РОБИН ЙЪНГ

БУНТ

Част 1 от „Бунт“

Превод от английски: Павел Талев, 2013

chitanka.info

О, Господи! Колко често Мерлин казваше истината в пророчествата си, ако си ги прочел!

Сега двете води, които бяха разделени от големи планини, са се слели в една и едно господарство се състои от две различни кралства, които преди бяха управлявани от двама крале.

Сега всички островитяни са обединени, а Албион отново е господарство начело с крал Едуард. Корнуол и Уелс са му подвластни, а великата Ирландия е подчинена на волята му. Всички тези страни нямат нито крал, нито принц освен крал Едуард, който ги обедини…

Питър Лангтофт (английски хроникьор, 1307 сл.Хр.)

ПРОЛОГ

1262 СЛ.ХР.

Крал Артур беше смъртно ранен и откаран на остров Авалон, за да бъде лекуван от раните. Той отстъпи короната на Британия на своя роднина Константайн, син на Кейдор, херцог на Корнуол, през петстотин четиридесет и втора година от въплъщението на нашия Господ Бог.

История на кралете на Британия, Джефри Монмътски

ГАСКОНИЯ, ФРАНЦИЯ

1262 СЛ.ХР.

Конете цвилеха. Мечове свистяха във въздуха, сечаха щитове, разбиваха шлемове. Задъхани мъже сипеха ругатни и проклятия през визьорите на шлемовете, а ръцете и плещите им крещяха от силната болка при всеки замах и всеки удар. Прахта от сухата пръст се вдигаше на облаци под краката им и обагряше в жълто въздуха над лозето. В пресъхналите си гърла те усещаха възкиселата миризма на набъбналите в жегата гроздови зърна, а солената пот смъдеше в очите и ги заслепяваше.

В разгара на битката мъж с туника в червено и златистожълто вдигна щита си, за да срещне нов удар. Конят под него се извърна встрани. Той го сръга с коляно да се завърти обратно и на свой ред мушна с меча противника си в ребрата. Острието проби плата на туниката и опря в желязната ризница под нея. До него огромен мъж в наметало на сини и бели райета с избродирани червени птички стовари с все сила меча си върху нечий гръб и от усилието изпръска със слюнка подбрадието на шлема си. Удареният политна напред и изпусна меча. Конят му се препъна и той падна от седлото. Строполи се върху почернялата от смачканото грозде земя и се претърколи встрани, за да избегне копитата на тежките бойни коне, които тъпчеха пръстта наоколо. Едно копито се стовари върху главата му, смачка шлема и безжизненото му тяло остана да лежи, подритвано и тъпкано, докато мъжете над него продължаваха да се бият. Мъжът с туниката в червено и златистожълто вдигна меча си и нададе силен вик, който другите подеха.

„Артур! — викаха те. — Артур!“

Това придаде сила на крайниците им и изпълни дробовете им с още въздух. Продължиха да се бият по-ожесточено и безмилостно. След като повалиха още врагове и събориха други от конете, издигнаха над мелето знаме, което се развя от сухия вятър. Беше кървавочервено, по средата с изправен дракон, бълващ огън.

„Артур! Артур!“

Мъжът с наметалото на сини и бели райета беше загубил меча си, но продължаваше да се бие, използвайки щита си за оръжие. Удари с горния му ръб един мъж под брадичката, извърна се и го стовари по визьора на друг. Изгубил търпение със следващия противник, който не се предаваше, той го сграбчи за врата и го смъкна от седлото. Когато мъжът се строполи между конете, като размахваше безпомощно ръце и надаваше гневни викове, прозвучаха три дълги изсвирвания на рог. Чули звука, онези, които бяха още на конете, един по един наведоха мечове. Едва поемайки си дъх, задърпаха юздите на възбудените животни, за да ги укротят. Тези на земята тръгнаха, препъвайки се, като се мъчеха да си пробият път през тълпата. Бяха заобиколени от чакащи ги пехотинци, въоръжени с къси мечове. Един мъж, който се опита да се измъкне, втурвайки се през лозите, беше довлечен обратно и усмирен с ритници. Оръженосците започнаха да събират разпръсналите се по време на битката коне, останали без ездачи. Мъжът в червено-златистата туника свали шлема си със сребърни криле на дракон. Откри се младо лице с изпъкнали скули и наситено сиви очи. Клепачът на едното беше леко отпуснат надолу, което му придаваше малко лукав вид. Като пое с пълни гърди прашния въздух, принц Едуард огледа победените мъже. Току-що бяха отнели оръжията и на последните противници. Няколко от тях бяха ранени в битката — двама сериозно — и оръженосците трябваше да ги носят. Един мъж се олюляваше, подкрепян от другарите си, и стенеше през окървавените си венци. Предните му зъби бяха избити. Едуард усещаше как кръвта му пулсира във вените и пее песента на победата.

— Още една победа, племеннико.

