се застъпиш за нас.

Трипио с видимо нежелание се обърна към скупчилите се наоколо космати същества и произнесе кратка реч, като от време на време сочеше към своите завързани на колове приятели.

От думите му обаче Логрей кипна: размаха жезъла си, взе да тропа с крака по земята и цяла минута крещя в лицето на златния дроид. Като спря, кимна към неколцина от своите, те също му кимнаха в отговор и започнаха да пълнят дупката под Хан със съчки.

— Ей, какво каза той? — попита Хан, сериозно обезпокоен.

Трипио клюмна огорчен.

— Чувствам се много неловко, капитан Соло, но, изглежда, вие ще бъдете главното ястие на банкета в моя чест. Логрей е ужасно засегнат от моето предложение да ви пощадят.

В същия миг барабаните забиха в зловещ ритъм. Като по даден знак всички космати глави се обърнаха към входа на голямата колиба. Оттам излезе Уикет, а зад него — вожда Чирпа.

Чирпа имаше сива козина и силен дух. На главата си носеше венец от листа, зъби и рога на едри животни, които бе победил по време на лов. В дясната си ръка стискаше жезъл, измайсторен от скелет на летящо влечуго, а в лявата си — игуана, която беше неговото любимо животно и пръв съветник.

Обходи с поглед площадката с насъбралите се мечета, после се обърна към входа на голямата колиба, от която всеки момент очакваше да се появи гостът.

Гостът беше красивата принцеса на Алдераан.

— Лея! — извикаха Люк и Хан в един глас.

— Ваше Височество!

Тя се затича към приятелите си, но фаланга еуоки препречиха пътя й с копията си. Тя се обърна към вожда Чирпа, после и към своя робот-преводач.

— Трипио, кажи им, че това са мои приятели. Трябва да ги освободят.

Трипио погледна към Чирпа и Логрей и най-учтиво преведе думите й.

Чирпа и Логрей поклатиха глава в знак на категорично несъгласие. Логрей пак изкомандва своите и те още по-усърдно взеха да трупат дърва под завързаното тяло на Соло.

Хан и Лея си размениха безпомощни погледи.

— Имам смътното усещане, че това не помогна много.

— Люк, какво да правим? — попита Лея. Въобще не беше очаквала подобно отношение. Очакваше да й отпуснат един водач, който да й покаже пътя към кораба, а в най-лошия случай една вечеря и подслон за през нощта. Не можеше да ги разбере тези същества и туйто. — Люк! — подкани го тя настойчиво.

Хан тъкмо се канеше да им предложи нещо, но спря, силно озадачен от прекомерното доверие на Лея към Люк. Преди не беше забелязал такова нещо; сега за пръв път му направи впечатление.

Преди все пак да им изложи плана си, Люк се обади:

— Трипио, кажи им, че ако не постъпят така, както ти им заповядаш, ще се разсърдиш и ще прибегнеш към някоя от твоите магии.

— Но, господарю Люк, за какви магии говорите? — възмути се дроидът. — Аз не мога…

— Кажи им! — заповяда Люк и повиши глас — нещо, което бе крайно нетипично за него. Но истината е, че Трипио можеше да изкара от търпение дори и един джедай.

Дроидът-преводач се обърна към голямата аудитория и заговори с достойнство.

Еуоките, изглежда, доста се стъписаха от неговото изявление. Всички отстъпиха няколко крачки назад. Само Логрей се изстъпи напред. Разкрещя се на Трипио — нещо, което много приличаше на закана.

Люк затвори очи, за да постигне пълна концентрация. Трипио продължи да говори, но вече не така убедително, а по-скоро като дроид, хванат натясно, че не изпълнява програмата си.

— Но, господарю Люк, те не ми вярват, нали ви казах…

Люк обаче въобще не слушаше дроида, а се бе съсредоточил, за да си го представи. Видя го целия златен и блестящ, седнал на сплетения си от вейки трон, да кима наляво и надясно, да бъбри за маловажни неща, седнал там в черната празнота на съзнанието на Люк… и бавно да се издига.

Трипио започна бавно да се издига.

Отначало самият той не забеляза това; всъщност никой не го забеляза. Трипио продължи да си говори, докато цялата му носилка плавно се издигна над земята.

— … ви казах, нали ви казах. Казах ви, че те няма… Не знам защо вие… О!… Почакайте… какво става тук?

В един и същи миг и Трипио, и еуоките осъзнаха какво става. Еуоките изпаднаха в ужас и тихомълком заотстъпваха, вдигнали очи към летящия трон. Тогава Трипио започна да се върти, като че ли се намира на кухненски стол. Грациозно, величествено въртене.

— Помощ! — прошепна той. — Арту, помогни ми.

Вождът Чирпа изкрещя някаква заповед към сплашените си поданици. Те пъргаво се разтичаха и отвързаха пленниците. Лея, Хан и Люк се прегърнаха силно. Странна беше тази тяхна първа победа в кампанията им срещу Империята.

Люк обаче долови плачевно бибикане зад гърба си и като се обърна, видя Арту, който нажалено гледаше към въртящия се Трипио. Люк внимателно свали златния дроид на земята.

— Благодаря ти, Трипио — каза младият джедай и го потупа по рамото.

Трипио, все още зашеметен, се поклащаше на златните си крака и смутено се усмихваше.

— Какво нещо! Никога не съм и подозирал какви способности нося в себе си.

Колибата на вожда Чирпа беше голяма, но само според еуокските разбирания, защото Чубака например, макар и свит на две, подпираше тавана с главата си. Уокито се бе прегърбило в единия ъгъл на колибата заедно с другарите си бунтовници, а вождът и още десет старейшини седяха срещу тях и изпитателно ги гледаха в очите. В средата, точно между двете групи, малък огън стопляше нощния въздух и хвърляше игриви сенки върху пръстените стени.

Отвън цялото село очакваше решенията на този съвет. Беше тиха ясна нощ; въздухът бе като наелектризиран от напрежение. Въпреки че бе много късно, нито един еуок не спеше.

Вътре говореше Трипио. Вече бе усвоил интонационните лупинги на този ужасно писклив език и това придаваше допълнителна свобода на изказа му; разказваше живата история на галактическата гражданска война, която доукрасяваше с пантомима, ораторски и звукови ефекти, витийски фрази и редакторски коментари. Дори в един момент се улови, че имитира поданик на Императора.

Старейшините слушаха внимателно и само от време на време си промърморваха нещо един на друг. Разказът ги беше омагьосал. Бяха изцяло погълнати от него, като на моменти изглеждаха ту ужасени, ту разгневени. На няколко пъти Логрей и вождът Чирпа си подшушваха нещичко и после задаваха въпроси на Трипио. Златният дроид им отговаряше прочувствено, дори веднъж Арту избибика за по-голяма достоверност.

Накрая, след кратко съвещание на старейшините, вождът поклати глава в знак на несъгласие и мрачно неудовлетворение. Обърна се към Трипио, а той пък преведе на приятелите си:

— Вождът Чирпа казва, че това е една много вълнуваща история — обясни дроидът. — Но тя няма нищо общо с еуоките.

Глуха, потискаща тишина изпълни малката колиба. Само огънят тихо пращеше, нашепвайки своя пламтящ, но потаен монолог.

Най-сетне се обади и Соло, за да говори от името на групата. От името на Съюза на бунтовниците.

— Преведи им следното, тенекиено злато — усмихна се той на дроида, за първи път показвайки симпатия към него. — Кажи им, че е трудно да се разкаже историята на един бунт и може би затова не преводачът трябва да върши тази работа. Ще им я разкажа аз.

Не е нужно да ни помагат само за това, защото ние ги молим. Не е нужно да ни помагат дори и за това, че е в техен интерес, въпреки че наистина е, и ето само един пример. Империята добива огромно количество енергия от тази луна, за да захранва дефлекторния си щит, а това е онази много, много енергия, без която вие, момчета, ще останете още тази зима. Е, няма да ви е лесно, но карай. Кажи им Трипио, кажи им го.

Трипио преведе всичко дотук и Хан продължи:

— Но не това е причината, поради която те трябва да ни помогнат. Аз например защо се занимавах с контрабанда? Защото беше в мой интерес. Е, вече не го правя. Поне не както преди. Сега съм повече зает да работя за моите приятели, защото какво друго би могло да има по-голямо значение? Парите? Властта? Джаба имаше и двете и вие знаете как свърши. Добре, добре, няма да се отклонявам. Това, което искам да кажа, е, че вашите приятели са си ваши приятели. Нали разбирате?

Това бе една от най-неясните молби, които Лея бе чувала, но въпреки това се просълзи. Еуоките, от друга страна, останаха невъзмутими и безмълвни. Тибо и малкият стоик, наречен Паплу, размениха шепнешком няколко думи, но другите останаха неподвижни, с непроницаеми физиономии.

След още една продължителна пауза Люк се изкашля.

— Разбирам, че това схващане ви звучи доста абстрактно. Трудно е да се направят по-далечни предвиждания — бавно започна той, — но това е ужасно важно за цялата галактика. Ужасно важно е нашият бунтовнически отряд да унищожи имперското присъствие тук, на Ендор. Погледнете нагоре през дупката на покрива. През тази малка дупка, която сте направили, за да излиза пушекът. Само през нея можете да преброите стотици звезди. А в цялото небе има още милиони, милиарди, които дори не можете да видите. И всички те си имат планети и луни и щастливи обитатели точно като вас. А Империята иска да унищожи всичко това. Като гледа цялата тази звездна феерия, човек може да се опияни, да умре при вида на такава красота. И вие сте част от тази красота, всичко е част от една и съща Сила. А Империята се опитва да ви изгаси светлините.

При превода Трипио бавно подбираше думите си, защото искаше да бъде съвсем точен. Като спря, старейшините се разписукаха доста шумно — гласовете им ту стихваха потайно, ту се извисяваха настойчиво, ту млъкваха, ту заговаряха в хор.

Лея много добре знаеше какво се опитва да каже Люк, но се опасяваше, че еуоките няма да видят връзката между казаното и собственото си положение. Може би тя трябва да хвърли този мост. Помисли си за преживяното в гората по-рано същия ден — как се почувства част от дърветата, чиито разперени ръце като че ли докосваха звездите; звездите, чиято светлина се процеждаше между листата като водопад от магия. И дълбоко в себе си тя усети силата на тази магия, с която се пропи и цялата колиба, предаде се от същество на същество и пак се върна в нея, за да я направи още по-силна; почувства, че е неделима част от тези еуоки, усети, че ги разбира, че ги познава; съюзи се с тях в истинския смисъл на думата: задиша заедно с тях в един и същ ритъм.

Спорът утихна и в колибата се възцари тишина. Учестеният дъх на Лея също се успокои в резонанс с общото спокойствие. Уверена и ведра, тя се обърна към съвета.

— Направете го заради дърветата — каза им.

Всички очакваха да продължи, но тя не изрече нито дума повече — кратко, макар и косвено, им намекна каква е целта.

С растяща загриженост Уикет следеше отстрани какво става. На няколко пъти съвсем ясно пролича как едва се сдържа да не се намеси в обсъжданията на съвета. Сега обаче не издържа, скочи на крака, прекоси пода на колибата няколко пъти, изправи се лице в лице срещу старейшините и започна прочувствената си реч.

Трипио взе да превежда на приятелите си:

— Почитаеми старейшини, тази нощ ние получихме един безценен и пълен с рискове дар. Дарът, наречен свобода. Този златен бог… — Тук Трипио спря, за да се наслади на момента, но след малко пак продължи — … Този златен бог, чието завръщане при нас е било предречено още от времето на Първото дърво, ни казва сега, че повече няма да бъде наш господар, казва ни, че сме свободни да избираме както намерим за добре, и ние трябва да избираме, така както всички живи същества трябва сами да изберат собствената си съдба. Той ви се яви, почитаеми старейшини, но той ще си отиде; повече не ще бъдем подвластни на божествените му напътствия, защото сега вече сме свободни.

Добре, но какво ни предстои оттук нататък? Нима любовта на еуока към гората повяхва при мисълта, че може да я напусне? Не, любовта му става още по-силна именно защото е свободен да я напусне, но предпочита да остане. Така е и с гласа на Златния: можем да запушим ушите си, но ще продължаваме да го чуваме.

Неговите приятели ни говорят за съществуването на една Сила, велик пулсиращ дух, от който всички ние сме неразделна част, точно както листата изглеждат сами за себе си отделни, но са част от дървото. Ние познаваме този дух, почитаеми старейшини, въпреки че не го зовем Силата. Приятелите на Златния ни казаха, че голяма опасност грози тази Сила тук и навсякъде. Когато огънят стигне гората, кой може да се чувства в безопасност? Дори и Великото дърво, от което всички ние сме част, не може да бъде в безопасност; нито неговите листа, нито неговите корени, нито неговите птички. Всички са заплашени и винаги ще бъдат.

Струва си, почитаеми старейшини, да се изправим срещу този огън. Мнозина ще загинат, но гората ще просъществува.

Еуоките не се страхуват да загинат. Те са смели.

Малкото същество обиколи с поглед всички присъстващи. Никой не отрони дума; въпреки това духът на сближението витаеше наоколо. След миг мълчание то продължи:

— Почитаеми старейшини, трябва да помогнем на този отряд в неговата благородна мисия заради дърветата и заради листата на дърветата. Тези бунтовници са като еуоките, които пък са като листата. Шибани от вятъра, безмилостно унищожавани от хищните орди на скакалците, които населяват света — не сме ли се хвърляли в огъня, за да могат други от нас да познаят спокойната му топлина и светлина; не сме ли се лишавали от топлата постеля, за да могат други от нас да й се радват; не сме ли се хвърляли като вихрогони в боя, за да всеем смут в сърцата на нашите врагове. Така че ние трябва да помогнем на нашите Листни братя, на тези бунтовници, защото е дошъл моментът на промяната.

Той остана така неподвижен, а пламъчетата на огъня заиграха в очите му с особен блясък. Мина цял миг безвремие, в който светът като че ли остана неподвижен.

Сърцата на старейшините се трогнаха. Без да кажат дума, едновременно, като по телепатия, всички кимнаха в знак на съгласие.

За всеки случай вождът Чирпа се изправи и без уводни слова направи кратко изказване.

Изведнъж из селището гръмнаха барабани. Старейшините скочиха на крака — вече съвсем не така сериозни — и прекосиха колибата, за да прегърнат бунтовниците. Тибо обви ръце около Арту, но доста се уплаши, защото най-неочаквано малкият дроид взе да се дърпа назад и да бибика недоволно. Тогава Тибо пъргаво скочи право върху гърба на Уокито.

Хан се усмихна колебливо.

— Какво става тук? Нищо не разбирам.

— Не съм сигурна — отвърна му Лея шепнешком, — но като че ли става нещо хубаво.

Подобно на другите, и Люк се включи във веселбата, каквото и да означаваше тя, усмихна се широко и целият излъчваше доброжелание, когато най-неочаквано черен облак засенчи сърцето му, закръжи над него и лепкав хлад се настани в душата му. Изтри следите от това видение и преобрази лицето си в маска. Никой нищо не забеляза.

Трипио най-сетне кимна с разбиране към Уикет, който усърдно се мъчеше да му обясни какво се е случило. Обърна се с артистичен жест към бунтовниците и им преведе накратко:

— Сега вече сме част от племето.

— Цял живот само за това съм си мечтал — обади се Соло.

Без да обръща внимание на саркастичния Звезден капитан, Трипио продължи да говори на другите:

— Вождът се е заклел да ни помогне с каквото може, за да освободи земята си от злите същества.

— Винаги съм казвал, че „с каквото може“ е по-добре от „не може“ — изхихика Соло.

На Трипио за малко да му изгорят схемите, толкова се ядоса на корелианския неблагодарник.

— Тибо казва, че неговите най-добри следотърсачи Уикет и Паплу ще ни покажат най-краткия път към генератора на щита.

— Ей, Злато, кажи им, че не сме се и надявали на такава безценна помощ. — Хан просто обичаше да дразни Трипио.

Чуи излая радостно — предпочиташе да се движи, вместо да стои на едно място. Но един от еуоките изтълкува лая му като глад и бързо донесе голямо парче месо. Чубака не беше гладен, но не отказа. Излапа месото наведнъж пред смаяните погледи на малките мечета. Този подвиг им се стори толкова невероятен, че взеха да се кикотят като луди; смехът им пък бе толкова заразителен, че и Уокито се разкиска. Боботещият му кикот ги разсмя още повече и — такъв бе обичаят им — те наскачаха връз него да го гъделичкат. Тогава той ги сборичка и ги натръшка в краката си — да се смеят и търкалят като големи пухчета. Чуи избърса очи и грабна още едно парче месо, но този път го изяде по-спокойно.

Междувременно Соло започна да организира експедицията.

— Далече ли е оттук? Ще ни трябват пресни провизии. Нали знаете, че не разполагаме с много време. Чуи, дай малко и на мене…

Чуи изръмжа.

Люк се оттегли в дъното на колибата и незабелязано се измъкна навън, на тишина. Но и там всички празнуваха — танцуваха, пищяха, гъделичкаха се, — затова той се отдалечи от огньовете, от веселбата и пое по уединена пътечка, която извиваше край огромно дърво.

Лея го видя и тръгна след него.

Звуците на гората изпълваха мекия нощен въздух. Щурци, пробягващи гризачи, самотни щръклици, терзаещи се бухали. Ухаеше на нощен жасмин и бор; хармонията беше неземна и безплътна. Небето — кристално черно.