Дрезгавият глас беше на мъжа с наметалото на сини и бели райета, на места с бродирани червени птички. Уилям де Валънс беше свалил шлема си и беше махнал подбрадието му. Сега то висеше върху желязната яка, която придържаше шлема. По месестото му лице се стичаше пот. Преди Едуард да успее да отговори, един от оръженосците извика:

— Тук има мъртвец, господарю!

Едуард се извърна и погледна към оръженосеца, наведен над един труп. Туниката на мъртвия беше покрита с прах, а отстрани на шлема му имаше вдлъбнатина. От едното му око беше бликнала кръв.

— Вземи му бронята и меча — нареди след кратка пауза Едуард на оръженосеца.

— Лорд Едуард! — протестира един от обезоръжените мъже и направи крачка напред, но беше избутан назад от пехотинците. — Искам правата за тялото на другаря ми!

— Можеш да погребеш тялото, след като бъде платен откупът ти, за който ще се споразумеем. Имаш думата ми. Обаче доспехите му са мои! — След тези думи Едуард подаде шлема с драконовите криле и щита си на един оръженосец, пое юздите и пришпори коня между два реда лози.

— Доведете пленниците! — нареди на пешите войници Уилям де Валънс.

Другите воини на Едуард изостанаха, а знамето с дракона се издигаше като червен юмрук над главите им на фона на спускащия се здрач. Докато слугите събираха изпочупените оръжия и ранените коне, отрядът излезе от лозята, без да обръща внимание на дотичалите селяни, които се развикаха при вида на унищожените лози. Мястото за турнира беше определено, както обикновено, между два града, но включването в него на ниви, пасбища и дори села беше неизбежно. Едуард поведе с бавен ход коня си през нивите и свали железните ръкавици. Въпреки кожената подплата по дланите му се бяха появили мехури. Чу зад себе си някои от хората му да мърморят. Предположи, че говорят за мъртвия и за това как безцеремонно беше реагирал. В края на краищата това беше само игра и противниците им бяха мними врагове. Но турнирите нямаше да продължават безкрайно. Скоро полесраженията и противниците щяха да станат напълно истински. Той искаше те да са готови за това.

Започна да свива и разпуска разранените си ръце и погледна към Валънс, който яздеше редом с него. Валънс се беше настанил удобно, отпуснал масивното си тяло върху високата облегалка на седлото, и халките на плетената му ризница подрънкваха върху дървото. За разлика от по-младите рицари той изобщо не показа, че съжалява за случилото се, докато прекарваше захабено парче плат по дължината на меча си. Видя се, че върхът му е много по-остър от тъпите оръжия, които използваха Едуард и останалите мъже от групата. Забелязал погледа на Едуард, Валънс многозначително се усмихна:

— Нямаше как да бъде избегнато, племеннико. Нямаше как.

Едуард не каза нищо, само кимна и отново насочи вниманието си към пътя. Нямаше намерение да спори с чичо си за правилата на турнирите, след като той му беше помогнал да спечели повечето от онези, в които беше участвала неговата група през този сезон. Това му беше донесло коне, оръжия и брони, достатъчни за въоръжаването на цяла армия, да не говорим пък за десетките млади неженени мъже, привлечени от нарастващата му популярност. Преди няколко месеца по време на пир по повод победа един от тях го нарече новия Артур и името му остана, а това привлече още желаещи да се присъединят към групата под знамето с дракона. Валънс може и да беше побойник, чиято репутация на жесток човек беше известна далеч извън пределите на града във Франция, в който беше роден. Ала уменията му на бойното поле и фактът, че беше един от малцината членове на семейството на Едуард, които не го бяха изоставили, го правеха безценен. По тази причина Едуард беше дал на чичо си пълна свобода и не обръщаше внимание на яростните му изблици и множеството му прегрешения.

Когато двама от по-възрастните рицари подхванаха неприлична победна песен, скоро подета и от другите, Едуард се обърна назад, за да види редиците ухилени, потни лица. Повечето бяха малко над двайсетгодишни — като него, в по-голямата си част по-малките синове на френски благородници, привлечени от обещанието за плячка и слава. След месеци участие в турнири Едуард ги познаваше добре. Сега те бяха готови да се бият за него, без да задават въпроси. Още няколко седмици подготовка и щяха да бъдат напълно готови. След това щеше да се върне в Англия начело на отряда, за да си възстанови достойнството и земите си.

Бяха изминали девет месеца, откакто баща му, кралят, го изпрати в изгнание. Дори майка му си беше замълчала при произнасянето на присъдата: отнемаха земите му в Уелс и Англия, дадени му, когато беше навършил петнадесет години, като част от споразумението за женитбата му. Крал Хенри остана мрачен и безмълвен, когато Едуард напусна на кон двореца „Уестминстър“ на път за Портсмът и кораба, който щеше да го отведе в единствените земи, останали му в Гаскония. Едуард си спомни, че погледна назад само веднъж и видя, че баща му вече се беше обърнал и минаваше през портите на двореца. Стисна зъби, за да прогони спомена, и насочи вниманието си към гледката на въодушевените рицари, които го следваха на уморените си коне и до един повтаряха името на Артур. Баща му щеше да бъде принуден да се извини, когато видеше какъв воин е станал синът му и как хората му го наричаха с името на най-великия крал, живял някога.