Люк се бе загледал в най-ярката звезда на небосклона. Тя като че светеше с яростните си стихийни изпарения, които излъхваше от бездънната си сърцевина. Това беше Звездата на смъртта.

Не можеше да откъсне очи от нея. Така го свари и Лея.

— Има ли нещо, което не е наред? — прошепна тя.

Той се усмихна унило.

— Боя се, че всичко. Или може би нищо. Вероятно нещата просто следват своя предопределен ход.

Люк усещаше присъствието на Дарт Вейдър съвсем наблизо.

Лея взе ръката му. Чувстваше се толкова близка с него и все пак… не знаеше защо. Сега той й се струваше така объркан, така самотен. Така отдалечен. Почти не усещаше ръката му в своята, сякаш го нямаше тук.

— Какво има, Люк?

Той сведе поглед към преплетените им пръсти.

— Лея… ти спомняш ли си твоята майка? Твоята истинска майка?

Въпросът я изненада. Тя толкова обичаше своите осиновители, чувстваше ги като свои истински родители. Почти никога не мислеше за родната си майка — тя беше като сън за нея.

Сега обаче въпросът на Люк я накара да се замисли. Връхлетяха я спомени от детството — смътно видение на жена, която тича, после се скрива зад едно дърво… красива жена. Тези откъслечни образи отведнъж я потопиха в топлото море на чувствата.

— Да — каза Лея, после тръсна глава, сякаш да се отърве от това привидение. — Но много смътно. Тя умря, когато бях съвсем малка.

— И какво си спомняш? — настоя Люк. — Разкажи ми!

— Само чувства наистина… И образи. — Не искаше да се връща към тях сега, защото бяха толкова далеч от непосредствените й грижи и задължения… Но веднъж връхлетели я, те забълбукаха в глъбините на душата й.

— Разкажи ми! — повтори Люк още по-настоятелно.

Тя се учуди на упоритостта му, но реши да отстъпи поне за момента. Имаше му пълно доверие дори когато той я плашеше с поведението си.

— Беше много красива — каза Лея със замечтан глас. — Мила и нежна, но много тъжна. — Тя го погледна в очите, помъчи се да разгадае мислите му. — Защо ме разпитваш?

Той извърна поглед и пак го впи в Звездата на смъртта, като че ли искаше да й каже нещо, но после се уплаши и се затвори в себе си.

— Аз нищо не си спомням от моята майка — рече тихо. — Никога не съм я виждал.

— Люк, кажи ми какво те безпокои? — Тя искаше да му помогне, чувстваше, че може да му помогне.

Люк я изгледа продължително, сякаш я преценяваше, премерваше желанието й да научи истината. Тя беше силен човек. Той го чувстваше. Можеше да разчита на нея. Всички можеха.

— Вейдър е тук… в момента. Тук, на тази луна.

Полазиха я ледени тръпки, като че ли кръвта й се смръзна.

— Откъде знаеш?

— Усещам присъствието му. Дошъл е за мен.

— Но откъде би могъл да знае, че сме тук? Да не е станал някакъв провал? — Беше уверена, че не е това.

— Не, не е провал. Аз съм провалът, защото той може да усеща моето присъствие винаги когато съм наблизо. — Той я улови за раменете. Искаше да й каже всичко, но се чувстваше уморен и слаб.

— Трябва да те напусна, Лея. Докато съм тук, цялата група и цялата наша мисия ще бъдат в опасност. — Ръцете му трепереха. — Трябва да се срещна с Вейдър.

Лея съвсем се обърка. Мъгляви мисли се спуснаха върху й като диви бухали в нощта, размахаха криле над главата й, хищните им нокти заскубаха косата й, дрезгавият им шепот задраска по слуха й.

Тежко поклати глава.

— Люк, нищо не разбирам. Какво искаш да кажеш с това „трябва да се срещна с Вейдър“?

Той я придърпа към себе си. Беше се разнежил и като че ли успокоил. Само да го каже, нищо друго, само да го изрече и ще му олекне.

— Лея, той е мой баща.

— Твой баща?! — Тя не можеше да повярва; но, разбира се, това бе самата истина.

Държеше я здраво от страх да не припадне.

— Лея, открих и нещо друго. Няма да ти е лесно да го чуеш, но трябва. Преди да напусна, трябва да го узнаеш, защото може да не се върна. А ако не се върна, ако не успея, тогава ти оставаш единствената надежда на Съюза на бунтовниците.

Тя извърна поглед, тръсна глава, отказа да го погледне в очите. Всичко, което й каза Люк, звучеше ужасно, въпреки че не знаеше защо. Всъщност знаеше — защото просто е глупост. Да я нарича единствената надежда на съюза, в случай че той умре — но защо, това бе абсурдно. Абсурдно бе дори да си помисли човек, че Люк ще умре и че тя ще остане единствената надежда на бунтовниците.

И двете неща бяха немислими. Тя се отдръпна от него, искаше да опровергае думите му; или поне да ги осмисли от разстояние, да си вземе дъх преди това. Споменът за майка й отново се появи в този кратък миг на уединение. Прощалните прегръдки, сякаш плът от плътта се късаше…

— Не говори така, Люк. Ти няма да умреш. Аз ще направя каквото мога, всички ще направим, аз не съм важна. Без теб… аз нищо не мога да направя. Само ти можеш, Люк. Нали съм те виждала. У теб има сила, която не разбирам… и която аз никога не ще притежавам.

— Грешиш, Лея. — Той я задържа на разстояние от себе си. — Ти също владееш тази сила. Силата е с теб, Лея. След време ще се научиш да я използваш, както се научих и аз.

Тя поклати глава. Не можеше да понесе дори мисълта за това. Той лъже. У нея няма никаква сила, силата бе другаде, тя можеше само да помогне при нужда, това е всичко. Какво говори той? Възможно ли е?

Той я притисна още по-силно към себе си и взе лицето й в ръцете си.

Беше толкова нежен, толкова всеотдаен. Може би така искаше да й предаде силата си? А тя ще успее ли да я задържи? Какво каза той?

— Люк, какво ти става?

— Лея, моето семейство владее Силата. Владее я баща ми, владея я аз, а освен това… и моята сестра.

Лея отново го погледна право в очите. Там вилнееше мракът. И истината. Това, което видя, я уплаши. Но този път тя не се отдръпна. Остана до него. Започваше да разбира.

— Да — промълви той, доловил промяната. — Да! Това си ти, Лея. — И той я взе в обятията си.

Лея стисна очи като преграда срещу думите, срещу сълзите, които напираха в тях. Напразно. Те цялата я обляха, пронизаха я с болката на познанието.

— Знам — кимна тя и заплака, без повече да се прикрива.

— Тогава значи си разбрала, че аз трябва да се срещна с него.

Тя се отдръпна, лицето й пламтеше, умът й сякаш бе грабнат от вихрушка.

— Не, Люк, недей. Избягай, избягай надалеч. Щом смяташ, че той усеща присъствието ти, махни се от това място. — Тя хвана ръцете му и положи глава на гърдите му. — Бих искала да мога да дойда с теб.

Той погали косата й.

— Не, не бива. Ти никога не трепваш пред нищо. Когато Хан и аз, и другите сме се колебаели, ти винаги си оставала твърда и непоколебима. Ти никога не бягаш от отговорност. Не мога да кажа същото за себе си. — Люк си спомни своето прибързано бягство от Дагоба, с което подложи всичко на огромен риск, тъй като подготовката му все още не беше приключила. За малко всичко да развали. Погледна към черната си изкуствена ръка, която му напомняше за случилото се. Колко ли още има да пожертва заради своята слабост? — Е — сподавено изрече той, — и двамата ще трябва да изпълним повелята на съдбата.

— Люк, защо? Защо трябва да се срещнеш с него?

И той се замисли над всички възможни причини: за да спечели, за да загуби, за да стане част от него, за да се пребори с него, за да го убие, за да плаче, да избяга, за да го обвини, за да го попита защо, за да му прости, за да не му прости, за да умре — но в края на краищата добре знаеше, че има само една-единствена причина сега и завинаги. Само една-единствена причина, която имаше значение за него.

— Доброто все още е у него, чувствам го. Той няма да ме предаде на Императора. Аз мога да го спася, все още мога да го спечеля обратно за добрата страна на Силата. — За миг в очите му заиграха диви необуздани пламъчета, сякаш го разкъсваха съмнения и страсти. — Лея, длъжен съм да опитам. Той е наш баща.

Те отново се притиснаха един към друг. Сълзите безмълвно обливаха лицето й.

— Довиждане, скъпа моя сестричке — изгубена, а сега намерена. Довиждане, скъпа Лея.

Тя отново избухна в плач — всъщност и двамата плачеха, когато Люк я откъсна от себе си, обърна се и бавно продължи по дъсчената пътека. Изчезна в мрака на дървото-пещера, през което минаваше пътят за излизане от селището.

Лея гледаше след него и тихо проплакваше. После даде воля на чувствата си, не се и опитваше да спре сълзите — опита се обаче да разбере откъде извират те, по какви канали се леят, какви черни кътчета промиват.

И спомените пак я връхлетяха, пълни със загадки, подозрения, недоизказани слова, подслушани, когато родителите й смятаха, че спи дълбоко. Люк — неин брат! А Вейдър — неин баща! Твърде много, за да може да го проумее отведнъж. Това откритие легна на плещите й като тежко бреме.

Плачеше, трепереше и тихо скимтеше, когато изведнъж зад гърба й се появи Хан и я прегърна. Беше излязъл да я търси, бе чул гласа й и пристигна в мига, когато Люк си тръгваше. Но чак сега, когато Лея подскочи, уплашена от докосването му, и той я обърна с лице към себе си, разбра, че тя плаче.

Насмешливото му изражение стана сериозно, загрижено; сърцето му, като на всеки влюбен, изтръпна от опасения.

— Ей, какво става тук?

Тя преглътна и изтри сълзите си.

— Нищо, Хан. Просто искам да остана за малко насаме със себе си.

Криеше нещо, това бе ясно. Нещо, което смяташе, че е недопустимо да сподели.

— Не, не е нищо! — каза й той сърдито. — Искам да знам какво става. Кажи ми! — Той я разтърси. Никога не се бе чувствал така. Искаше да знае, но не искаше да чуе онова, от което най-много се опасяваше. Изтръпна само при мисълта, че Лея… и Люк… дори не искаше да продължи, дори не искаше да си представи.

Никога не се бе чувствал толкова безпомощен, което, разбира се, му беше ужасно неприятно, но не можеше да се овладее. В един миг усети, че все още я тресе и спря.

— Не мога, Хан… — Устните й отново се разтрепериха.

— Не можеш! Не можеш да кажеш на мен? Мислех, че сме по-близки, отколкото излиза. Ясно е, че съм сбъркал. Тогава върви, кажи на Люк. Понякога си мисля…

— О, Хан! — изплака тя и пак избухна в сълзи. Сгуши се в обятията му, сякаш търсеше закрила.

Гневът му се стопи и това още повече го смути и обърка. Нежно обви ръце около нея, галеше я, мъчеше се да я успокои.

— Съжалявам — прошепна той в косата й. — Съжалявам. — Не разбираше нито йота от това, което става — не разбираше нея, нито себе си, нито собствените си, обърнати с главата надолу чувства, нито жените изобщо, нито целия този свят. Знаеше само, че преди малко кипеше от раздразнение, а сега преливаше от обич, нежност и обожание. Очевидно не владееше положението.

— Моля те… само ме прегърни — прошепна тя. Не й се искаше да говори. Искаше само някой да я закриля.

Той я притисна към себе си.

Слънцето огря Ендор и над росната растителност плъзнаха прозирни сутрешни мъгли. Пищният листак в края на гората ухаеше на зелена влага; в този миг на зазоряване светът бе затаил дъх.

В пълно несъответствие с тази хармония стърчеше площадката за кацане на Империята. Груба, метална, осмоъгълна, тя се врязваше като оскърбление в зелената красота на това място. Храстите в края на сечището бяха почернели от газовете на совалките, а и по-навътре растителността бе повехнала — загиваше под купища боклуци, мачкащи я крака, химически отпадъци и изгорели газове. Този аванпост хвърляше пагубна сянка върху околността.

Униформени войници кръстосваха не само площадката, но и цялата местност — товареха, разтоварваха, охраняваха, надзираваха. Имперските канонерки бяха строени в единия край на станцията — четвъртити, бронирани, двукраки бойни машини, които побираха в търбуха си цял отряд войници, а лазерните им оръдия можеха да стрелят във всички посоки. Една имперска совалка излетя към Звездата на смъртта с трясък, от който дърветата се свиха уплашено. Една канонерка излезе от гората в отсрещния край на платформата, връщаше се от патрулен оглед. С тромави стъпки пое към товарната площадка.

Дарт Вейдър се бе облегнал на перилата на долния етаж на площадката и безмълвно съзерцаваше красивата гора. Скоро. Много скоро, вече го усещаше. Като барабан, чието биене се чува все по-отчетливо и по-отчетливо. Заплахата витаеше наоколо, но страхът от нея го възбуждаше, приятно гъделичкаше вътрешностите му. Заплахата го тонизираше, изостряше сетивата му, настървяваше страстите му. Ето, приближава се.

Победата той също усещаше. И превъзходството си. Но примесено с нещо друго… какво ли бе то? Не можеше да го види много добре. Все се местеше, все му убягваше това бъдеще; трудно му беше да го улови. Пробягващите пред очите му видения го измъчваха: забързани и неуловими, непрестанно променящи се сенки. Мътно и мъгляво беше това негово бъдеще, натежало от завоевания и разруха.

Ето, съвсем близо. Почти е тук.

Кухият кладенец на гърлото му замърка като котка, надушила миризмата на плячка.

Почти е тук.

Имперската канонерка спря в срещуположния край и отвори вратите си. Фаланга щурмоваци излезе от нея, марширувайки в стройни сгъстени редици. Като същински роботи те тръгнаха към Вейдър.

Той се обърна с лице към тях, готов да ги посрещне. Дишаше равно, черният му плащ падаше неподвижно надолу в безветрената утрин. Щом стигнаха до него, щурмоваците се заковаха намясто по заповед на командира си и разтвориха редици, за да види той заловения от тях пленник. Беше Люк Скайуокър.

Младият джедай впи погледа си във Вейдър с цялата концентрация, на която бе способен. Беше съвършено спокоен.

Командирът на щурмоваците се обърна към Вейдър:

— Това е бунтовникът, който се предаде. Въпреки че той отрича, според мен не е сам и затова моля за разрешение да направя основен оглед на местността.

И той протегна ръка към Господаря на мрака; в нея държеше лазерния меч на Люк.

— Беше въоръжен само с това.

Вейдър погледна за миг към лазерния меч, след това с бавно, отмерено движение го взе.

— Оставете ни! Направете огледа си и доведете другарите му при мен!

Офицерът и неговите войници се върнаха в канонерката.

Люк и Вейдър останаха сами, лице в лице, сред смарагдовия покой на вечната гора. Мъглата вече се вдигаше. Предстоеше дълъг ден.

7

— Ето те — избоботи Господаря на мрака, — най-после дойде при мен.

— И ти при мен.

— Императора те очаква. Той вярва, че ще преминеш на тъмната страна на Силата.

— Зная… татко. — Това бе изключителен миг в живота на Люк — да назове баща си татко. Но вече го направи, при това успя да запази самообладание. Мигът отмина. Направи го и от това се почувства по-силен. Усещаше в себе си големи възможности.

— Значи най-накрая си приел истината — иззлорадства Вейдър.

— Приел съм истината, че някога си бил Анакин Скайуокър, моят баща.

— Това име вече нищо не ми говори. — Това име принадлежеше на далечното минало, на един друг живот в една друга вселена. Възможно ли е някога да е бил онзи мъж?

— Това е името на твоето истинско аз. — Взорът на Люк упорито проникваше все по-навътре в плътно загърнатата фигура. — Просто си забравил. Знам, че у теб все още има добро. Императора не е успял изцяло да унищожи доброто у теб. — Модулирайки гласа си и с помощта на силата на собствената си вяра, той се опита да създаде една потенциална реалност. — И затова не можеш да ме унищожиш. И затова сега няма да ме отведеш при Императора.

Вейдър сякаш се усмихна през маската си, като видя как синът му използва методите на джедайско въздействие с помощта на гласа. Погледна към лазерния меч, който капитанът му бе дал — меча на Люк. Значи момчето наистина бе станало джедай. Бе възмъжал. Вдигна меча. — Друг си си направил.

— Този меч е мой — тихо му отвърна Люк. — Вече не използвам твоя.

Вейдър запали острието и внимателно огледа яркия, тихо жужащ лъч с очите на възхитен познавач.

— Умението ти е съвършено. Наистина си станал толкова ловък, колкото предрече Императора.

Останаха така за миг, между тях — мечът. Тънкото му острие пращеше от искри: фотони, които излитаха под напора на енергията, излъчвана от двамата воини.

— Ела с мен, татко!

Вейдър поклати глава.

— Някога и Бен мислеше като теб…

— Не обвинявай Бен за собственото си падение… — Люк пристъпи към него, после спря.

Вейдър не помръдна.

— Ти не знаеш силата на тъмната страна. Трябва да се подчиня на своя господар.

— Аз няма да се предам… ще ти се наложи да ме унищожиш.

— Щом такава е твоята съдба. — Това, разбира се, не беше неговото желание, но момчето бе неотстъпчиво… и ако наистина в крайна сметка се стигне до двубой, да, той ще унищожи Люк. Повече не може да отстъпва, както бе постъпил веднъж.