Руменината на вечерта избледняваше и първите звезди на небето се показаха, когато отрядът навлезе в двора на ловната хижа от яки греди, заобиколена от помощни постройки и дървета. Едуард слезе от коня. Предаде го на един коняр, каза на Уилям де Валънс да задържи пленниците, когато пристигнат, и се отправи към главната сграда. Искаше да измие прахта от лицето и да утоли жаждата си, преди да се появят другите командири и да бъдат сключени споразуменията за откупите. Принуден да се наведе на входа поради високия си ръст, той влезе в хижата, мина покрай слугите и се качи в стаята си на горния етаж.

Влезе вътре, а дрънченето на бронята и шпорите отекваше по дървения под. Разкопча колана, на който висеше двуострият му меч, захвърли оръжието на леглото и усети как му олекна на кръста. В стаята цареше полумрак; беше осветявана само от една-единствена свещ, която трептеше върху маса до прозореца. Зад нея имаше огледало. Когато се приближи и се наведе, Едуард видя в него образа си. На масата го очакваха специално приготвени кана с вода, леген и кърпа. Изрита встрани поставената пред масата табуретка, наля вода в легена, наведе се и загреба с шепи. Усети я студена като лед върху разгорещеното си лице. Загреба още и почувства как тя се стича на ледени струйки по кожата му и измива прахта и кръвта. Когато привърши, взе кърпата и изтри водата от очите си. Свали я и видя жена си да стои пред него. Гъстата й коса се спускаше на вълни по раменете и стигаше до кръста. Колко често я прибираше под воали, шапки и украшения за глава! Харесваше му да я вижда разпусната. Това беше позволено единствено на него.

Елинор Кастилска присви бадемовите си очи и се усмихна:

— Ти победи.

— Откъде знаеш? — попита той и я придърпа към себе си.

— Чух хората ти да пеят отдалеч. Но дори и да не бях ги чула, щях да разбера от изражението на лицето ти.

Той усети мириса на мед и билки от сапуна, който тя използваше, донесен от Свещената земя. Елинор се отдръпна и се засмя:

— Мокър си!

Едуард се усмихна и целуна отново жена си, придърпа я по-плътно до себе си въпреки протестите й, зацапвайки безупречно чистата й риза с мръсотия от туниката и бронята. Накрая я пусна и се огледа наоколо за вино. Елинор се изправи на пръсти, за да обхване раменете му, а след това го накара да седне на табуретката до масата, докато му наливаше. Почувствал се неудобно да седи все още с бронята си, но твърде уморен да я свали, Едуард наблюдаваше в огледалото как жена му налива вино от лъскава кана с изрисувани по нея паунови пера. Тя остави каната, бързо прекара пръст под ръба й, за да улови една капка, и го облиза, а той усети как го пронизва обичта му към нея. Беше онази любов, която възниква като компенсация за претърпяна загуба. Освен чичо му Елинор беше единственият друг човек, последвал го в изгнанието. Можеше да остане в Лондон сред удобствата и сигурността на дворците Уиндзор или Уестминстър, тъй като присъдата не се отнасяше и за нея. Но тя нито веднъж не беше споменала за подобна възможност.

Когато се качи на кораба в Портсмът, Едуард се беше усамотил в трюма. Там, хванал главата си с ръце, той плака за пръв път, откакто беше момче и наблюдаваше от същия този пристан как баща му отплава за Франция, без да го вземе със себе си. Когато изтри сълзите, предизвикани от унижението и, както сам беше признал пред себе си, от страха, че е загубил почти всичко, Елинор беше дошла при него. Беше коленичила, беше хванала ръцете му и му беше казала, че те нямат нужда от краля и кралицата, нито от неговия кръстник заговорник Симон де Монфор — причината за наказанието му. Нямат нужда от никого. Тя говореше с ожесточение, гласът й беше силен и по-решителен откогато и да било преди. По-късно бяха правили любов сред миришещия на кисело трюм под палубата. Бяха женени от седем години, но до този момент техният брачен съюз се характеризираше най-вече с нежност и любезности един към друг. Сега се бяха нахвърлили с настървение, бяха разкъсали дрехите си и бяха излели докрай гнева и страха си сред скърцащите дъски и морето, което ги отнасяше далеч от бреговете на Англия.

Тяхното дете, първото, което предстоеше да се роди, може би плод на онова бясно любене на кораба, издуваше корема й под широката дреха. Елинор се приближи зад него и му подаде чашата. Едуард отпи голяма глътка и виното опари пресъхналото му гърло. Когато остави чашата, погледът му попадна на една книга на ръба на масата, непосредствено извън светлия кръг на свещта, където я беше оставил тази сутрин.

— Ще накарам слугите да ти донесат нещо за ядене.

Докато я слушаше да говори шепнешком и да стиска рамото му, Едуард видя лицето си в огледалото, внезапно станало намръщено и замислено. Докосна пръстите й, благодарен, че тя го познава добре и разбира кога иска да бъде оставен сам. Елинор се обърна, загърна се с мантията си и Едуард я видя в огледалото да се отдалечава, а черната й коса изчезва в мрака. Когато вратата се затвори, той погледна книгата и я придърпа към себе си. Повечето думи върху кожената й подвързия бяха изтрити, но той все още можеше да различи очертанията им.

„Пророчествата на Мерлин“

Джефри Монмътски

Това беше една от малкото лични вещи, които беше донесъл със себе си от Англия. През годините я беше препрочитал много пъти заедно с други трудове на Монмътски: „Животът на Мерлин“ и „История на кралете на Британия“, за която сега се говореше, че от нея има повече екземпляри, отколкото от Библията. Едуард знаеше наизуст подвизите на Брут — воинът от Троя, който след Троянската война отплавал на север и основал Британия, знаеше историята на крал Лир и тази за пристигането на Цезар. Обаче най-много харесваше разказите за крал Артур от първото пророчество, което Утер Пендрагон научил от Мерлин, че ще бъде крал и че след него синът му ще управлява цяла Британия, както и пророчеството за ужасното поражение на Артур при Камблам, където той предава короната си на своя братовчед Константайн, преди да отплава за Авалон, за да се лекува. Когато Едуард наблюдава първия си турнир при Смитфийлд в Лондон, той гледаше с възхищение рицарите, облечени като мъжете в двора на Артур, а един от тях беше самият легендарен крал.

Едуард взе книгата и пожълтелите й страници се разтвориха там, където беше пъхнато парче пергамент. Загледа се в думите, написани върху него, и мислено си представи, че чува как кралят ги диктува с тържествен тон. Беше препрочитал това писмо много пъти, откакто го получи. Това беше първият контакт с баща му, след като напусна Лондон. Гневът, който първоначално почувства, вече беше отминал. Беше останало само изгарящо го нетърпение. В писмото се говореше за разрушени замъци и разграбени градове, за ниви и пасбища, превърнати в пустош, за изпепелена земя, за осеяни с трупове улици и полета и за смрад, изпълваща въздуха. Мъже, командвани от главатаря Луелин ап Грифит, се бяха спуснали от техните крепости в планините на древното уелско кралство Гуинед. При женитбата си с Елинор Едуард беше получил от баща си много земя, включително една ивица по северното крайбрежие на Уелс, от границата при Честър до бреговете на река Конуи. Според писмото тъкмо тези земи горяха сега. Но това не ставаше за пръв път. Преди шест години, когато Едуард беше на седемнадесет, Луелин беше повел мъжете на Гуинед на въстание срещу английската окупация на тази територия. Нападението се беше оказало много ефикасно и само в течение на няколко дни районът премина под контрола на Луелин, английските замъци бяха опожарени, а гарнизоните — принудени да се спасяват с бягство. Тъй като не разполагаше със средства, Едуард беше отишъл при баща си веднага след първите съобщения, достигнали до него. Кралят му отказа помощта си и заяви, че това е неговата възможност да се докаже като воин и командир пред хората си. Едуард знаеше, че причината е друга и че Хенри е зает преди всичко с опитите си да направи най-малкия си син Едмънд крал на Сицилия и затова иска да пести средства и подкрепа. Накрая, след като успя да получи заем от един от чичовците си, той тръгна сам с хората си да спасява земите си в Уелс. Луелин го беше разгромил. Принуден да отстъпва само след едно сражение, с разпиляна армия и накърнена репутация, Едуард все още си спомняше подигравателните песнички, които пееха за него победоносно ликуващите уелсци.

Междувременно в двореца все повече негодуваха заради абсурдните сицилиански стремежи на Хенри и за това, че фаворизира своите полубратя от ползващата се с лоша слава фамилия на Валънсците, току-що пристигнали в Англия. Водач на протестите срещу краля беше кръстникът на Едуард, Симон де Монфор, граф на Лестър. Той беше привлякъл на своя страна много поддръжници на предизвикателството си срещу Хенри, което стигна своята кулминация на заседание на парламента в Оксфорд, когато кралят беше принуден да отстъпи повечето от властта си на бароните. Разгневен от глупавите действия на Хенри и от собственото си поражение от Луелин, Едуард беше застанал на страната на кръстника си, убедил го да сключи съюз с него срещу баща му. Научавайки за предателството, Хенри го лиши от наследство и го изпрати в изгнание. Едуард прочете писмото още веднъж, задържайки вниманието си на последните пасажи. Това, което отличаваше сегашното въстание, беше фактът, че Луелин ап Грифит беше сторил немислимото и беше обединил под знамената си целия Уелс. До този момент северът и югът бяха разделени не само от планинската преграда Сноудония. В продължение на векове владетелите на трите древни уелски кралства се бяха борили за върховенство, като непрекъснато се сражаваха както помежду си, така и с английските лордове, които граничеха с тях на юг и на изток. В страната открай време цареше хаос. Сега Луелин беше обединил тези бунтари под свое водачество, насочвайки техните копия и лъкове на изток срещу Англия. Хенри беше написал, че Луелин надянал на главата си златна корона и се представял за принц на Уелс. Това не беше каква да е корона, а короната на Артур.