— Попитай чувствата си, татко. Не можеш да направиш това. Аз усещам борбата, която се води вътре в теб. Освободи се от омразата.

Но Вейдър не мразеше никого; просто това, което искаше, го желаеше слепешката, както му бе повелено.

— Някой е напълнил главата ти с глупости, младежо. Императора ще ти покаже истинската същност на Силата. Сега вече той е твоят господар.

Вейдър даде знак на отряд строени встрани щурмоваци и едновременно с това угаси лазерния меч на Люк. Войниците тръгнаха към тях. Очите на Люк и Господаря на мрака се срещнаха — продължително и изпитателно. Миг преди стражата да ги приближи, Вейдър рече:

— За мен е твърде късно, сине.

— Тогава значи моят баща наистина е мъртъв — отвърна му Люк. В такъв случай какво може да го спре да убие Злия, който стоеше пред него, почуди се той наум.

Нищо, така поне изглеждаше.

Огромната флотилия на бунтовниците стоеше като замръзнала във въздуха, готова за атака. Намираше се на стотици светлинни години разстояние от Звездата на смъртта, но в хиперпространството времето е само миг и сроковете за атаката се измерваха не в разстояние, а в прецизност.

Някои от космическите кораби смениха позицията си, така че армадата да образува ромбовидна формация — подобно на кобра с разтворена качулка.

Изчисленията показваха, че при атака със светлинна скорост ще бъде нужна свръхточна координация, както и фиксиране на стационарна точка, относително стационарна, разбира се, по отношение на точката на излизане от хиперпространството. Избраната от командването на бунтовниците точка бе една малка синя планета от Сулустката система. Армадата вече бе разположена около нея, а тя самата приличаше на змийско око.

„Вечния сокол“ бе обиколил флотилията, проверявайки всяка позиция, след което зае мястото си под флагмана. Моментът бе настъпил.

Ландо пилотираше „Сокола“. До него седеше помощник-пилотът Ниен Нънб — зъбато същество с очи на мишка, което идваше от Сулуст. Включи уредите и ги настрои, подготви се за скока в хиперпространството.

Ландо настрои връзката си на боен канал. Предишната нощ бе попрекалил със забавленията и сега с пресъхнала уста даде своя последен рапорт на адмирал Акбар от командния кораб.

— Адмирале, готови сме. Всички изтребители са налице.

Гласът на Акбар изпращя в слушалките му:

— Извършете последни приготовления и проверка на координатите.

Ландо се обърна към помощник-пилота си и му намигна.

— Не се тревожи, моите приятели са вече там и ще премахнат навреме енергийния щит, в това няма никакво съмнение. — Погледна таблото пред себе си и довърши под сурдинка: — В противен случай това ще бъде най-краткотрайната атака на всички времена.

— Готови! — предупреди го помощник-пилотът.

— Готови! — потвърди Ландо с дрезгав глас, после потупа контролното табло за късмет, въпреки че по негово дълбоко убеждение добрият комарджия сам си прави късмета. Но сега тази чест се падна на Хан, а Хан никога не го е подвеждал. Само веднъж, но това бе много отдавна, в една далечна, много далечна звездна система.

Този път нещата стояха по-различно. Този път късметът им щеше да се нарича Ландо. Той се усмихна и още веднъж потупа командното табло пред себе си.

Върху мостика на Звездния кръстосвач адмирал Акбар се спря за миг и огледа генералите си: всички бяха в пълна готовност.

— Всички отряди ли са в нападателните си координати? — попита той, въпреки че отговорът му бе известен.

— Тъй вярно, адмирале.

Акбар замислено погледна през панорамния прозорец към звездното поле отвън, защото знаеше, че повече време за мислене няма да му остане. За последен път се свърза с всички по бойния канал.

— Всички кораби излитат в хиперпространството по даден от мен знак, ясно ли е? Нека Силата да ви помага. — И той пресегна ръка към сигналния бутон.

В „Сокола“ Ландо седеше, вперил поглед в галактическия океан с благоговение, но и с мрачно предчувствие. Бяха предприели тактика, противопоказна в нелегалната борба: да предизвикат врага така, сякаш са редовна армия. В схватките си с нелегалните формирования на бунтовниците армията на Империята винаги губеше, освен в редките случаи, когато печелеше. Бунтовниците — обратното, винаги печелеха, освен в редките случаи, когато губеха. А сега се намираха във възможно най-опасната ситуация — Съюзът на бунтовниците излиза на открит бой с Империята, приемайки нейното условие, а именно: ако бунтовниците изгубят тази битка, изгубват войната.

Върху командното табло светна сигналът на Акбар. Атаката започна.

Ландо включи конвертора и отвори дроселните клапи. Звездите се стрелнаха от двете страни на пилотската кабина. Огнените следи станаха по-ярки и по-дълги; всички кораби на бунтовническата флотилия излетяха със светлинна скорост в стройни формирования, надпреварвайки се със самите фотони на сияещите навред звезди, а след това пронизаха сферата на хиперпространството и изчезнаха в блясъка на един мюон.

Синята кристална планета отново остана самотна, втренчена с невиждащото си око в черната празнота.

Групата на бунтовниците залегна зад горист хребет, който гледаше към един от предните постове на Империята. Лея разучи околността с помощта на малък електронен скенер.

В момента разтоварваха две совалки. Няколко крачещи канонерки стояха наблизо в пълна готовност. Виждаха се и войници, които помагаха при строежа, надзираваха и пренасяха съоръжения. От едната страна жужеше генераторът на щита.

Залегнали между храстите, няколко еуока, включително Уикет, Паплу, Тибо и Уоруик, бяха наобиколили ударната група на бунтовниците. Останалите стояха по-ниско зад хълмчето и не се виждаха.

Лея махна от очите си скенера и се върна при другите.

— Входът е от отсрещния край на площадката за кацане. Това ще усложни нещата.

Чубака изръмжа в знак на съгласие.

— Стига, Чуи! — смъмри го Хан и го изгледа сърдито. — Влизали сме и в по-добре охранявани места…

Чуи махна с лапа.

— Например подземията с подправки на Гаргон — припомни му Хан.

Чубака поклати глава.

— Разбира се, че е така… а пък ако успея да си спомня точно как го направихме тогава… — Хан почеса глава, като че се мъчеше да размърда мозъка си.

Неочаквано Паплу се разбъбри, посочи нещо и се разписка, после изръмжа към Уикет.

— Трипио, какво казва Паплу? — попита Лея.

Златният дроид размени няколко сърдити изречения с Паплу; после Уикет се обърна към Лея и доволно се усмихна.

Трипио също гледаше към принцесата.

— Уикет знае един заден вход към инсталацията.

Хан веднага наостри уши.

— Заден вход ли? Точно така! Така стана и на Гаргон.

Четири имперски патрула охраняваха входа към бункера, който се подаваше наполовина от земята в задния край на главната секция на генераторния комплекс. Ракетните им мотори стояха паркирани наблизо.

В храстите, недалеч от комплекса, беше залегнала ударната група на бунтовниците.

Чубака внимателно огледа бункера и глухо изръмжа.

— Прав си, Чуи — съгласи се Соло, — ако това са всичките им стражи, лесно ще се вмъкнем.

— И един стига да натисне алармения бутон — предупреди ги Лея.

Хан се усмихна самонадеяно.

— Значи ще трябва да влезем на пръсти. Никакво шукване. Ако Люк успее да заглавика Вейдър, тогава влизането ни ще се окаже нищо работа. Ще трябва само да видим сметката на стражите бързо и безшумно…

Трипио се обърна шепнешком към Тибо и Паплу, за да им преведе за какво става дума и каква е целта. Еуоките си зашушукаха нещо, после Паплу скочи и побягна през храсталаците.

Лея погледна инструмента върху китката си.

— Остава ни много малко време. Флотилията е вече в хиперпространството.

Трипио попита нещо Тибо и получи кратък отговор.

— О, боже! — възкликна Трипио и тъкмо да се изправи, за да огледа равното място до бункера, Соло го смъмри със стържещ глас:

— Лягай долу!

— Какво има, Трипио? — попита го Лея.

— Опасявам се, че нашият пухкав приятел е решил да действа прибързано и неблагоразумно. — Дроидът много се надяваше, че няма да го обвинят за това.

— За какво става дума? — В гласа на Лея се долови тревога.

— О, не. Погледни!

Паплу се беше изтърколил надолу през храсталаците до мястото, където бяха паркирани моторите на дежурните патрули. И сега със свити от ужас сърца бунтовниците наблюдаваха как малката кожена топка прехвърли късото си тантуресто телце върху един от тях и взе да натиска ключовете напосоки. Преди някой да го усети, Паплу успя да запали машината, при което се разнесе оглушителен моторен рев. Четиримата патрули се извърнаха като по даден знак. Паплу се хилеше като обезумял и продължаваше да си играе с ключовете на таблото.

Лея се хвана за главата.

— О, не!

Чуи излая.

Хан кимна.

— С това нашата атака, замислена като изненадваща, приключи.

Имперските патрули се затичаха към Паплу точно когато той включи на скорост. Малкото плюшено мече излетя по посока към гората и скоро се скри от погледа им. Единственото, което можеше да прави, бе здраво да стиска кормилото с късичките си дебели лапи. Трима от патрулите яхнаха собствените си машини и тръгнаха да преследват летящото мече. Четвъртият остана сам на пост пред вратата на бункера.

Лея беше очарована, макар и още да не можеше да повярва на очите си.

— Виж го ти, мечето му с мече, как хитро само го е измислило — искрено се възхити Хан. Кимна на Чуи и двамата се спуснаха към бункера.

Междувременно Паплу се носеше между дърветата, разчитайки повече на късмета си, отколкото на управлението си. Не летеше с голяма скорост, като се имат предвид възможностите на форсирания двигател, но за еуока това беше зашеметяваща бързина. Хем го беше страх, хем му беше приятно. Щеше да разправя за това свое приключение до края на живота си, а после неговите деца щяха да разказват на своите деца и така поколение след поколение.

Имперските патрули обаче го застигаха. Това съвсем не го смути, но когато започнаха да стрелят с лазерните си оръжия по него, това вече му се стори прекалено и щом зави зад едно дърво, колкото да се скрие от погледите им, той се улови за една полюляваща се лиана и се изкатери нависоко сред клоните. След няколко секунди тримата патрули профучаха под него като изтребители, а той само се изкиска.

При бункера последният патрул беше ликвидиран. Чубака му запуши устата, завърза го, съблече униформата му и го отнесе в гората с помощта на още двама души от ударния отряд. Останалите тихо се запромъкваха от двете страни на входа.

Хан се изправи пред вратата, погледна откраднатия код, после числата върху контролното табло на вратата. Чевръсто натисна серия от бутони с обиграните си пръсти. Вратата тихо се отвори.

Лея надникна вътре. Никакъв признак на живот. Даде знак на другите и те я последваха. Хан и Чуи вървяха по петите й. Скоро целият отряд се събра вътре в един празен стоманен коридор. Отвън оставиха на пост само един, облечен в униформата на изпадналия в безсъзнание патрул. Хан взе да натиска разни бутони на вътрешното табло и успя да затвори вратата зад себе си.

В един миг Лея се сети за Люк — надяваше се, че ще успее да задържи Вейдър достатъчно дълго време, за да могат да разрушат този проклет генератор; но повече й се искаше да избегне срещата с Вейдър, защото продължаваше да мисли, че Вейдър е по-силният от двамата.

С тихи стъпки тя поведе отряда по сумрачния, съвсем слабо осветен тунел.

Совалката на Вейдър кацна в хангара на Звездата на смъртта. Приличаше на черна, безкрила хищна птица. Приличаше на кошмарно насекомо. Люк и Господаря на мрака се показаха от предната част на тази зловеща машина, ескортирани от малък отряд щурмоваци. Забързано прекосиха главния, подобен на пещера трюм и се отправиха към асансьора за императорската кула.

Там, от двете страни на шахтата, осветена в карминени отблясъци, стояха на пост императорските стражи. Отвориха им вратата на асансьора. Люк влезе пръв.

Умът му пламтеше, трескаво се питаше какво да прави. Водеха го при Императора. Императора! Ако можеше да се съсредоточи, да избистри ума си, да види какво трябва да направи и да го направи.

Но вместо това главата му бучеше с глухия грохот на подземен трус.

Надяваше се поне Лея да е деактивирала дефлекторния щит без затруднения и да унищожи Звездата на смъртта — сега, когато и тримата са тук. Още преди другото да се случи. Защото колкото повече се приближаваше към Императора, толкова повече страхове го обземаха за неща, които могат най-неочаквано да се случат. Вътре в него вилнееше черна буря. Искаше да убие Императора, но тогава какво? Да се опълчи срещу Вейдър? А как ще отвърне на това баща му? Какво ще стане, ако първо се изправи срещу баща си, изправи се срещу него… и го унищожи? Мисълта за това му се стори едновременно отблъскваща и привлекателна. Да унищожи Вейдър… а после какво? За първи път в съзнанието му изплува неговият собствен мъгляв образ, видя се надвесен над тялото на баща си, превзел изпепеляващото му всесилие, седнал до дясната ръка на Императора.

Стисна силно очи, за да не мисли повече за това, а по челото му избиха студени капки пот, сякаш го докосна ръката на Смъртта и остави върху него призрачния си отпечатък.

Вратата на асансьора се отвори. Люк и Вейдър прекосиха неосветеното преддверие, изкачиха железните стълби, непридружавани от никого, влязоха в тронната зала и се изправиха пред трона: баща и син, един до друг, и двамата облечени в черно, единият с маска, другият с открито лице, и двамата застанаха под взора на коварния Император.

Вейдър се поклони на своя повелител. Императора му направи знак да се изправи и Господаря на мрака вдигна глава.

— Добре дошъл, Скайуокър младши — ехидно се усмихна Злият. — Отдавна те очаквам.

Люк вторачи немигащи очи в прегърбената, закачулена фигура. Погледът му беше дързък. Усмивката на Императора се смекчи, стана като бащинска. Погледна окованите ръце на Люк.

— Тези повече не са ти нужни — рече той с тон, който сякаш казваше „благородството задължава“, и едва повдигна пръст към китките на Люк. При този почти незабележим жест белезниците на Люк сами паднаха от ръцете му и шумно тупнаха на пода.

Люк погледна изтръпналите си китки — ръцете му бяха свободни, за да се вкопчат в гърлото на Императора и в миг да прекършат гръкляна му…

Но Императора изглеждаше толкова мил. Пък и нали току-що го бе освободил? Люк обаче знаеше, че той е коварен. Не се лъжи по външни неща, беше му казал Бен. Императора бе невъоръжен. Въпреки това можеше да го нападне. Нали агресивността е най-съществената част от тъмната страна на Силата? Не трябва ли да избегне това на всяка цена? Или ще бъде по-добре, ако благоразумно използва тъмната страна, за да я отстрани? Погледна освободените си ръце… може за миг да сложи край на всичко това… може ли наистина или само си въобразява? Сега вече имаше пълна свобода да направи своя избор, но не знаеше какво трябва да избере. Изборът е меч с две остриета. Можеше да убие Императора, можеше и да се вслуша в неговите доводи. Можеше да убие Вейдър… а след това сам можеше да се превърне във Вейдър. Тази мисъл го накара да се присмее на себе си като на плачлив палячо, затова я прогони в най-забутаните кътчета на съзнанието си.

Императора седеше пред него и се усмихваше. Моментът бе натежал от всякакви възможности…

Моментът отмина. Той не направи нищо.

— Кажи ми, млади приятелю Скайуокър — обади се Императора, като видя, че вътрешната борба на Люк вече взима определена посока, — кой се занимаваше с подготовката ти досега? — Усмивката му беше тънка, широка, суха.

Люк не отговори. Нищо нямаше да му разкрие.

— О, знам, че отначало си бил в ръцете на Оби-Уан Кеноби — продължи злият повелител, като триеше пръсти, сякаш това му помагаше да си освежи паметта. После спря, устните му се изкривиха от сарказъм. — Разбира се, ние всички знаем Оби-Уан Кеноби и как умее той да подготвя млади джедаи. — И кимна по посока на Вейдър, за да покаже предишния най-добър ученик на Кеноби. Вейдър остана съвършено неподвижен и безмълвен.

Люк едва сдържа гнева си при тези хули срещу Бен, въпреки че за Императора, разбира се, това бяха похвални слова. Продължи да стиска зъби, знаейки, че Императора не е съвсем неправ. Опита се да овладее собствения си гняв, защото по всичко личеше, че той ужасно допада на злорадия диктатор.

Палпатин забеляза изписаните по лицето на Люк чувства и се подсмихна:

— Както излиза, в първоначалната си подготовка ти си вървял по стъпките на баща си. За съжаление обаче Оби-Уан е вече мъртъв, доколкото ми е известно; по-големият му ученик, ето този, се погрижи за това… — И той отново посочи Вейдър. — Кажи ми, млади приятелю Скайуокър, кой се зае след това с твоята подготовка?

И пак онази прерязваща като с нож усмивка. Люк мълчеше, мъчеше се да възвърне спокойствието си.

Императора забарабани с пръсти по страничната облегалка на трона си, искаше нещо да си спомни.

— Имаше един, когото наричаха… Йода. Престарял учител на джедаите… О, виждам по физиономията ти, че съм улучил, значи е той. Йода.

Люк кипна от гняв към себе си, задето бе разкрил толкова много, макар и неволно. Гняв и съмнение. Съсредоточи се, за да се успокои; трябва да постигне такова състояние, в което да вижда всичко и нищо да не показва.

— Този Йода — замислено се обади Императора, — той още ли е жив?