Едуард остана още малко загледан в пергамента, а после го поднесе към свещта. Кожата се сгърчи и пламъкът затрептя буйно около обещанието на баща му, че ако се върне и разгроми Луелин, ще получи обратно всичките си земи. Той беше готов. Готов да се завърне у дома с мъжете, събрали се под знамето му, да заеме отново мястото си в Англия и да приеме извиненията на родителите си. Готов да се разправи с Луелин. Уелсците можеха и да са обединени за пръв път, но тъкмо там се криеше и уязвимото им място, съзряно от Едуард между редовете на писмото. Веднага беше предугадил притегателната сила на една легенда. Луелин сам ясно съзря това, защото не би могъл да избере по-ефикасен символ, с който да обедини народа на Уелс. За тях Артур беше нещо повече от герой, той беше последният британски крал преди саксонците и нормандците. Но след като нещо толкова мощно можеше да обедини един народ в обща идентичност, не следваше ли от това, че тъкмо то можеше да го разедини? Пергаментът се беше свил на черни въглени, когато на вратата се почука. Отвори се и на входа се показа огромната фигура на Уилям де Валънс.

— Командирите пристигнаха да обсъдят откупа на хората си.

Едуард се изправи, оставяйки останките от писмото да се превърнат в пепел върху масата. Остави книгата отворена, а думите по страниците бяха черни на фона на трепкащия пламък на свещта.

ЧАСТ ПЪРВА

1286 СЛ.ХР.

Беше нощ и рогата на яркия полумесец блестяха… От върха на високата планина пророкът следеше пътя на звездите и говореше в пространството: „Какво означава този лъч на Марс? Дали новата червенина означава, че един крал е мъртъв и ще има друг?“

Животът на Мерлин, Джефри Монмътски

1

Беше гласът на Бога. И Бог беше гневен.

Икономът на краля, който се провираше между масите и пейките, премигна, когато небето се разтвори с нов страховит трясък, който проехтя в далечината. На отсрещната страна на залата един от по-младите слуги сведе глава и старият иконом реши, че се моли. Сега бурята беше точно над тях. Връхлетя кулите и назъбените им парапети, угаси оскъдната следобедна светлина и потопи преждевременно замъка в среднощен мрак. Страхът, насаждан в продължение на няколко месеца от слуховете, сега беше станал толкова голям, че дори Гътред, който се надсмиваше над всички подобни приказки, също го усети.

При следващата светкавица той погледна плетеницата от греди високо над трепкащата светлина на факлите и се запита какво би станало, ако гръмотевицата удари покрива. Представи си библейска сцена: сипещ се отгоре бял огън, разхвърляни по пода овъглени тела, все още стискащи в ръце ножове и чаши. Щяха ли да се изправят по същия начин, по който бяха паднали? Погледна каната, която държеше с покритите си със старчески петна ръце. Той също ли щеше да се изправи?

Полупритворил очи, Гътред начена една молитва, но после спря. Ама че глупости! Това бяха онези ужасни мартенски бури, които правят стариците неспокойни и карат духовниците да виждат в тях предзнаменования. Продължи пътя си между масите, ала не можа да пренебрегне напълно вътрешния глас, който шепнешком му напомняше, че слуховете бяха започнали дълго преди северът да разтвори своята паст и да засипе със сняг, ветрове и гръмотевици Шотландия.

Стиснал здраво каната, за да не излее и капка от скъпоценната течност, икономът заизкачва стъпалата на подиума, издигнат в единия край на голямата зала. С всяка стъпка се издигаше над главите на лордовете, кралските придворни, слугите, кучетата и разните хрантутници, които се боричкаха долу за място и внимание. Гътред беше видял как по команда на управителя на замъка вратарите изведоха навън няколко младежи, успели да се промъкнат неканени в залата. В дните, когато имаше пир, винаги цареше хаос. Конюшните бяха препълнени, покоите на един от лордовете още не бяха готови, няколко съобщения бяха изпратени на погрешен адрес, от бързане слугите ставаха непохватни, а господарите им — гневни. Но въпреки тези трудности и бурното време този следобед кралят, изглежда, беше в добро настроение. Смееше се на нещо, което епископът на Глазгоу току-що беше казал при приближаването на Гътред. Лицето му беше зачервено от пиенето и ужасната горещина, идваща от огнищата в залата. Беше разлял нещо върху робата си. Прясната слама, застлана тази сутрин около масата върху подиума, сега лепнеше под краката от изпадалите върху нея остатъци от медена пита, разлято вино и разсипана мазнина от печеното. Гътред огледа многобройните сребърни подноси и съдове и дискретно навеждайки глава — определяше чия чаша има нужда от напълване. Осемте мъже, които седяха от двете страни на краля, се надвикваха на висок глас с бурята и помежду си и икономът трябваше да се навежда още по-ниско, за да бъде чут.

— Още вино, милорд?

Без да прекъсва разговора, крал Александър подаде чашата си, която беше по-голяма от другите и инкрустирана със скъпоценни камъни.

— Мисля, че вече обсъждахме този въпрос — рече сърдито той, обръщайки се към мъжа от лявата му страна. След като икономът престана да налива червеното вино, кралят отпи една глътка.

— Простете, господарю — отвърна мъжът и постави ръка върху чашата си, когато икономът понечи да я напълни, — но молбата за…

— Благодаря ти, Гътред — рече кралят и икономът продължи към епископа на Глазгоу, който вече държеше чашата си готова.

Мъжът стисна зъби.

— Господарю, молбата за освобождаването на затворника идва директно от моя шурей, а като негов роднина и главен съдия на Глазгоу ще бъде нехайство от моя страна да не й отделя вниманието, което заслужава.

Крал Александър се намръщи, когато черните очи на Джон Комън продължиха да се взират в него. Издълженото лице на лорда на Баденох изглеждаше восъчно бледо на светлината на факлите и също толкова строго, колкото и дрехите му — черен вълнен плащ, поръбен около раменете с прошарена вълча кожа, която така се сливаше с цвета на косата му, че беше невъзможно да се каже къде свършва тя и къде започва кожата на вълка. Гербът на туниката, която носеше отдолу, едва се виждаше — червен щит с избродирани върху него три бели житни класа. Кралят беше поразен колко много приличаше на баща си Червения Комън — същото студено държане и строго изражение. Всички мъже от клана Комън ли бяха такива? Александър огледа масата и спря погледа си на графа на Бюкан, главата на Черните Комъни, които също като Червения Комън носеха името си от цвета на гербовете си — черен щит, украсен с три пшенични класа. Погледът на Александър срещна издължено, слабо лице, което го изгледа дълго и предпазливо. Ако те не бяха толкова способни служители, още преди години да ги беше махнал от двореца. Честно казано, Комъните го притесняваха.

— Както казах, ще помисля по въпроса. Томас от Галоуей е в затвора повече от петдесет години. Сигурен съм, че ще може да издържи още няколко седмици в килията.

— Дори само ден вероятно изглежда като цяла вечност за един Нефинен — рече небрежно Джон Комън, но предизвикателството беше очевидно.

— Нефинен ли? — Александър присви сините си очи. Остави чашата си. Доброто му настроение се беше изпарило. — Този човек се разбунтува против баща ми!

— Тогава е бил още момче, господарю. Хората от Галоуей са го избрали за свой водач.

— И баща ми ги накара да платят за това с кръвта си — каза разпалено Александър. Виното беше разгорещило кръвта му и лицето му се беше зачервило. — Томас от Галоуей беше копеле. Нямаше право да бъде лорд и хората го знаеха.

— Бяха изправени пред труден избор — да бъдат управлявани от копеле или да видят земята си разделена между три дъщери. Сигурен съм, че можете да разберете положението, в което са се оказали, кралю. — Александър усети нещо недоизказано в тона на Комън. Да не би лордът на Баденох да се опитваше да намекне, че неговото собствено положение може да се сравни с това, което беше станало в Галоуей преди повече от половин век? Преди да може да реши дали е така, от далечния край на масата се чу един спокоен глас:

— С приказките си пречите на нашия любезен домакин да се храни, сър Джон. Съвещанието на Съвета приключи.

Джон Комън стрелна с очи говорещия. Когато срещна спокойния поглед на главния лорд-стюард[1] Джеймс Стюарт, привидно невъзмутимото му изражение рязко се смени с открита враждебност, но преди да успее да отговори, прозвуча авторитетният глас на епископа на Глазгоу Робърт Уишарт:

— Добре казано, сър Джеймс. Сега устата ни са за това да ядем и да хвалим нашия милостив господар за щедрите му дарове. — Уишарт вдигна чашата си. — Това вино е великолепно, милорд. От Гаскония ли е?

Отговорът на краля беше заглушен от мощния тътен на нова гръмотевица, която накара кучетата да се разлаят, а епископът на Свети Андрю — да разлее питието си.

Уишарт пресилено се усмихна.