Люк се загледа в празното пространство през прозореца зад трона на Императора. Там, където съществуваше нищото. Нищото. Изпълни ума си с това черно нищо. Непроницаемо, с изключение на проблясващите от време на време звезди, чиято светлина се процеждаше през ефира.

— О! — извика Императора Палпатин. — Не е жив. Много добре, млади приятелю Скайуокър, за малко да скриеш това от мен. Но не би могъл и няма да можеш. И най-потайните ти мисли за мен са явни. С поглед разголвам душата ти. И това е моят първи урок за теб — каза той, целият сияещ.

Люк посърна, но само за миг. Самото отчаяние му даде сили. Така го бяха учили и Бен, и Йода: когато те нападнат, падни. Остави силата на противника да те повали, така както под порива на силен вятър тревата поляга. След време той ще се изразходва и тогава ще можеш да се изправиш.

Императора злорадо наблюдаваше лицето на Люк.

— Сигурен съм, че Йода добре те е научил как да използваш Силата.

Злорадството му обаче даде желания ефект — лицето на Люк пламна и мускулите му се опънаха.

Като видя реакцията на Люк, Императора облиза пресъхналите си устни. Облиза устни и се изсмя гърлесто от дъното на душата си.

Люк се спря, преди да му отговори, защото във всичко това видя и нещо друго; нещо, което до този момент не бе забелязал в Императора. Страх.

Видя страх в очите на Императора — страх от Люк. Страх от силата на Люк, страх, че тази сила може да се обърне срещу него, срещу Императора, по същия начин, по който Вейдър я бе обърнал срещу Кеноби. Люк ясно видя този страх у Императора и сега вече знаеше, че шансовете за успех се бяха променили, макар и съвсем малко. С погледа си бе разголил част от душата на Императора.

Внезапно обзет от абсолютно спокойствие, Люк изпъна снага. Дръзко погледна обрамченото с качулка лице на коварния повелител.

Палпатин не каза нищо, умълча се, после отвърна на взора на младия джедай с изпитателен поглед, който сякаш премери всичките му силни и слаби страни. Облегна се назад, доволен от резултата.

— Аз съм този, който ще довърши подготовката ти, млади приятелю. След време мен ще наричаш Учителю.

В този миг Люк за първи път се почувства достатъчно уверен, за да говори.

— Грешиш. Случилото се с баща ми няма да се случи с мен.

— Не, млади джедаю — иззлорадства Императора и се наведе напред, — много скоро ще разбереш, че не аз, а ти грешиш… за много неща.

Палпатин се изправи, слезе от трона си, приближи се до Люк и впи отровния си поглед в очите на момчето. Най-сетне Люк видя цялото му скрито под качулката лице: очите — хлътнали като гробници; плътта — скапана; кожата — повяхнала от силни бури, набраздена от сеч и гибел; усмивката — мъртвешка; дъхът — зловонен.

Вейдър протегна облечената си в ръкавица ръка към Императора и му подаде лазерния меч на Люк. Императора го пое с ехидно изражение, прекоси залата и отиде до огромния, извит като дъга панорамен прозорец. Звездата на смъртта се въртеше бавно, така че луната-убежище в момента се виждаше от прозореца.

Палпатин погледна към Ендор, после отново към лазерния меч в ръката си.

— О, да, джедайското оръжие. Също като меча на баща ти. — Обърна се и погледна Люк в очите. — Трябва да знаеш, че баща ти ще остане завинаги воин на тъмната страна на Силата. Така ще стане и с теб.

— Никога! По-скоро ще умра, но и ти ще умреш заедно с мен! — В този миг Люк бе напълно убеден в думите си и затова ги изрече така категорично.

Императора се изсмя велзевулски.

— Може би намекваш за предстоящата атака на вашата бунтовническа флотилия?! — Люк пребледня, земята се разлюля под краката му, но след миг се съвзе. Императора продължи: — Уверявам те, тук сме в пълна безопасност. Твоите приятели не могат нищо да ни сторят.

Вейдър се приближи до Императора, застана от едната му страна и погледна Люк.

Люк се почувства ужасно безпомощен.

— Тази самоувереност ще ви погуби — предизвика ги той.

— А теб ще те погуби твоята вяра в приятелите. — Императора му се усмихна, после устните му увиснаха надолу, а гласът му прогърмя сърдито: — Всичко става по моя повеля. Твоите приятели там горе на луната-убежище… ще попаднат в капан. Както и цялата ви бунтовническа флотилия!

Лицето на Люк трепна видимо. Императора видя това и ревна.

— Аз бях този, който даде възможност на Съюза на бунтовниците да узнае местонахождението на генератора на щита и той ще остане напълно защитен от набезите на жалката ви малобройна банда — цял легион от мои войници ги очаква там.

Очите на Люк се стрелнаха от Императора към Вейдър, после към лазерния меч в ръката на Императора. Умът му трескаво прехвърляше възможностите за действие; изведнъж положението като че ли отново му се изплъзна. Не можеше да разчита на нищо друго, освен на себе си. А и себе си не чувстваше достатъчно сигурен.

Императора продължи да реве заплашително:

— Опасявам се, че когато флотилията ви долети, дефлекторният щит ще си бъде съвсем наред. И това е само първата от изненадите, които съм ви подготвил.

Положението, както го виждаше Люк, се влошаваше с всяка изминала секунда. Трупаха се неуспех след неуспех. Докога? А освен това и обещания за нови изненади. Злодеянията на Палпатин срещу галактиката нямаха край. Бавно, едва забележимо Люк пресегна ръката си към своя лазерен меч.

Императора продължаваше.

— Оттук, млади приятелю Скайуокър, ще можеш да наблюдаваш окончателното унищожаване на Съюза на бунтовниците и края на нещастния ви бунт.

Люк вече не издържаше. Вдигна още малко ръката си, но в същия миг усети, че и Палпатин, и Вейдър го наблюдават. Отпусна ръка и овладя гнева си, опита да си възвърне предишното спокойствие, да открие собствения си център на стабилност, за да реши какво следва да направи оттук нататък.

Императора му хвърли една суха тънка усмивка, после предложи да му върне меча.

— Искаш го, нали? Омразата набъбва вече в теб. Много добре, вземи джедайското си оръжие! Използвай го! Ето, аз съм невъоръжен. Удари ме! Поддай се на гнева си! С всеки изминал миг ставаш все повече и повече мой слуга.

Дрезгавият му глас проехтя в залата като пустинен вятър. Вейдър продължаваше да държи Люк под око.

Люк се опита да скрие чувствата, които го измъчваха.

— Не, никога! — Отчаяно се напрягаше да мисли само за Бен и Йода. Те също бяха част от Силата, част от енергията, която й придава форма. Ако успее да ги извика, дали с присъствието си нямаше да променят помислите на Императора? Бен му беше казал, че никой не е съвършен… Значи Императора не може да види всичко, не може да знае всяко бъдеще, да промени всяка реалност, така че да служи на ненаситната му алчност. Бен, обърна се той мислено към своя учител, имам нужда от твоите напътствия, и то сега, веднага. Как да си възвърна меча, без да пострадам преди това?

Като че ли в отговор на мислите му Императора го изгледа злобно и постави меча недалеч от ръката на Люк.

— Всичко е предопределено — каза му той тихо. — Такава е съдбата ти. И ти, както и баща ти, сте вече… мои.

Люк никога не се бе чувствал толкова безпомощен.

Хан, Чуи, Лея и още няколко от командосите поеха през лабиринта от коридори към мястото, където според откраднатата карта би трябвало да се намира залата с генератора на щита. Жълти светлини се мержелееха на всяко кръстовище и удължаваха сенките им върху стените. На първите три завоя не срещнаха никого — нито стражи, нито работници; всичко бе потънало в тишина.

На четвъртото кръстовище обаче шест имперски щурмовака стояха на стража.

Нямаше как да ги заобиколят, пътят им минаваше точно оттам. Хан и Лея се спогледаха и свиха рамене — схватката беше неизбежна.

Втурнаха се напред с извадени пистолети. Имперските войници сякаш очакваха атаката, толкова бързо реагираха — приклекнаха и отвърнаха на стрелбата. Проехтя бараж от лазерен огън. Рикошетите кънтяха от трегерите до пода. Двама от щурмоваците бяха веднага покосени. Трети изпусна оръжието си, което се заклещи в една носеща конзола, и на него не му оставаше нищо друго, освен да залегне на пода.

Други двама обаче се бяха прикрили зад една огнеупорна врата и огънят им плътно препречваше по-нататъшния път. Позицията им беше абсолютно непревземаема, но това, разбира се, не важеше за Уокито.

Чубака разби вратата и тя се стовари върху двамата щурмоваци. Затисна ги така, че повече не помръднаха.

Лея застреля шестия от имперските стражи, който тъкмо се канеше да пусне един откос по Чуи. Изгубилият оръжието си щурмовак, който бе залегнал на пода, сега се изправи и се втурна да вика помощ. Хан обаче го настигна с няколко скока, свали го на земята и го извади от строя.

Преброиха се, огледаха се. Не беше зле, но вдигнаха прекалено много шум. Сега трябваше да побързат, преди да е дадена обща тревога. Енергийният център, който контролира генератора на щита, би трябвало да се намира съвсем наблизо. А втори път такава възможност няма да им се удаде.

Флотилията на бунтовниците излезе от хиперпространството с невъобразим рев. Сред струи от ярки лъчи започнаха да се показват батальон след батальон в бойна формация, стремително насочени към Звездата на смъртта и нейната луна-убежище, която светеше сравнително наблизо. Много скоро цялата въздушна флота вече летеше към своята цел, предвождана от „Вечния сокол“.

Ландо започна да се тревожи още в мига, в който излязоха от хиперпространството. Погледна екрана, обърна тягата и веднага се зае с компютъра.

Помощник-пилотът му също бе озадачен.

— Как е възможно това? — обади се Ландо. — Би трябвало да получим някаква информация независимо дали щитът е вдигнат, или не. — Въпросът с това нападение оставаше открит: кой кого?

Ниен Нънб посочи контролното табло и разтресе глава.

— Блокирани сме! Но как е възможно да ни блокират, нали не знаят, че идваме?

Физиономията му се изкриви в ужасена гримаса при вида на връхлитащата ги Звезда на смъртта най-вече защото смисълът на думите, които току-що бе изрекъл, достигна до съзнанието му с неумолима яснота. Значи в крайна сметка атаката се бе оказала не изненадваща, а очаквана. Това беше клопка.

Веднага се свърза с останалите.

— Прекратете атаката! Щитът все още не е вдигнат.

В слушалките му изпращя паникьосан отговор:

— Сигурен ли си? Моят екран не показва абсолютно нищо.

— Стоп! — изкомандва Ландо. — Всички кораби стоп!

Той изви рязко наляво и изтребителите от Червената ескадрила го последваха.

Някои обаче не успяха. Три X-образни изтребителя от фланга се врязаха в невидимия дефлекторен щит, загубиха контрол над управлението и избухнаха в пламъци по повърхността на щита. Другите дори не спряха да ги погледнат.

На мостика на Звездния кръстосван от бунтовническата флотилия алармената инсталация виеше с все сила, премигваха светлини, пищяха клаксони, докато най-накрая гигантският крайцер успя рязко да промени посоката си на движение и по този начин избегна сблъсъка с щита. Офицерите мигом напуснаха бойните си постове и се прехвърлиха на навигационните уреди; виждаше се как и останалите кораби от флотилията, опасно килнати на една страна в най-различни посоки, намаляваха или увеличаваха скоростта си, само и само да избегнат дебнещите ги отвсякъде катастрофи.

Адмирал Акбар се свърза с всички. Гласът му беше настойчив, но овладян.

— Предприемете предпазна тактика!

Разтревожен глас се провикна към Акбар:

— Адмирале, в сектори RT–23 и PB–4 се виждат вражески кораби.

Главният панорамен екран като че ли оживя. Освен Звездата на смъртта и плаващата в изолираното пространство зелена луна, сега в обсега му попадна и огромната имперска флотилия, която се носеше, образувала съвършени летателни формации. Идваше откъм Ендор на две разклоняващи се вълни — очевидно целта им беше да обградят флотилията на бунтовниците от двата фланга, така че да ги приклещят като между щипците на скорпион.

А енергийният щит препречваше пътя на бунтовниците отпред. Всъщност възможност за измъкване нямаше.

В гласа на Акбар се прокраднаха нотки на отчаяние:

— Това е капан. Пригответе се за атака!

По радиовръзката се чу гласът на един от пилотите на изтребителите:

— Изтребителите пристигат. Тръгваме!

И атаката започна. Битката бързо се разгоря.

Първи се хвърлиха във въздушния бой изтребителите на бунтовниците, защото бяха много по-бързи от обемистите имперски крайцери. Въздушните схватки бяха ожесточени и скоро черното небе пламна от рубинени експлозии.

Адютантът на Акбар се приближи до него.

— Адмирале, подсилихме фронталния щит.

— Много добре. Удвоете енергията на главното захранване и…

Изведнъж Звездният кръстосван се разклати от термоядрени взривове навън.

— Златното крило е зле ударено — извика друг офицер и се запрепъва към мостика.

— Покривайте ги! — разпореди се Акбар. — Нужно ни е време. — Отново се свърза с всички кораби, но втора експлозия разтърси крайцера му. — Всички кораби по места! Изчакайте второ нареждане!

Но заповедта му дойде твърде късно за Ландо и неговите бойни ескадрили, които бяха набрали голяма преднина. Имперската флотилия вече се задаваше насреща им.

Уедж Антил, старият приятел на Люк от първата им кампания, предвождаше X-крилите изтребители, които летяха заедно със „Сокола“. Като приближиха имперските защитници, той се разпореди със спокоен и уверен глас:

— Крилата в позиция за атака!

Крилата се разделиха като на водни кончета и останаха в положение, което ги правеше по-бързи и маневрени.

— Всички изтребители да рапортуват! — подкани ги Ландо.

— Червеният водач готов! — отвърна му Уедж.

— Зеленият водач готов!

— Синият водач готов!

— Сивият…

Последният рапорт бе прекъснат от такова пиротехническо изпълнение, което напълно извади от строя Сивото крило.

— Ето ги, идват — обади се Уедж.

— Превключете на скорост за атака! — заповяда Ландо. — Внимавайте да не засегнете някой от нашите кръстосвачи!

— Движим се към пункт трети по оста…

— Два имперски идват под ъгъл двайсет градуса — обади се някой.

— Виждам ги — успокои го Уедж. — Свий наляво, аз ще се заема с първия.

— Внимавай, Уедж, над теб има още трима.

— Да, вече…

— Аз ги поемам.

— Само че са много повече…

— Излязъл си много напред, изчакай малко…

— Червен четири, внимавай!

— Ударен съм!

X-крилият изтребител се завъртя, пламна, освети звездното пространство и изчезна.

— Един е по петите ти, внимавай! — извика червен шест на Уедж.

— Къде е? На екрана ми няма нищо.

— Червен шест, появи се нова ескадрила изтребители…

— Отиват към медицинския кораб! След тях!

— По-бързо! — подкани ги Ландо. — Аз продължавам. На пункт 3–5 има четири обекта. Покривайте ме!

— Зад теб съм, Златен водач. Червен две, червен три, оттеглете се…

— Не се отделяйте!

— Вие, сините, затворете формацията!

— Червен две, чудесна стрелба!

— Не е зле — каза Ландо. — Ще прибера и останалите…

След броени минути цялото бойно поле като че ли се продъни — пламна в огнени отблясъци, прорязани от черен дим, оранжеви кълба, дъжд от искри, въртеливо падащи отломъци, глух тътен, ярки светлинни лъчи, сгромолясващи се машини, замръзнали в пространството трупове, черни ями и електронни бури.

Мрачно ослепителен спектакъл, който едва започваше.

Ниен Нънб каза нещо на Ландо с гърления си глас.

— Прав си — намръщи се пилотът. — Само изтребителите им участват в боя. А какво ли изчакват онези звездни разрушители? — Този път, изглежда, Императора им бе подготвил нещо по-специално.

Помощник-пилотът го предупреди за втора ескадрила, която идваше отгоре.

— Виждам ги. Вече сме им на прицел. — Той погледна още веднъж към Ендор, която спокойно плаваше вдясно от него. — Хайде, Хан, стари приятелю, не ме предавай!

Хан натисна едно копче на китката и покри главата си. Укрепената врата към главната контролна зала се пръсна на парчета. Бунтовниците веднага щурмуваха през зейналата дупка.

Този път щурмоваците от залата изумяха. Атаката ги свари съвършено неподготвени. Някои бяха ранени от експлодиралата врата; останалите зяпаха слисани нападението на бунтовниците. Хан беше най-отпред, Лея — веднага зад него, а Чуи покриваше тила им.

Избутаха персонала в един от ъглите на бункера. Трима командоси останаха да ги пазят, а други трима застанаха на пост пред изходите. Останалите започнаха да поставят експлозивите.

Лея се загледа в един от екраните на контролното табло.

— Хан, бързо! Ела да видиш нещо. Нападнали са нашата флотилия!

Соло погледна към екрана.

— По дяволите! И с този енергиен щит те са приклещени натясно. Просто няма накъде да мърдат.

— Точно така — обади се глас от дъното на стаята. — Точно както сте приклещени и вие.

Хан и Лея се обърнаха и видяха десетки имперски дула, прицелени в тях; цял легион е бил скрит в двойните стени на бункера. Сега, в един-единствен миг, всички бунтовници се оказаха в засада — нямаше къде да избягат, щурмоваците бяха твърде много, за да влязат в бой с тях. Отвсякъде бяха обградени.

Нови имперски орди нахлуха през вратата и обезоръжиха смаяните бунтовници.

Хан, Чуи и Лея си размениха по един изпълнен с отчаяние и безнадеждност поглед, защото знаеха, че именно те са последният шанс за бунта.

Но не успяха.

На известно разстояние от мястото на главната въздушна схватка, насред плътната формация от кораби, които образуваха имперската флотилия, се носеше корабът флагман: Звездният суперразрушител. От мостика му адмирал Пиет наблюдаваше боя през огромното панорамно стъкло с такова любопитство, сякаш гледаше военен парад или пък кабаретно шоу.

Зад него, потънали в почтително мълчание, се бяха изпънали като струна двама капитани; и те наблюдаваха виртуозните клопки на своя Император.

— Сега спрете флотилията — нареди адмирал Пиет.

Единият от капитаните се затича да изпълни заповедта. Другият се приближи до прозореца и застана до адмирала.

— Няма ли да атакуваме?

Пиет се усмихна ехидно.

— Заповедите си получавам направо от Императора. Наумил си е нещо по-специално за тази бунтовническа сган. — И за да подчертае специалността на нещото, направи дълга пауза за пред любопитния капитан. — Ние трябва само да внимаваме да не ни се изплъзнат.

Императора, Вейдър и Люк наблюдаваха развихрилата се въздушна битка от сигурността на тронната зала в Звездата на смъртта.

Навред царяха безредие и хаос. Тихи, кристални експлозии с ореоли в зелено, виолетово и пурпурно. Ожесточени въздушни схватки. Лениво носещи се из пространството отломъци от стопена стомана; замръзнали пръски кръв.

Люк гледаше ужасен. Още един от бунтовническите кораби се удари в невидимия дефлекторен щит и избухна в пламъци.

Вейдър наблюдаваше Люк. Момчето му беше здраво и по-силно, отколкото си го бе представял. Все още не беше късно, все още се поддаваше на влияние. Все още можеше да бъде спечелен — или за онази лигава, слаба страна на Силата, или за Императора, който не без основание се страхуваше от Люк.

Все още имаше време да си възвърне Люк. Двамата да се изправят един до друг във величието на мрака. Заедно да властват над галактиката. Нужно е само търпение и малко хитрост, за да бъде убеден Люк в изтънчените удоволствия, които само тъмният път на Силата може да му даде; нужно е търпение да бъде откъснат от ужасните лапи на Императора.

Вейдър знаеше, че и Люк също е забелязал страха на Императора. Умно момче е този Люк, помисли си Вейдър и мрачно се усмихна на себе си. Истински син на баща си.

Императора се обърна с една заядлива забележка към Люк и с това прекъсна размишленията на Вейдър.

— Както сам можеш да се увериш, млади момко, дефлекторният щит е все още на мястото си. Твоите приятели не успяха! А сега… — Вдигна тънката си като вретено ръка високо над главата, за да придаде повече тежест на момента. — Виж истинската мощ на тази въоръжена по последна дума на техниката бойна станция. — Отиде до апарата за радиовръзка и тихо прошепна в микрофона, сякаш говореше на любима: — Стреляйте на воля, главнокомандващ.

Предусещайки ужаса на това, което ще последва, Люк огледа повърхността на Звездата на смъртта, после космическото бойно поле и отвъд него — флотилията на бунтовниците.

Дълбоко в недрата на Звездата на смъртта главнокомандващият Джерджерод издаде заповед. Издаде я със смесени чувства, защото тя означаваше край на метежниците, край на войната, която Джерджерод ценеше най-много от всичко на света. Но след войната най-много обичаше пълната разруха; така че, макар и издадена с известно съжаление, заповедта все пак го удовлетворяваше.

По нареждане на Джерджерод един от операторите издърпа лост, който на свой ред запали мигащо табло. Двама закачулени имперски войници натиснаха цяла редица бутони. Плътен светлинен лъч запулсира от дълга, двойно блокирана шахта. На повърхността на завършената половина от Звездата на смъртта светна гигантски лазерен диск.

Люк наблюдаваше безсилен и ужасен. Видя невероятно голям лазерен лъч, който излизаше направо от дулото на Звездата на смъртта. Лъчът докосна един от звездните кръстосвачи на бунтовниците, който се намираше в най-тежкия участък на битката, докосна го само за миг и в следващата секунда вече го нямаше. Взриви се и стана на прах. С едно-единствено ярко припламване се разложи на най-елементарните си съставни частици.

Във вцепеняващите обятия на отчаянието, със сърце, погълнато от кухите бездни на празнотата, единствено очите на Люк се оживиха за миг, защото изведнъж зърна своя лазерен меч, оставен без надзор върху трона. И в този момент на ярост и безнадеждност той усети как тъмната страна на Силата го завладява.

8

Адмирал Акбар стоеше на мостика и не можеше да повярва на очите си. Преди миг звездният кръстосвач на бунтовниците „Либърти“ се намираше във вихъра на ожесточено сражение с далекобойни оръдия. Сега бе изчезнал. Никакъв не се виждаше. На мястото му имаше само празно пространство, поръсено с фин прашец, който проблясваше с отраженията на по-далечните експлозии. Акбар гледаше безмълвно и недоумяваше.

Около него цареше пълно объркване. Абсолютно смаяни, операторите упорито продължаваха да търсят връзка с „Либърти“, докато капитаните тичаха от екраните към хангара, викаха, упътваха — кога правилно, кога погрешно.

Един от помощниците подаде на Акбар радиовръзката. Чу се гласът на генерал Калрисиян.

— База, обади се! Тук е Златният водач. Последният удар дойде направо от Звездата на смъртта! Повтарям: Звездата на смъртта е включена в боя. Тя действа!

— Видяхме — унило му отвърна Акбар. — Всички кораби да се подготвят за отстъпление.

— Аз обаче няма да отстъпвам! — изкрещя му Ландо. — Толкова път съм бил, само и само да участвам в тази игра.

— Нямаме друг избор, генерал Калрисиян. Нашите крайцери не могат да отбият огън с такава сила!

— Адмирале, втори път такъв случай няма да ни падне. Хан ще се справи с оня щит, трябва да му дадем още малко време. Аз тръгвам към звездните разрушители.

Акбар се огледа. Масирана атака на противовъздушната артилерия разтърси кораба му и кратка бледа светлина озари стъклата. Калрисиян беше прав: втори такъв случай няма да им се удаде. Сега или никога.

Обърна се към първия си помощник-капитан.

— Всички кораби готови за атака!

— Тъй вярно, сър. — После спря на място. — Сър, нямаме почти никакви шансове за успех срещу тези звездни разрушители. Те имат повече оръдия на борда и са по-тежко бронирани.

— Знам — тихо отвърна Акбар.

Капитанът се оттегли. Дойде друг помощник.

— Щурмуващите кораби вече влязоха в бой с имперската флотилия, сър.

— Съсредоточете огъня върху енергийните им генератори. Ако пробием щитовете им, изтребителите ни може и да успеят.

Корабът му се люшна от втора експлозия — лазерен лъч уцели един от жиростабилизаторите отзад на кърмата.

— Подсилете помощната защита! — извика някой.

Температурата на битката се повиши с още един градус.

Зад панорамното стъкло на тронната зала корабите на бунтовническата флотилия изчезваха един след друг в беззвучния вакуум на космическото пространство, а вътре единственият звук, който се чуваше, бе тънкото хихикане на Императора. Люк продължи да следва спиралата на собственото си отчаяние, наблюдавайки как лазерният лъч от Звездата на смъртта изпепелява кораб след кораб.

Императора изсъска:

— Флотилията ви е загубена, а и приятелите ти на луната Ендор няма да оцелеят… — Натисна някакъв бутон за свръзка върху страничната облегалка на трона и заговори с облекчение: — Главнокомандващ Джерджерод, в случай че бунтовниците успеят да взривят генератора на щита, обърнете бойната станция срещу луната Ендор и я унищожете, ясно ли е?

— Да, Ваше Величество — чу се отсрещният глас, — но няколко от нашите батальони са разположени…

— Ще я унищожите! — шепотът на Императора прозвуча по-категорично от всяка заповед.

— Да, Ваше Величество.

Палпатин, целият треперещ от злорадство, отново се обърна към Люк, който пък трепереше от гняв.

— Няма измъкване, младежо. Съюзът на бунтовниците ще загине, а заедно с него и твоите приятели.

Лицето на Люк се сгърчи, отразявайки състоянието на духа му. И Вейдър, и Императора го наблюдаваха внимателно. Лазерният меч започна да трепери на мястото си, където бе оставен. Ръката на младия джедай също се разтрепери, устните му се опънаха и изтъняха, зъбите му лъснаха.

Императора се усмихна.

— Добре. Вече мога да почувствам твоя гняв. Ето, аз съм беззащитен, вземи си оръжието. Удари ме с цялата си омраза и твоето пътуване към тъмната страна на Силата ще свърши. — Той избухна в смях и дълго след това продължи да се смее.

Люк просто не издържаше повече. Оставеният върху трона лазерен меч вече не трепереше, а направо се тресеше. След миг, задвижен от Силата, отлетя и се озова право в ръката на Люк. Той веднага го запали, завъртя го с широк замах и го насочи към главата на Императора.

В същия миг острието на Вейдър блесна помежду им и спря атаката на Люк, чийто меч вече висеше на инч от императорския череп. Захвърчаха искри като при закаляване на стомана и обляха ухиленото лице на Палпатин в пъклени отблясъци.

Люк отскочи назад и с вдигнат меч се обърна с лице към баща си. Вейдър протегна напред собствения си меч и се приготви за бой.

Императора въздъхна с нескрито задоволство, отпусна се назад в трона си и обърна лице към двамата съперници — той, единствената публика на този мрачен и скръбен двубой.

Хан, Лея, Чубака и останалите от техния ударен отряд бяха изведени от бункера под стража. Гледката пред тях бе съвършено различна от тревистата местност, която бяха прекосили, за да влязат. Площадката отпред беше пълна с войниците на Императора.

Бяха стотици — в бели и в черни униформи; едни се мотаеха безцелно, други оглеждаха местността от върха на двукраките си канонерки, трети си почиваха върху своите спидери. Ако в бункера положението им изглеждаше безнадеждно, сега беше два пъти по-лошо.

Хан и Лея се спогледаха с изтръпнали сърца. Всичко, за което се бяха борили, всичко, за което бяха мечтали, пропадаше пред очите им. Но поне сега, за известно време, имаха себе си. Двамата идваха от два срещуположни края на пустошта, наречена емоционално уединение: Хан, влюбен в себе си, никога преди не бе обичал друг човек; Лея, погълната от социалните вълнения, готова да прегърне цялото човечество, никога не бе обичала един човек. Но някъде между неговото сляпо и студено увлечение по себе си и нейната пламтяща страст по всички и двамата откриха тих оазис, където да се приютят, дори да нахранят душите си с чувства.

Но сега и тази тиха страст изглеждаше невъзможна. Краят им беше близо. Толкова много неща искаха да си кажат, а не намираха думи. Хванаха ръцете си, преплетоха пръсти в тези последни мигове на близост и така с дланите си казаха повече, отколкото с думи.

В този миг Трипио и Арту, важно-важно пристъпяйки един до друг, се появиха отнякъде с шумно бибикане и ломотене. Изглеждаха превъзбудени и погълнати от разговора си, когато заковаха намясто, виждайки променения вид на площадката отпред. Стотици очи се обърнаха към тях.

— О, мили боже! — измънка Трипио. След секунда двамата с Арту вече се бяха обърнали и бягаха да се скрият в гората, от която току-що бяха изникнали. Шестима щурмоваци хукнаха подире им.

Имперските войници успяха да ги догонят тъкмо когато двата дроида се канеха да изчезнат зад огромно дърво на двайсетина ярда навътре в гората. Затичаха се към роботите и заобиколиха дървото. Арту и Трипио стояха невъзмутими. Войниците ги приближиха, но дроидите отказаха да се предадат.

Петнайсет еуоки наскачаха от надвисналите клони на дървото и бързо сломиха съпротивата на имперските войници с помощта на камъни и тояги. Тибо, кацнал на друго дърво, наду един рог и нададе три отривисти сигнала. Това беше знак за атака.

Стотици еуоки се заспускаха от всички страни към сечището и самоотвержено се нахвърлиха срещу модерната и мощна имперска армия. Гледката представляваше истински хаос.

Щурмоваците стреляха напосоки със своите лазерни пистолети и успяха да убият и ранят много от пухкавите мечета, но на тяхно място дойдоха нови попълнения. Войниците със спидери подгониха и успяха да премажат няколко пищящи еуоки, но не след дълго спидерите им бяха преобърнати от каменна лавина, която се изсипа от клоните на дърветата.

При объркването в началото на атаката Чуи се хвърли в шубраците, а Хан и Лея се скриха под арките от двете страни на бункерната врата. Отвсякъде гърмяха експлозии и не им даваха възможност да напуснат прикритието си. Самата врата на бункера беше затворена и заключена.

Хан отново се опита да използва откраднатия код на контролния панел, но този път вратата не се отвори. След залавянето им програмата веднага е била сменена.

— Терминалът не работи — измърмори той недоволно.

Лея понечи да вдигне от земята един лазерен пистолет, който лежеше до тялото на повален щурмовак, но престрелката беше в разгара си и отвсякъде свистяха изстрели.

— Арту може да свърши тази работа — извика тя.

Хан кимна, извади радиовръзката си, избра честотата на малкия дроид, пресегна се към оръжието, което Лея не можа да достигне, и го прибра.

Арту и Трипио се бяха сгушили зад един дънер, когато Арту получи съобщението. Скокна, избибика възбудено и се хвърли право към бойното поле.

— Арту! — извика Трипио. — Къде си хукнал? Изчакай ме! — И златният дроид се затича да настигне приятеля си.

Моторизираните щурмоваци закръжиха около дроидите, като в същото време не спираха да стрелят по малките еуоки, които ставаха все по-свирепи и по-свирепи след всяка опърлена козинка. Мечетата се накачулиха по крачещите канонерки, хвърляха се отгоре им с помощта на дългите лиани, мъчеха се да развалят механизмите им, като вкарваха клончета и камъчета в подвижните им шарнирни стави. Люлееха се като маймуни от дърво на дърво и здравата се засилваха, когато трябваше да изритат някой прелитащ щурмовак от машината му. Мятаха камъни и копия, скачаха по дърветата, строяха капани с мрежи. Щъкаха навсякъде.

Десетки мечета се хвърлиха в атака заедно с Чуи, който все повече и повече се привързваше към тях, а и те към него. Бяха го обявили за свой талисман, а той тях — за малките му братовчедчета. И затова сега така неустрашимо се сражаваха. Чуи просто не можеше да гледа как изтребват малките му приятели и съвсем обезумял взе да лови щурмоваците с голи ръце и да ги тръшка в земята наляво и надясно. Еуоките също представляваха самоотвержен отряд, който следваше Чубака по петите и щом наобиколилите го войници ставаха твърде много, притичваха му се на помощ.

Битката вилнееше навред.

Арту и Трипио успяха да се доберат до вратата на бункера. Докато се приближаваха, Хан и Лея, които бяха задигнали по едно оръжие, ги прикриваха със защитен огън. Щом стигна терминала, Арту пъхна компютърната си ръка и започна да сканира. Но едва пресметнал някои от възможните кодове, и мощна експлозия разтърси входа, разкъса кабелната ръка на Арту и го събори на земята.

Главата му взе да пуши и схемите му дадоха на късо. Всички малки люкчета по тялото му се отвориха, всички дюзи протекоха, всички колелца се завъртяха на свободен ход и после спряха. Трипио се хвърли към ранения си приятел, а Хан заоглежда бункерния терминал.

— Може би ще успея да направя късо — измърмори Соло.

В това време еуоките бяха построили примитивен катапулт от другата страна на площадката. Изстреляха огромен камък срещу една от канонерките — машината силно се килна настрана, но не падна, задържа се на дългите си крака, обърна се по посока на катапулта и задейства лазерните си оръдия. Еуоките се разбягаха панически. Когато канонерката беше обаче на десет фута от тях, пуснаха в действие и следващия си капан — вързани с лиани дървесни трупи, които, разпилявайки се, катурнаха и смачкаха зловещата бойна машина.

Така започна и следващата фаза на атаката. Еуоките с подобни на хвърчила безмоторни машини взеха да замерят щурмоваците с дъжд от камъни или пикираха ниско над тях с извадени копия. Тибо, който предвождаше нападението, бе улучен в крилото с лазерен изстрел още при първия щурм и се свлече в бодлив буренак. Една крачеща канонерка тъкмо се канеше да го стъпче, когато Уикет се спусна отгоре и в последния момент подвикна на Тибо да се пази. Отстъпвайки от пътя на канонерката обаче, Уикет се блъсна в префучаващ спидер и безжизнено се изтърколи в гъстия шубрак.

Битката продължаваше.

Броят на жертвите растеше.

Високо в небето нещата не бяха по-различни. Пространството кипеше от ожесточени въздушни схватки и оръдейни бомбардировки, докато лазерният лъч на Звездата на смъртта методично унищожаваше кораб след кораб на бунтовническата флотилия.

Ландо пилотираше „Вечния сокол“ с изключително умение, като на косъм се провираше между гигантските, плъзнали навред звездни разрушители на Империята.