— Ако това наистина е Денят на Страшния съд, в такъв случай ще се възнесем с пълни стомаси! — каза той и отпи голяма глътка, която изцапа устните му. Епископът на Свети Андрю, който за разлика от пълния и общителен Уишарт беше слаб и мрачен, протестира при тези думи, но Уишарт продължи да говори, без да му обръща внимание:

— Вие, както и аз, Ваше преосвещенство, знаете, че ако всеки ден бъде обявяван за Ден на Страшния съд, досега да сме се възнесли повече от десет пъти! — Кралят искаше да каже нещо, но се спря, забелязал познато лице да се провира долу през тълпата. Беше един от пажовете на кралицата — способен французин на име Адам. Пътното му наметало лъщеше на светлината на факлите, а черната му коса беше прогизнала от дъжда. Когато Адам се спря за малко край едно от огнищата, влагата по дрехите му започна да се вие около него като мъгла. После пажът тръгна бързо по стъпалата на подиума.

— Милорд! — Адам спря пред краля, за да се поклони и да си поеме дъх. — Нося вест от Кингхорн.

— В тази буря ли? — зачуди се Уишарт, виждайки как Адам се наведе над краля и започна да му шепне нещо на ухото.

Когато свърши, устните на Александър се разтегнаха в лека усмивка.

— Адам, иди да доведеш Том от стаята му. Кажи му да ми донесе наметалото и да оседлае коня ми. Тръгваме веднага за Кингхорн.

— Както заповядате, милорд.

— Случило ли се е нещо? — попита епископът на Свети Андрю, когато Адам заслиза бързо по стъпалата на подиума. — Кралицата, тя…

— Кралицата е добре — рече Александър и широко се усмихна. — Нуждае се от компанията ми. — Той се изправи. Чу се силно скърцане на пейки и тътрене на крака, когато хората в залата се изправиха заедно с него. Някои от тях сръгаха други, които бяха доста пийнали и не бяха станали, да ги последват. Кралят вдигна ръце и повиши глас, обръщайки се към тях:

— Моля ви, седнете. Трябва да ви кажа довиждане, но вие останете и се забавлявайте. — Той даде знак на арфиста си, който веднага започна да свири, и металните звуци от арфата се извисиха над рева на вятъра.

Когато кралят се отдръпна от масата, Джеймс Стюарт застана пред него:

— Милорд, почакайте до сутринта — рече тихо той. — Денят е много лош за пътуване, особено по тези пътища.

Кралят спря, виждайки тревогата, изписана на лицето му. Погледна назад и видя същата тревога в очите на другите около масата, с изключение на Джон Комън, който се беше навел и разговаряше спокойно със своя роднина графа на Бюкан. За момент кралят се поколеба и беше почти готов да се върне на мястото си и да повика Гътред да донесе още вино. Но нещо по-силно го накара да продължи. Последните думи на Комън продължаваха да звучат в ушите му: „Сигурен съм, че можете да разберете положението, в което са изпаднали.“ Александър много добре ги разбираше, защото въпросът кой ще го наследи на трона го тормозеше вече две години — от деня, в който наследникът, на когото възлагаше всичките си надежди, беше последвал безвъзвратно в гроба жена му, дъщеря му и по-малкия му син. Със смъртта на по-голямото му момче наследствената линия на Александър беше прекъсната като песен на солист пред хора. Сега тя продължаваше само като слабо ехо над Северно море в лицето на тригодишната му внучка Маргарет, дете на починалата му дъщеря и на краля на Норвегия. Да, Александър разбираше много добре трудния избор, пред който бяха изправени хората от Галоуей преди петдесет години, когато техният лорд беше умрял, без да остави мъжки наследник.

— Трябва да вървя, Джеймс — каза тихо, но твърдо кралят. — Изминаха почти шест месеца от брачната нощ, а Йоланда все още е без дете, и то не от липса на желание да опитва. Ако с Божията благословия тази вечер приеме семето ми, по това време следващата година бих могъл да имам наследник. Мога да рискувам с една буря за това. — Свали от главата си златната диадема, която носеше по време на събранието на Съвета и на пиршеството, и я подаде на Стюарт. Прекара ръка през косата си, малко сплескана на мястото, където беше стоял обръчът.

— Скоро ще се върна.

Погледът му се спря на Джон Комън.

— Междувременно можеш да кажеш на лорда на Баденох, че ще задоволя молбата на неговия зет. — Очите на Александър закачливо проблеснаха. — Обаче почакай до утре.

— Милорд! — прошепна Джеймс и едва-едва се усмихна.

Александър прекоси подиума, следвайки следите от калните подметки на Адам. Златото по яркочервената му роба проблясваше. Когато вратарят се поклони и отвори двукрилата врата на залата, кралят премина през нея, а звуците на арфата заглъхнаха зад него.

Навън бурята го блъсна като юмрук. Леденостуденият дъжд заплющя в лицето му и почти го заслепи, докато слизаше по стъпалата към двора. Трепна, когато една светкавица раздра мрачното небе. Облаците се бяха спуснали толкова ниско, че сякаш докосваха покривите на сградите, които се простираха пред него в рамките на вътрешните крепостни стени, зад които земята се спускаше стръмно надолу към външните укрепления. От това високо място кралят можеше да вижда отвъд външните крепостни стени, където град Единбург се простираше на изток по гръбнака на огромната скала, в чиято най-висока част се намираше замъкът.