Сред рева на несекващи експлозии той отчаяно се мъчеше да се свърже с флагманския кораб на адмирал Акбар. Накрая успя и викна на адмирала:

— По-близо! Казах по-близо! Звездните разрушители трябва да бъдат въвлечени в бой отблизо, така че Звездата на смъртта да не може да стреля, без да уцелва и собствените си кораби.

— Но кой ще влезе в бой отблизо с техните суперкораби? Какво са нашите крайцери в сравнение с техните разрушители! — Акбар направо се ядоса на това предложение, но всъщност друго не им оставаше.

— Точно така! — извика Ландо. — Значи въвеждаме нов вид въздушен бой!

— Що за тактика ще бъде това? — възмути се Акбар.

— Знаем толкова, колкото знаят и те — продължи Ландо, — а като рискуваме, те ще си помислят, че ние знаем повече от тях. — Да блъфираш, е опасно, разбира се, но понякога това е единственият начин да спечелиш, а Ландо никога не играеше, за да губи.

— При толкова близко разстояние ние нямаме почти никакви шансове срещу звездните разрушители — продължаваше да упорства Акбар.

— Да, но срещу Звездата на смъртта пък нямаме абсолютно никакви. А в суматохата поне няколко и от техните кораби ще пострадат. — Ландо изкрещя. Бяха уцелили едно от предните оръдия на борда му. „Сокола“ се завъртя и започна да пада свободно, но в следващия миг той го овладя и прелетя под корема на имперския левиатан.

И тъй като нямаше какво повече да губи, Акбар реши да пробва стратегията на Калрисиян. Още в следващия миг бунтовническите крайцери приближиха звездните разрушители на Империята — стотици миниатюрни изтребители закръжиха около масивните туловища на разрушителите, като пъргаво избягваха лазерните им изстрели.

Люк и Вейдър бавно обикаляха в кръг. С вдигнат високо над главата си лазерен меч Люк се приготви за нападение от класическата първа позиция; Господаря на мрака беше обърнат с рамо към него — точно според правилата. Без предупреждение Люк стовари меча си, Вейдър понечи да го парира, Люк го измами с престорено действие и атакува ниско. Вейдър пое удара с меча си и после го насочи към гърлото на Люк, но Люк посрещна контраудара и бързо отстъпи назад. Първата схватка мина без наранявания. Отново започнаха да се движат в кръг.

Вейдър бе впечатлен, дори доволен от бързината на Люк. Жалко, че не можеше да остави момчето да убие Императора. Беше още рано. Емоционално Люк все още не беше готов за това. Все още съществуваше опасност да се върне при приятелите си, ако успее да унищожи Императора. Имаше нужда от по-добра подготовка: първо — от Вейдър и Палпатин едновременно, а после вече — да заеме мястото си от дясната страна на Вейдър, за да властват заедно над галактиката.

Така че Вейдър трябваше да подготви момчето, да му помага в несигурни моменти.

Преди Вейдър да успее да събере мислите си, Люк отново го нападна и този път много по-яростно. Всяко негово хвърляне напред обаче срещаше фосфоресциращия меч на Вейдър. Господаря на мрака отстъпваше при всяко замахване, като само веднъж се опита да се извърти и атакува, но Люк ловко отвърна на удара му. Той отстъпи още по-назад, загуби равновесие по стълбите и падна на колене.

Люк се изправи над него на върха на стълбата — неудържим и опиянен от собствената си сила. Вече всичко бе в ръцете му и той го знаеше, чувстваше го: Вейдър е негов. Можеше да замахне с меча си и да му отнеме живота. Да заеме неговото място до Императора. Да, дори и това можеше да направи. Този път Люк не отхвърли толкова бързо мисълта за това; понаслади й се известно време. Почувства как живителните й сокове изпълват вените му, как силата й обагря страните му. От тази мисъл го обзе треска, обзе го жажда за власт — така непреодолима, че изцяло замъгли мозъка му.

Той владееше Силата; изборът зависеше изцяло от него.

Но в съзнанието му изплува и друга мисъл; облада го бавно и настойчиво като пламенен любовник: да унищожи и Императора. Да ги унищожи и двамата, сам да господства над галактиката. Да си отмъсти и да властва.

За Люк това беше изключителен момент. Зашеметяващ. Но той не се поддаде, не се разколеба.

Пристъпи напред.

За първи път на Вейдър му мина мисълта, че може да бъде победен от сина си. Беше учуден от силата, която Люк бе придобил, откак се бяха дуелирали за последен път в Облачния град — да не говорим за прецизния начин, по който подбираше моментите за нападение. Това бе нещо ново и неочаквано за Вейдър. Неочаквано и нежелано. След тази неприятна изненада последва чувство на унижение, после на страх. Но унижението се сви, за да даде воля на грозен и озъбен гняв. Поиска да си отмъсти.

Промяната у Вейдър усети и младият джедай, който сега се извисяваше над него. Императора ликуваше, защото за първи път видя Люк да се опиянява от силата на собствения си мрак.

— Използвай агресивността си, момче! Точно така! Остави омразата да раздвижи кръвта ти! Стани част от нея, остави я да те храни!

В един миг Люк се поколеба, в следващия вече разбра какво става. Отново се обърка. Какво всъщност иска той? Какво трябва да направи? Кратката възбуда, мигът на мрачно прояснение бяха изчезнали, пометени от прилив на нерешителност, на забулена тайнственост. Почувства се като човек, който след страшен сън се събужда, облян в студена пот.

Отстъпи назад, свали меча си, отпусна се и се опита да прогони омразата от себе си.

В същия този миг Вейдър атакува. Хвърли се нагоре по стълбите и принуди Люк да отстъпи в отбрана. Кръстоса меча си с този на момчето, но Люк се освободи от хватката и скочи върху висяща над главата му подвижна платформа. Вейдър застана под платформата.

— Няма да се бия с теб, татко — каза Люк.

— Глупаво е от твоя страна да сваляш гарда, момче — предупреди го Вейдър. Гневът му малко се разколеба — не искаше да спечели двубоя по милост. Но ако победата означаваше смъртта на момчето, кой би се отказал? Държеше Люк да е наясно какво го чака. Държеше Люк да знае, че това вече не е шега работа, не е игра. Това е Мракът.

Люк обаче долови и нещо друго.

— Мислите ти те издават, татко. Аз чувствам доброто у теб… усещам конфликта, който те измъчва. Ти не се реши да ме убиеш преди, няма да го направиш и сега. — Всъщност бяха два пъти, спомни си Люк, на два пъти Вейдър бе имал възможност да го убие, но не го стори. Във въздушния бой над първата Звезда на смъртта и по-късно в дуела на Беспин. За миг си спомни и за Лея — как беше в лапите на Вейдър, дори я бе измъчвал, но не я уби. Представи си как е страдала, но бързо прогони тези мисли от главата си. Изведнъж в съзнанието му изплува с пределна яснота онова, което често му се струваше така мъгляво: доброто все още живее у неговия баща.

Това обвинение вече истински разгневи Вейдър. Беше готов да понесе известни оскърбления от дръзкото хлапе, но това минаваше всякакви граници. На туй момче му трябваше урок, който никога да не забрави, или пък да умре, ако не може да го научи.

— Отново, момчето ми, отново подценяваш тъмната страна на Силата…

Вейдър метна меча си и искрящото острие преряза подпорите на площадката, върху която се намираше Люк. После мечът се завъртя във въздуха и отново се върна в дланта на Вейдър. Люк се строполи на земята, изтърколи се надолу под застрашително поклащащата се платформа. Скрит в сянката й, той не се виждаше. Вейдър взе да обикаля наоколо като котка; търсеше момчето, но не смееше да пристъпи в сянката на надвисналата платформа.

— Не можеш вечно да се криеш, Люк.

— Тогава ела и ме спипай тук — отвърна невидимият глас.

— Няма да ти се дам толкова лесно. — Вейдър усети неясен смут в душата си; злото у него като че ли бе склонно на отстъпки. Нямаше никакво съмнение, че момчето е умно, а това означава, че Вейдър трябва да действа много внимателно.

— Аз не искам да ми се даваш, татко. Аз няма да се бия с теб. Ето, вземи оръжието ми. — Люк знаеше много добре, че поема огромен риск, че това може да се окаже краят на собствения му живот, но и така да е… Той няма да използва Мрака, за да победи Мрака. Може би в крайна сметка Лея ще бъде тази, която трябва да продължи борбата без него. Може би тя ще намери начин, ще открие път да се пребори със злото. Засега обаче пред него стояха само два пътя: единият извеждаше в Мрака, другият — извън него.

Люк постави лазерния си меч на земята и го плъзна към Вейдър. Мечът се спря на половината път между двамата. Господаря на мрака протегна ръка и мечът на Люк се озова в нея. Той го закачи на пояса си и пристъпи в сянката на платформата, обзет от мрачни предчувствия.

Сега Люк му влияеше по-директно, засилваше съмненията в него. Във въздуха витаеха угризения, съжаления, предателства. Мъка и болка. Но те като че ли не се отнасяха пряко до Вейдър. А до други… до Ендор. А, точно така, Ендор — луната-убежище, където скоро ще загинат неговите приятели. Люк скоро ще научи, че в тъмната страна на Силата приятелството е нещо различно. Съвсем различно.

— Предай се на тъмната страна, Люк — помоли го той. — Това е единственият начин да спасиш приятелите си. Да, мислите ти те издават, сине. Чувствата ти към тях са силни, особено към…

Вейдър млъкна. Усети нещо.

Люк се отдръпна още по-навътре в сянката. Опита се да скрие онова, което таи в себе си. Но беше невъзможно да потисне мислите си, а те му подсказваха, че Лея е в опасност. Страданието й го зовеше, целият й дух бе един вик. Той се опита да го затвори плътно в себе си, да го приласкае, но викът беше силен, не можеше да го заглуши, нито да го изостави, трябваше да го приеме в себе си и да го утеши.

Умът на Вейдър проникна в тайното място.

— Не! — изкрещя Люк.

Вейдър не можеше да повярва.

— Сестра? Сестра! — глухо избоботи той. — Твоите чувства я издадоха… значи близнаци! — изрева той победоносно. — Оби-Уан е бил достатъчно прозорлив, за да я скрие, но ето че сега вече се провали напълно. — Люк ясно видя усмивката му през маската, през сянката, през всичките царства на Мрака. — Ако ти не се предадеш на Тъмната страна, то тя вероятно ще го направи.

Тук вече Люк не издържа, защото Лея оставаше единствената непомръкваща надежда за всички. Ако Вейдър насочеше злите си, измамни помисли към нея…

— Никога! — изкрещя той. Мечът му сам отлетя от пояса на Вейдър и прилепна в дланта му, запали се сам.

Спусна се към баща си с непозната за него самия ярост. Вейдър също се стъписа. Кръстосаха мечове, от ударите на лъчистите им оръжия полетяха искри, но много скоро се разбра, че преимуществото е на страната на младия Люк. И той безмилостно го използваше. Пак кръстосаха мечове, този път отблизо — тяло до тяло. Когато Люк блъсна Вейдър назад, за да се освободи от клинча, в който се бяха вкопчили и двамата, Господаря на мрака удари главата си в една ниска греда. Залитна назад и излезе от тясното пространство. Люк обаче се спусна по петите му с настървение.

Удар след удар Люк принуди Вейдър да отстъпи — назад, върху мостика, който се извисяваше над огромната бездънна шахта. Всеки удар от меча на Люк се стоварваше върху Вейдър като обвинение, като крясък, като камък на омразата и проклятието.

Господаря на мрака падна на колене. Вдигна меча си, за да пресече следващия удар, но Люк вече го стоварваше и отсече дясната китка на Вейдър.

Ръката заедно с парчетата метал, жици и електронни приспособления по нея тупна с глух шум на пода като ненужна вещ, а мечът на Вейдър се плъзна по мостика и изчезна в бездънната шахта.

Люк погледна все още потрепващата отсечена изкуствена ръка на баща си, а след това и собствената си, облечена в черна ръкавица механична длан. В този миг проумя, че е станал същия като баща си. Като човека, когото мразеше.

Целият разтреперан, той се изправи над Вейдър, върхът на блесналия му меч докосваше гърлото на баща му. Искаше да унищожи това творение на Мрака, това същество, което някога е било негов баща, това създание, което… беше като него.

Отнякъде изникна Императора. Кокореше се и се подсмихваше доволно.

— Чудесно! Убий го! Виж как омразата те прави силен! А сега следвай повелята на собствената си съдба и заеми мястото на баща си до мен!

Люк погледна надолу към баща си, после към Императора, после отново към Вейдър. Това бе Мракът, Мракът, който той мразеше. Не баща му, не дори и Императора. А Мракът в тях. В тях и в него.

Единственият начин да унищожиш Мрака бе като го отхвърлиш. Завинаги. Той изведнъж се изправи и взе решението, за което цял живот се бе подготвял.

Хвърли меча си.

— Никога! Никога няма да се предам на страната на Мрака! Ти се провали, Палпатин. Аз съм джедай, както и баща ми преди мен.

Злорадството на Императора се преобрази в черен гняв.

— Така да бъде, джедай. Тогава обаче ще загинеш.

Палпатин вдигна изкривените си от старост пръсти и като някакъв магьосник заклинателно ги насочи към Люк: ослепително бляскави мълнии запрескачаха от ръцете му към тялото на момчето. Младият джедай замръзна намясто, не можеше да помръдне, прониза го остра болка; не беше и чувал за подобна мощ, за такава поквара на Силата, а ето че сега я изпита на свой гръб.

Но след като такава сила може да се произвежда, значи може и да се парира. Люк вдигна ръце, за да отбие мълниите. Първоначално успя, мълниите безвредно рикошираха в стените. Но скоро започнаха да се сипят с такава сила и бързина, че той не можеше да се справи. Единственото, което му оставаше, бе да се свие на кълбо, сгърчен от болка, отмаляващ, с треперещи колене.

А Вейдър, подобно на ранено животно, допълзя в нозете на своя Император и кротко се сгуши там.

На Ендор битката за бункера продължаваше. Щурмоваците обстрелваха еуоките с модерните си оръжия — последна дума на техниката, докато малките топчести воини с пухкава козина се хвърляха срещу имперските войници с голи ръце и тояги. Все пак успяваха да съборят и да извадят от строя канонерките им с помощта на търкалящи се трупи и капани от мрежи, а бързите им спидери поваляха с изплетени от лиани примки.

Събаряха и цели дървета върху враговете си. Копаеха ровове, които покриваха с клонки, и примамваха канонерките да ги преследват, докато тромавите бронирани машини се катурнеха в издълбаните за тях дупки. Предизвикаха и няколко каменни лавини. Преградиха един приток и после отвориха шлюзи, така че в ливналия потоп се удавиха много войници и още две канонерки. Скупчваха се на едно място като примамка, а после се разбягваха във всички посоки. Изкатерваха се до най-високите клони на дърветата и оттам скачаха върху канонерките или пък изливаха горещо гущерово масло във визьорите на стрелците. Използваха ножове, копия и прашки, издаваха страховити бойни викове, за да сплашат и объркат враговете си. Бяха безстрашен противник.

Примерът им зарази дори и Чуи, чиято дързост порасна. Като че ли взе да му става приятно да се залюлява с лианите и да събаря войниците по земята с такава сила, че те повече не помръдваха. Съвсем забрави за лазерния си пистолет.

В един момент качи на конче върху гърба си Тибо и Уикет, засили се с помощта на лиана и скочи право върху покрива на една канонерка. Тримата шумно тупнаха отгоре й и опитвайки се да запазят равновесие, вдигнаха такава врява, че един от щурмоваците отвори люка, за да види какво става. Преди обаче да вземе оръжието си, Чуи го измъкна и го хвърли на земята. Тибо и Уикет веднага се вмъкнаха през люка и плениха другия войник.

Еуоките подкараха имперската канонерка точно както караха и спидерите — със смях и кикот и никакво чувство за управление. На няколко пъти Чуи за малко да се изтърси от покрива. Излая сърдито в кабината, но това въобще не ги стресна. Те продължиха да се кикотят, да пищят и между другото се блъснаха в един спидер.

Тогава Чуи слезе в кабината. За минута-две разучи управлението — имперската технология беше силно стандартизирана. После методично, една след друга взе да унищожава останалите канонерки, които приближаваха без бой, защото нищо не подозираха. Обстрелваше ги в упор. Повечето от тях така и не разбраха какво става.

Когато гигантските бойни машини започнаха да избухват една след друга в пламъци, еуоките взеха да ликуват. Самочувствието им се възвърна. Бързо се строиха след канонерката на Чуи. Именно Уокито обърна изхода на битката.

В това време Хан продължаваше да работи върху контролното табло. Пращяха искри, с разтреперани от нетърпение ръце той опитваше всякакви свръзки, но вратата не се отваряше. Лея приклекна зад него, за да го прикрива с лазерния си пистолет.

Най-накрая той й помаха.

— Ела да ми помогнеш! Мисля, че този път ще стане. Дръж това!

Подаде й една жица. Тя прибра пистолета в кобура си, пое жицата, а той измъкна други две от двата срещуположни края на таблото.

— Нищо не става — измърмори Хан.

Пламнаха искри; връзката стана и с ужасна експлозия втората врата, дублираща непревземаемата бариера, се стовари пред първата.

— Браво! Две врати са вече преодолени — поздрави го Лея.

В същия миг лазерен куршум я улучи в рамото и я събори на земята.

Хан се спусна към нея.

— Лея, какво ти е? — извика той и бързо се зае да спре кървенето.

— Принцесо, добре ли сте? — учтиво я запита Трипио.

— Горе-долу — поклати глава тя. — Само…

— Горе ръцете! — чу се глас. — Едно помръдване и двамата сте мъртви!

Всички замръзнаха по местата си и вдигнаха очи. Пред тях стояха двама щурмоваци и ги държаха на прицел.

— Изправете се! — заповяда единият. — Ръцете горе!

Хан и Лея се спогледаха. За един-единствен вечен миг впиха поглед дълбоко в душите си и с този един-единствен поглед почувстваха, разбраха, докоснаха и споделиха всичко.

Соло бавно сведе очи към кръста на Лея, където висеше пистолетът й. Тя крадешком разкопча кобура си — успя да го направи незабелязано, защото Хан стоеше изправен пред нея така, че частично я скриваше от погледа на щурмоваците.

Той отново впи очи в нейните с искрен копнеж и нежност. Усмихна й се и прошепна:

— Обичам те!

— Знам — отвърна му тя простичко.

И тогава дойде мигът на действието — като по безмълвен сигнал Хан се отдръпна и Лея започна да стреля по щурмоваците.

Въздухът прокънтя от лазерни изстрели и също като при електронна буря се обагри в оранжево-розова мъгла, разкъсана на места от ярко зарево.

Щом мъглата се разнесе, видяха пред себе си една от гигантските канонерки на Империята — приближи ги и спря. Хан вдигна очи към лазерните й оръдия, които се целеха точно в лицето му. Вдигна ръце и лекичко пристъпи напред. Не беше много сигурен какво точно иска да направи.

— Стой зад мен — прошепна той на Лея, като същевременно мислено измерваше разстоянието, което го дели от машината.

В този миг горният люк на канонерката се отвори и Чубака показа ухилената си глава. Изръмжа победоносно.

Соло беше готов да го разцелува.

— Чуи! Слизай тук веднага! Лея е ранена! — Тръгна напред да поздрави партньора си, после спря.

— Чакай! Имам една идея.

9

Двете космически армади, подобно на морските си двойници отпреди много векове и в друга галактика, се носеха кораб до кораб, разтърсвани от мощни залпове.

Денят щеше да се запомни с безброй героични, понякога самоубийствени маневри. Един кръстосвач на бунтовниците, чиято задна част вече гореше, се блъсна в звезден разрушител на Империята, преди да експлодира, за да може да унищожи и него. Товарни кораби, пълни с оръжие и боеприпаси, биваха програмно насочвани по курс за сблъсък с имперските летящи крепости. Екипажите ги напускаха, оставайки ги в най-добрия случай на произвола на съдбата.

Ландо, Уедж, Синия водач и Зеленото крило се спуснаха към големия разрушител на Империята, който всъщност беше нейният главен комуникационен кораб. Той бе вече пострадал от пряката канонада на бунтовнически крайцер, който впоследствие бе унищожил; но пораженията върху него не бяха особено тежки, затова бунтовниците решиха да го нападнат, докато все още ближеше раните си.

Ескадрилата на Ландо прелетя ниско и това, разбира се, не даде възможност на разрушителя да използва големите си оръдия. Изтребителите също останаха скрити за известно време.

— Увеличете мощността върху предните дефлекторни щитове — нареди Ландо на своята група. — Вече влизаме в полето.

— До теб съм — отвърна му Уедж. — Ескадрила, затворете формацията! Готови!

И всички едновременно пикираха, без да изключват моторите, с максимална скорост, перпендикулярно на оста на имперския кораб — вертикалните пикирания трудно се проследяваха. На петдесет фута от повърхността се установиха под ъгъл от деветдесет градуса и продължиха по дължината на металния корпус, изложени на лазерен огън от всички страни.

— Атака срещу главния енергиен вал! — заповяда Ландо.

— Разбрано! — отвърна Зеленото крило. — Заемам позиция.

— Стой настрана от предните им батареи — предупреди го Синия водач.

— Там огънят е много плътен.

— Вече съм тук.

— Най-зле е засегнат вляво от оста — докладва Уедж. — Целете се там.

— С теб съм!

Уцелиха Зеленото крило.

— Губя височина.

— Спасявай се, всеки момент ще се взривиш!

Зеленото крило се заби като ракета в предната батарея на разрушителя. Силна експлозия отнесе носа на кораба.

— Благодаря ти! — тихо прошепна Синия водач към пожара.

— Това ни открива пътя! — изрева Уедж. — Нататък! Енергийните реактори са точно в този трюм.

— След мен! — извика Ландо и рязко изви. Персоналът на реактора го посрещна стъписано. Уедж и Синия водач го последваха.

— Директен обстрел! — извика Ландо.

— Ето го!

— Изтегляй се! Изтегляй се!

Всички започнаха да се изтеглят с максимална скорост, докато разрушителят бе обхванат от серия лавинообразно засилващи се експлозии и накрая заприлича на самотна звезда. Синия водач бе застигнат от ударната вълна, която го хвърли странично срещу един от по-малките имперски кораби. И двата кораба се възпламениха. Ландо и Уедж се спасиха на косъм.

Дим и викове изпълваха въздуха в командния кораб на бунтовниците.

Акбар обаче успя да се свърже с Калрисиян.

— Има деблокаж. Вече получаваме данни.

— Как е щитът? — попита Ландо с отчаяние и надежда в гласа.

— Мисля, че си е на мястото. По всичко личи, че генерал Соло и неговата група не са успели да направят нищо.

— Докато не унищожат и последния ни кораб, има надежда — заяви Ландо. — Хан ще успее.

На Звездата на смъртта Люк лежеше почти в безсъзнание под дъжда от мълнии, с които пръстите на Императора го пробождаха. Измъчен до крайност и обзет от слабост, която изсмукваше самата му същност, той само се молеше по-скоро да достигне нищото, към което вече пътуваше.

Императора стоеше и се усмихваше над отмалелия джедай. Застанал до повелителя си, Вейдър едва успя да се изправи на крака.

— Зелен и глупав си ти — се изрепчи Палпатин на Люк. — Сега вече ще разбереш, че момчешките ти умения са нищо в сравнение с могъществото на Мрака. Това е цената, която трябва да платиш заради липсата на прозрение. Сега, млади Скайуокър, сега ще платиш цялата цена. Ще умреш!

Изсмя се истерично и пороят от мълнии стана още по-силен. Смехът му прокънтя зловещо в празната зала, която лумна в ослепителните отражения на светкавиците.

Тялото на Люк се сгърчи, изпъна се и накрая се отпусна под нестихващия обстрел на мълниите. Притихна. Изглеждаше съвсем безжизнено. Императора изсъска злобно.

В същия миг Вейдър скочи и сграбчи Императора отзад, като здраво притисна ръцете към тялото му. Колкото и слаб да беше, в продължение на няколко минути Вейдър бе успял да се съсредоточи и да събере цялата си сила за това единствено действие — последното му, ако не успее. Пренебрегвайки болката, срама и слабостта си, пренебрегвайки непоносимото бучене в главата си, той изцяло мобилизира волята си — волята си да победи злото, въплътено в Императора.

Палпатин направи опит да се откъсне от желязната и безчувствена прегръдка на Вейдър, а ръцете му продължаваха да мятат мълнии от злотворна енергия във всички посоки. В това диво гърчене мълниите заподскачаха напосоки и уцелиха Вейдър. Господаря на мрака отново се строполи на земята, а електрическите стрели изпращяха по шлема му, по наметалото и се забиха право в сърцето му.

Залитайки, Вейдър стигна до средата на мостика, който минаваше над черната бездна и извеждаше към главния генератор. С последни сили вдигна изпадналия в ужас деспот над главата си и го хвърли в бездънния кладенец.

Тялото на Палпатин, което продължаваше да бълва мълнии, се завъртя във въздуха и падайки, заподскача неестествено, защото се удряше и рикошираше в стените на шахтата. Най-накрая изчезна, но след няколко секунди се чу далечна експлозия ниско долу в генератора. Силна въздушна струя изсвистя от шахтата и нахлу в тронната зала.

Вихърът изви срещу Господаря на мрака, който и без това с мъка се държеше на крака; той падна и се плъзна към ръба на ямата, сякаш искаше да последва повелителя си и в смъртта. В този миг Люк допълзя до баща си и го дръпна назад, далеч от ръба, на сигурно място.

Двамата се отпуснаха на пода, вкопчени един в друг, безсилни да се движат, безсилни да говорят.

В бункера на Ендор имперските диспечери наблюдаваха битката на еуоките върху главния екран. Въпреки че образът играеше, все пак си личеше, че сражението затихва. Боят на Ендор ги бе изненадал, тъй като първоначално им бяха съобщили, че местните жители на тази луна са безвредни и миролюбиви същества.

Но интерференцията се влоши — вероятно още някоя антена е била повредена в схватките, — когато съвсем ненадейно един от пилотите на канонерка се появи на екрана и възбудено размаха ръце.

— Свърши се, командире! Бунтовниците са разбити и заедно с мечите същества побягнаха да се скрият в гората. Трябват ни нови подкрепления, за да продължим преследването.

Персоналът на бункера извика „ура“. Значи щитът е в безопасност.

— Отворете главната врата! — заповяда им командирът. — Изпратете още три отряда на помощ.

Вратата на бункера се отвори и имперските войници се втурнаха навън, но на мига откриха, че от всички страни са обградени от бунтовниците и еуоките, които ги гледаха на кръв. Войниците се предадоха без съпротива.

Хан, Чуи и още петима изтичаха в бункера. Носеха бомби със закъснител, които поставиха на единайсет ключови места в самия генератор и около него, след което хукнаха навън с все сила.

Лея все още страдаше от силни болки и се бе свила недалеч в храсталака. Извика на еуоките да съберат пленниците си в единия край на площадката и да ги държат на разстояние от бункера, когато видя, че Хан и Чуи бягат навън и търсят къде да залегнат на по-прикрито място. В следващия миг бункерът гръмна.

Гледката беше невероятна — експлозия след експлозия, огнена стена на стотици фута във въздуха. Ударната вълна повали на земята всичко живо и овъгли всичко зелено.

Бункерът беше разрушен.

Един капитан изтича до адмирал Акбар и му съобщи с разтреперан глас:

— Сър, щитът около Звездата на смъртта е останал без енергия.

Акбар погледна към екрана — електронната мрежеста паяжина я нямаше. Луната и Звездата на смъртта се носеха в черното, празно и незащитено пространство.

— Успели са! — прошепна Акбар.

Веднага се свърза с бойните кораби.

— Всички изтребители да започнат атака срещу главния реактор на Звездата на смъртта. Дефлекторният щит е премахнат. Повтарям. Дефлекторният щит е премахнат!

Веднага след това се чу гласът на Ландо:

— Ясно! Тръгваме. Червена група! Златна група! Синя ескадрила! Всички изтребители след мен! Браво, Хан. Сега е мой ред.

„Сокола“ се спусна към повърхността на Звездата на смъртта, а след него и бунтовническите изтребители, все още преследвани, макар и вече не така масирано, от имперските изтребители. Трите звездни кръстосвача на бунтовниците взеха курс към огромния звезден суперразрушител на Империята, всъщност флагмана на Вейдър, който, както изглеждаше, имаше проблеми с управлението.

Ландо и първата вълна X-крили изтребители поеха към незавършената част на Звездата на смъртта, като кръжаха ниско над извитата повърхност на завършената част.

— Летете ниско, докато стигнем незавършената част — изкомандва Уедж своите хора, въпреки че те добре знаеха какво да правят.

— Приближава ескадрила от вражески изтребители…

— Сините! — извика Ландо. — Трябва да отклоните имперските изтребители…

— Ще направим каквото можем…

— Улавям някаква интерференция… Звездата на смъртта ни блокира… мисля, че…

— Идват нови изтребители…

— Ето го суперстроежа — извика Ландо. — Внимавайте за кладенеца на главния реактор!

Той изви рязко към незавършената страна и започна да лавира между опасно стърчащите подпори и трегери, недоизградени кули, криволичещи проходи, временни скелета и прожектори. Противовъздушната отбрана беше почти неразработена, за охрана явно са разчитали предимно на дефлекторния щит. Така че най-големите препятствия за бунтовниците бяха физическите пречки на самата структура и имперските изтребители, които ги следваха отблизо.

— Виждам системата на енергийния канал — обади се Уедж. — Навлизам в нея.

— Аз също — додаде Ландо, — то и без това тук нищо интересно не става.

— Няма да е лесна работа…

Прелетяха над кула, после под мост и изведнъж откриха, че се носят с максимална скорост вътре в дълбока шахта, която едва стигаше да се разминат най-много три самолета, и то крило до крило. Освен това цялото пространство на този тесен криволичещ тунел бе пронизано от стотици електропроводи и по-малки проходи, редуващи се разклонения и кръстовища, както и задънени пещери. Самата шахта бе осеяна с безброй препятствия: тежка машинария, строителни елементи, захранващи кабели, подвижни стълби, преградни стени и планини от отломки и развалини.

Десетина от изтребителите на бунтовниците хлътнаха в първото разклонение на енергийната шахта и подмамиха след себе си два пъти по-голям брой самолети на Империята. Два от X-крилите веднага завиха зад една сондажна кула, за да избегнат първия лазерен залп.

Преследването продължаваше с пълна сила.

— Накъде летим? — попита Уедж с весел глас. В същия миг лазерен откос уцели шахтата точно над него и пламтящи искри засипаха предното му стъкло.

— Право към най-мощния енергиен източник — подхвърли му Ландо. — Това трябва да е генераторът.

— Червено крило, бъди нащрек! Тук е страшна теснотия.

Бързо се прегрупираха в единични и двойни редици, защото в един миг стана пределно ясно, че шахтата, освен дето беше осеяна със странични входове и стърчащи прегради, се стеснява все повече и повече при всеки следващ завой.

Имперски огън улучи още един от бунтовниците и той избухна в пламъци. После имперски изтребител се удари в издадена напред част от строителна машина и сподели участта на колегата си бунтовник.

— Екранът ми отчита, че напред ни чака непреодолимо препятствие — предупреди ги Ландо по радиовръзката.

— Ето го и на моя екран. Ще успееш ли?

— Ще трябва да се промуша като през иглени уши.

И наистина беше като през иглени уши. Топлинна стена преграждаше три четвърти от тунела. Ландо трябваше да завърти „Сокола“ на триста и шейсет градуса, докато се издига, пада и увеличава скоростта. За щастие X-крилите и Y-крилите не бяха много обемисти. И все пак два от тях не успяха. По-малките имперски изтребители се приближиха на опасно разстояние.

Изведнъж всички екрани изключиха.

— Целта ми изчезна! — провикна се Уедж.

— Намалете скоростта! — предупреди ги Ландо. — Някакво изтичане на енергия причинява интерференция.

— Превключете на визуално сканиране.

— Няма смисъл при тази скорост… ще трябва да пилотираме слепешката.

Още два X-крили изтребителя, летейки слепешката, се блъснаха в стената на шахтата, която отново се стесни. Трети се възпламени от огъня на имперските самолети, които ги следваха по петите.

— Зелени! — извика Ландо. — Разделете се на две и тръгнете обратно към повърхността, дано повлечете и някои от имперските след себе си, защото огънят ни стана множко.

Зеления водач и неговите кораби излетяха нагоре по шахтата и се върнаха при крайцерите. Един от имперските ги последва с ожесточени залпове.

По радиовръзката се чу гласът на Акбар:

— Звездата на смъртта се отдалечава от флотилията… по всичко личи, че се готви да унищожи луната Ендор.

— Откога е заела позиция? — попита Ландо.

— От нула три.

— Значи нямаме никакво време! Абсолютно никакво време.

Уедж се намеси в разговора.

— Да, но и шахта вече нямаме.

В този миг „Сокола“ прелетя през тесен отвор, който засегна помощните му хидравлични преобразуватели.

— Това беше неразумно — промърмори си Ландо и помощник-пилотът му се съгласи.

Акбар бе вперил широко отворени очи в панорамното стъкло; наблюдаваше палубата на звездния суперразрушител, който се намираше само на няколко мили разстояние. Цялата му кърма гореше и имперският боен кораб се бе килнал надясно.

— Унищожихме предните им щитове — съобщи Акбар. — Стреляйте по мостика.

Групата на Зеления водач веднага пикира.

— Изстреляйте протонните торпеда!

Мостикът бе уцелен. Пръсна се като частиците в калейдоскоп. Започна бърза верижна реакция от енергийна станция към енергийна станция по средната третина на огромния разрушител. Ослепителна дъга от експлозии разцентрова кораба и загубил управление, той се завъртя бясно като пумпал и се понесе право към Звездата на смъртта.

Първата експлозия на мостика порази и Зеления водач; следващите обаче засегнаха още десет изтребителя, два крайцера и един артилерийски кораб. Когато този екзотермичен конгломерат най-накрая се блъсна странично в Звездата на смъртта, ударът бе толкова силен, че успя да разлюлее огромната бойна станция, причинявайки й вътрешни експлозии по цялата мрежа от реактори и складове с муниции.

За първи път Звездата на смъртта се разклати. Сблъсъкът с експлодиращия разрушител бе само началото, което повлече след себе си серия от аварии, паника сред персонала, разтопени реактори, напуснати постове, нови неизправности, повреди и общ хаос.

Наоколо всичко пушеше и се взривяваше с невъобразим трясък. Хората се щураха и пищяха. Възпламеняваха се електрически инсталации и парни котли. На всичко отгоре бомбардировката на бунтовниците не секваше. Навред цареше истерия.

Защото Императора беше мъртъв. Главната сила на злото, която поддържаше Империята, бе изчезнала, а когато тъмната страна на Силата е така объркана и разпръсната, точно това се получава.

Объркване.

Отчаяние.

Страх.

Сред тази суматоха Люк все пак успя да стигне до главния хангар. Носеше отпуснатото безсилно тяло на баща си и със сетни сили се мъчеше да се добере до една от имперските совалки. Преди да я стигне обаче, се строполи на земята от изтощение.

Изправи се бавно, като автомат, пак вдигна тялото на баща си, преметна го през рамо и със залитане тръгна към последната останала совалка.

Положи за миг баща си на земята, опита се да събере сили за още малко път, но навсякъде около него експлозиите ставаха все по-силни. Чуваше се съскането на подпалени инсталации, една от стените рухна и от отвора нахлу гъст дим. Подът под краката му се разлюля.

Вейдър направи знак на Люк да се приближи.

— Люк, помогни ми да сваля тази маска от лицето си.

Люк поклати глава.

— Не, ще умреш.

Гласът на Вейдър едва се чуваше.

— Вече нищо не може да спре смъртта ми. Нека поне веднъж да те погледна без нея. Искам да те видя със собствените си очи.

Люк обаче се страхуваше. Страхуваше се да види баща си такъв, какъвто е. Страхуваше се да види човека, който се бе предал на тъмната страна, човека, който бе баща на Лея и на него. Страхуваше се да види Анакин Скайуокър, който живееше в Дарт Вейдър.

Вейдър също се страхуваше, че синът му ще го види без маската, която толкова дълго бе стояла между тях двамата. Черната бронирана маска, която бе единственото му средство за съществуване в продължение на цели двайсет години. Тя бе неговият глас, неговият дъх, неговата невидимост, неговата защита срещу всякакъв човешки контакт. Но сега ще я махне, защото иска да види сина си, преди да умре.

Двамата заедно повдигнаха тежкия шлем от главата на Вейдър — вътре в маската имаше сложен апарат за дишане, модулатор за говора и визьор, които трябваше да се демонтират. Когато най-накрая маската бе свалена, Люк погледна лицето на баща си.

Тъжно, благо лице на един старец. Плешив, без брада, с голям белег, който прорязваше целия му череп; с разфокусирани дълбоки тъмни очи и кожа с нездрав, пепеляв цвят, защото цели двайсет години не бе виждала слънце. Старецът се усмихна едва забележимо и очите му плувнаха в сълзи. Приличаше на Бен.

Изразът на лицето му издаваше загадъчност, която Люк винаги щеше да си спомня. И неприкрито съжаление. И срам. Спомени изплуваха в очите му и лицето му се промени… спомени за хубави времена. И за времена на страхове и ужаси. И на любов.

Това лице не бе докосвало света през един цял живот. Животът на Люк. Видя как съсухрените ноздри потрепераха при първата боязливо вдишана миризма. Видя как главата лекичко се наклони на една страна и се заслуша — за пръв път без електронен усилвател. Болезнено угризение жегна Люк, защото единствените звуци, които можеше да чуе неговият баща, бяха звуците на експлозии, единствената миризма — парливият мирис на задушлив пушек. И все пак това бе докосване до действителността. Живо и осезателно, без филтри и прегради.

Видя как старческите очи се спряха върху неговите. Горещи сълзи опариха страните на Люк и закапаха върху устните на баща му. Баща му ги облиза и се усмихна.

Това бе лице, което в продължение на цели двайсет години не бе виждало собственото си отражение.

Вейдър видя, че синът му плаче и си помисли, че това е от ужасната гледка, която представлява лицето му. Това още повече усили неговата мъка. Към престъпленията си сега добави и вината за отблъскващия си вид, или поне така смяташе той. В същия миг се сети как е изглеждал навремето — красив, внушителен, безстрашен мъж, който приема трудностите с усмивка, изпитанията — с намигване. Да, така изглеждаше някога.

А този спомен отпуши цял прилив от нови спомени. Спомени за братството, за дома. За жената, която обичаше. За свободата на необятния Космос. За Оби-Уан.

Оби-Уан, неговият приятел… и приятелството, което се преобрази. Преобрази се, без той да разбере, в злоба, която загнои и… Не искаше да си спомня за тези неща. Не сега. Спомени за разтопена лава, която пълзи по гърба му… о, не!

Това момче го измъкна от пропастта — тук, сега, с това, което направи. В това момче живее Доброто.

Това момче беше добро и то идваше от него — значи и в него също би трябвало да има добро. Той отново се усмихна на сина си и за първи път усети, че го обича. И за първи път от много, много години усети, че обича и себе си.

Изведнъж подуши нещо, разтвори широко ноздри и вдиша дълбоко. Полски цветя, да, аромат на полски цветя. Току-що цъфнали; трябва да е пролет.

Чу се гръмотевица — той килна глава на една страна и наостри уши. Да, точно така, пролетна гръмотевица, предвещаваща пролетен дъжд. За да разцъфнат цветята.

Да, там… усети дъждовна капка върху устните си. Облиза нежната роса, но тя не бе сладка, а солена. Бе сълза.

Още веднъж погледна Люк в очите и видя, че синът му плаче. Да, вкусил е значи от мъката на момчето… мъка от това, че той изглежда така ужасно.

Прииска му се нещата да изглеждат по-различно в очите на Люк, прииска му се Люк да разбере, че всъщност той не е грозен дълбоко в душата си или поне не толкова грозен. Със самоунищожителна усмивка поклати глава и се опита да обясни на сина си защо се бе превърнал в противния звяр, който сега стоеше пред него.

— Сияйни същества сме ние, Люк, не сме направени от онази твърда и груба материя.

Люк поклати глава, искаше да каже на баща си, че всичко е наред, да освободи стареца от срама, да му каже, че вече нищо няма значение. И още много неща, но просто не можеше да говори.

Вейдър отново се обади, този път със съвсем тих глас, който почти не се чуваше:

— Върви, сине! Остави ме!

При тези думи Люк намери сили да проговори:

— Не! Ти ще дойдеш с мен! Няма да те оставя тук. Трябва да те спася.

— Ти вече ме спаси, Люк — прошепна Вейдър. Щеше му се, макар и за малко, да види Йода, да благодари на стария джедай за всичко, на което е научил Люк. Но може би скоро ще бъде при него в ефирната безплътност на Силата. Ще бъде с Йода и с Оби-Уан.

— Татко, няма да те оставя — настоя Люк. Експлозиите вече бяха стигнали до самия трюм, събаряха стени и тавани. Син пламък засвистя от една газова горелка наблизо. Под нея подът започна да се топи.

Вейдър придърпа Люк към себе си и зашепна в ухото му:

— Люк, ти беше прав… прав си за мен… Кажи на сестра си, че… ти си бил правият.

Едва изрекъл думите, и склопи очи. Дарт Вейдър-Анакин Скайуокър… издъхна.

Силна експлозия разтърси задната част на трюма и ударната вълна събори Люк на земята. Лумнаха пламъци. Люк се изправи бавно, като робот, и залитайки, се добра до последната останала совалка.

„Вечния сокол“ продължаваше надпреварата си през лабиринта от енергийни тунели, като все повече се приближаваше до корпуса на гигантската сфера — главния реактор. Кръстосвачите на бунтовниците непрекъснато бомбардираха открития недовършен суперстроеж на Звездата на смъртта, като всяко попадение разтърсваше огромната бойна станция, причинявайки верижна реакция от катаклизми вътре в нея.

Главнокомандващият Джерджерод седеше замислен в контролната зала на Звездата на смъртта и гледаше как всичко наоколо се руши. Половината от хората му бяха мъртви, ранени или избягали, въпреки че не му беше ясно къде са се надявали да намерят прикритие, дори бе налудничаво да си мислят, че ще успеят. Останалите се щураха безпомощно или стреляха по вражеските кораби, по-често напосоки, крещяха неизпълними заповеди или се вдълбочаваха в някакво занимание с надеждата да се избавят. Или пък, подобно на самия Джерджерод, просто стояха замислени.

Самият той не можеше да разбере къде е сбъркал. В задълженията си винаги се е проявявал като търпелив, лоялен, разумен и неотстъпчив. Беше главнокомандващ на най-голямата, макар и недовършена, бойна станция. Мразеше бунтовниците и техния съюз с детинска неподправена омраза. А едно време, когато съюзът бе съвсем момчешки, обичаше да дразни хлапетата, да ги вбесява, дори да ги измъчва. Но хлапетата пораснаха, станаха мъже и се научиха да се борят. Освободиха се от оковите си.

Затова сега Джерджерод ги мразеше.

И все пак в този миг не можеше да направи почти нищо. Освен, разбира се, да унищожи Ендор — това можеше да направи. Не би било кой знае какъв подвиг да изпепели нещо зелено и живо; ще го направи ей така, от злоба, без цел, в името единствено на произволната разруха. Нищо работа, но щеше да му достави огромно удоволствие.

Един от помощниците прекъсна мислите му.

— Флотилията на бунтовниците приближава, сър.

— Съсредоточете огъня в онзи сектор — разсеяно му отвърна той. Една конзола на отсрещната стена избухна в пламъци.

— Отбранителната ни система не лови изтребителите, сър. Дали не трябва…

— Действайте в сектори 304 и 138. Така ще спечелим време. — И той повдигна вежди.

Помощникът не разбра смисъла на това повдигане на вежди и продължи да се чуди защо главнокомандващият бездейства, вместо да направи опит да овладее положението.

— Но, сър…

— Какъв е ротационният фактор на огневия обсег срещу луната Ендор?

Помощникът направи справка с екрана на компютъра.

— Нула две, сър.

— Усилете въртенето, докато луната попадне в огневия обсег, и след това по сигнал от мене — стреляйте!

— Тъй вярно, сър. — И помощникът задейства серия от ключове.

— Остават шейсет секунди, сър. Довиждане. — Помощникът отдаде чест, сложи ръката на Джерджерод върху главния бутон и излезе от залата, която в същия миг се разтърси от нова експлозия.

Загледан в панорамния екран, Джерджерод спокойно се усмихваше. Ендор вече излизаше от сянката на Звездата на смъртта. Погали бутона за детонация, който бе в ръката му. От съседната зала се разнесоха писъци.

Оставаха още трийсет секунди.

Ландо приближаваше главния реактор. Бяха останали само той, Уедж, който летеше пред него, и Златното крило, който летеше отзад. Няколко изтребителя на Империята продължаваха да ги преследват.

Един от имперските самолети се блъсна в стената на шахтата и се възпламени, друг свали Златното крило.

Останаха двама.

Оръдията на Ландо успяваха да държат преследвачите на разстояние, докато най-накрая зърна и самия реактор. Никога не бе виждал подобна страхотия.

— Невероятно голям е! — извика Уедж. — Протонните ми торпеда няма дори да го нащърбят.

— Ти върви към енергийния регулатор на северната кула — нареди му Ландо. — Остави на мен главния реактор. Ние носим ударни ракети, те би трябвало да успеят. Но изстрелям ли ги веднъж, няма да имаме много време да се спасяваме.

— Аз вече се измъквам — възкликна Уедж.

Той изстреля торпедата, надавайки своя корелиански боен вик. Улучи северната кула и от двете страни и изчезна с максимална скорост.

„Сокола“ изчака още три секунди, после пусна своите ударни ракети. Експлозията бе толкова силна и заревото толкова ярко, че в първия миг не можеше да се види точно какво се е случило. После се разбра, че реакторът е улучен.

— Пряко попадение! — извика Ландо. — А сега идва трудната част.

Шахтата вече се огъваше над него, като създаваше тунелен ефект. „Сокола“ ловко маневрираше между тесни пролуки, огнени стени, движещи се тунели, винаги на косъм изпреварвайки нестихващите верижни експлозии.

Уедж се измъкна от суперструктурата с почти светлинна скорост, прелетя край Ендор и продължи в безкрайния Космос, после започна бавно да намалява скоростта, направи една дъга и се върна към луната.

След миг в една дестабилизирана имперска совалка Люк избегна главния хангар точно когато той хвръкна във въздуха. Насочи полуразбития си кораб към близкото убежище на зелената луна.

А най-накрая, като че ли изхвърлен от самите пламъци на огромния пожар, „Вечния сокол“ се стрелна към Ендор само миг преди Звездата на смъртта да потъне в забвение, подобно на догаряща супернова.

Хан точно превързваше ръката на Лея в една папратова долчинка, когато Звездата на смъртта избухна. Този последен отблясък на саморазрушението, озарил нощното небе, привлече вниманието на всички — еуоки, пленени щурмоваци и войници от армията на бунтовниците. Бунтовниците го приветстваха с радостни възгласи.

Лея докосна Хан по лицето. Той се наведе и я целуна, после се отпусна назад и се загледа в очите й, втренчени в звездното небе.

— Хей — подбутна я с лакът той, — готов съм да се обзаложа, че Люк е успял да се измъкне, преди това чудо да гръмне.

Тя кимна.

— Така е. Чувствам го. — Живото присъствие на брат й я докосна чрез Силата. Тя протегна ръка, сякаш се опитваше да отвърне на допира му, да успокои Люк, че е добре, че всичко е наред.

Хан я погледна разнежено, с нескривана любов. Защото за него тя беше нещо специално. Принцесата на неговото сърце. Силата на духа й го учудваше. Преди, каквото поискаше, искаше го за себе си, а сега вече не мислеше за себе си: каквото и да поискаше, искаше го за нея. Всичко за нея! А едно от нещата, които чувстваше, че тя силно желае, бе Люк.

— Ти наистина го обичаш, нали?

Тя кимна и погледът й продължи да блуждае по небето. Той беше жив, знаеше, че Люк е жив. И че другият — посветилият се на мрака — бе мъртъв.

— Чуй ме — обади се пак Хан. — Разбирам те. Щом той се върне, аз ще се махна, няма да ти преча…

Тя присви очи и премига, смътно долавяйки, че репликите им се разминават.

— За какво намекваш? — попита го тя и в същия миг проумя за какво говори той.

— О, не! Не — засмя се тя, — ти грешиш. Люк е мой брат.

Хан се изуми, почувства се неловко, а после възтържествува. Значи всичко се урежда, урежда се прекрасно.

Той я взе в обятията си, притисна я силно към себе си, повали я сред папратта… Но тъй като внимаваше да не нарани превързаната й ръка, легна до нея, вперил очи в избледняващия блясък на сияйната Звезда.

Люк се изправи по средата на горска поляна пред огромна клада от дънери и клони. Върху кладата лежеше безжизненото тяло на Дарт Вейдър. Люк запали кладата.

Щом пламъците обвиха трупа, от отворите на маската заизлиза дим, приличен на освободен зъл дух. Люк наблюдаваше кладата с изтерзано сърце. Мислено се сбогува с баща си. Единствен той бе повярвал в частицата човечност, стаена в този мъж. Огънят на изкуплението сега отлиташе в нощта заедно с пречистения му дух.

Люк проследи с поглед пътя на литналите към небето искри. Там горе те се смесваха с фойерверките на бунтовниците, които празнуваха победата си. А те на свой ред се смесваха с огньовете, напалени из цялата гора и в селището на еуоките — огньове на радостта, веселбата и триумфа. Люк долови глухия звук на барабаните, музиката и възгласите на храбрите воини. Неговата радост бе тиха и сподавена; стоеше и гледаше огньовете на собствената си победа и поражение.

Беше нощ, но в селището на еуоките цареше оживление. Всички — и бунтовници, и мечета — се бяха скупчили край лумналите огньове, топлеха ръцете си и празнуваха — пееха, танцуваха и щастливо се смееха, защото бяха отново свободни. Дори Тибо и Арту се бяха сдобрили и заедно подскачаха в странен танц, а другите им пляскаха в такт с музиката. Трипио, чиито царски дни в селището бяха вече отминали, се навърташе край палавия дребен дроид, който бе неговият най-добър приятел в цялата Вселена. Благодари на Създателя, че капитан Соло успя да поправи Арту. За човек простосмъртен Соло се проявяваше учудващо добре. Благодари на Създателя, че най-накрая тази кървава война свърши.

Военнопленниците бяха разпратени по совалките да търсят остатъците от имперската флотилия. А там горе Звездата на смъртта бе изгоряла докрай.

Хан, Лея и Чубака стояха малко встрани от празнуващите мечета. Застанали един до друг, те не разговаряха, само от време на време поглеждаха към пътеката, която водеше към селото. Очакваха Люк, въпреки че се преструваха, че не чакат, а всъщност не можеха да правят нищо друго.

Накрая търпението им бе възнаградено: Люк и Ландо, капнали от умора, но щастливи, изникнаха, залитайки, от мрака на пътеката. Приятелите им се втурнаха към тях да ги посрещнат. Всички се запрегръщаха, скачаха от радост, падаха, ставаха, пак се прегръщаха; думите им не стигаха, за да изразят щастието си, че отново са заедно.

След малко към тях се присъединиха и двата дроида, за да бъдат до най-близките си другари.

Пухкавите еуоки продължиха да празнуват до късно през нощта, а малката група на смелите авантюристи стоеше и гледаше отстрани.

Люк втренчи очи в огъня и за миг му се стори, че сред играещите пламъци видя лицата на Йода, на Бен и още едно — дали не беше на баща му? Отдалечи се малко от своите приятели, искаше да разбере какво се опитват да му кажат тези лица, но те бяха безплътни като сенките и много скоро съвсем изчезнаха.

Люк се натъжи, но Лея взе ръката му и го придърпа към останалите от групата, за да бъде по-близо до топлотата на тяхната обич и преданост.

Империята беше мъртва.

Да живее Съюзът на бунтовниците!

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Заслуги