В далечината, в подножието на хълма, той различи смътните очертания на абатството Холируд, а зад него стърчаха брулените от вятъра скали, чиито върхове се губеха в облаците. На север теренът ставаше по-равен и преминаваше в пасбища и ниви. След тях следваха блата, които стигаха до Фърт ъв Форт[2], наричан от англичаните Шотландско море. Отвъд това водно пространство, осветявано от време на време от проблясъците на светкавиците, бяха гористите хълмове на Файф и пътят, по който той трябваше да мине. Отстоящият на двадесет мили Кингхорн му се струваше по-далечен от когато и да било. Замислил се за изпълнените с мрачно пророчество думи на епископа на Свети Андрю, че когато настъпи Денят на Страшния съд той със сигурност ще прилича на сегашния, шибан от дъжда, Александър се поколеба на последното стъпало. Ала като видя Адам да тича към него, наложи си да стъпи в калта, представяйки си как младата му съпруга го чака в топлото легло. Щеше да има вино с подправки и светлина, идваща от огнището.

— Милорд, Том лежи болен! — провикна се Адам, опитвайки се да заглуши бурята. Носеше пътното наметало на краля.

— Болен? — Александър сбърчи вежди, докато пажът загръщаше раменете му с поръбената с кожа дреха. Том, който му служеше вече повече от тридесет години, винаги пътуваше с него. Адам може и да беше способен, но той беше любимецът на кралицата, дошъл със свитата й в Шотландия миналата есен.

— Този следобед Том беше добре. Лекарят прегледа ли го?

— Каза, че не е нужно — отвърна Адам и поведе краля през залятия с вода двор. — Тук внимавайте къде стъпвате, сир.

Отпред горяха фенери. Пламъците им приличаха на пърхащи с криле птици, които се блъскат в стъклото. Вятърът разнасяше цвиленето на конете и виковете на мъжете.

— Кой ще ме придружава?

— Том изпрати на негово място мастър Брайс. — Александър свъси още по-дълбоко вежди, когато Адам го въведе в конюшнята. В ноздрите го удари острият мирис на слама и тор.

— Господарю — поздрави го началникът на конюшнята, който водеше красив сив жребец, — лично оседлах за вас Уинтър, макар да не повярвах на ушите си, когато мастър Брайс ми каза, че ще пътувате в това време.

Александър погледна Брайс — мълчалив, не особено съобразителен мъж, който беше на служба при него от малко по-малко от месец. Беше нает да помага на Том, прекалено ангажиран с грижите си за краля, който имаше нова съпруга. Александър възнамеряваше да поиска управителят на двореца да намери някой по-способен, но около подготовката за днешното съвещание на Съвета не му бе останало време. Брайс се поклони, но не каза нищо. Александър изсумтя недоволно и се почувства внезапно изтрезнял, докато навличаше ръкавиците за езда, които му подаде началникът на конюшнята. Когато стъпи върху един пън и оттам се метна на седлото, робата му се замота около трикото, което вече беше успял да зацапа с кал. Можеше да се преоблече в други дрехи, но не искаше да пилее остатъка от деня. Началникът на конюшнята пристегна с рязко дърпане колана на коня и Уинтър затропа нетърпеливо с копита. Двамата му придружители се качиха на конете, които им бяха изведени от конюшните. Това бяха обикновени коне за езда, по-дребни и по-леки от жребеца на краля. Адам беше на отпочинал кон, тъй като неговият се беше изтощил по пътя до Единбург. Началникът на конюшнята ги последва навън в дъжда.

— Бог да ви закриля, господарю!

Адам ги поведе през двора на замъка, където конете пристъпваха уверено по равния терен. Още не се беше свечерило напълно, но през прозорците на караулното помещение при портата се виждаше, че вътре вече са запалили факли срещу настъпващия мрак. Стражите разтвориха портите и тримата се спуснаха по стръмната пътека отвъд тях. Скоро караулното помещение остана далеч назад върху черните скали, а от запалените факли прозорците му заприличаха на огнени очи. Когато минаваха през портата на външните крепостни стени, изненаданите стражи поздравиха краля. По главната улица, която прекосяваше центъра на града, дъждовната вода се стичаше като река. Не се виждаха нито хора, нито каруци и кралят и пажовете препуснаха по-бързо. Бурният вятър развяваше наметалата и косите им и докато стигнат покрайнините на града, вече бяха мокри до кости и премръзнали. Оттам препуснаха през милите открито пространство към Фърт ъв Форт, оставяйки далеч зад себе си Единбург.

При Далмени, блъскани от поривите на вятъра, които идваха от устието на реката, те слязоха от конете пред хижата на стопанина на баржата. Вече напълно се беше стъмнило. Адам затропа по вратата, а кралят се загледа към широката две мили ивица неспокойна, черна като мастило вода. Над далечните хълмове проблесна светкавица, последвана от гръм, чийто тътен се понесе като вълна към тях. Бурята се носеше на север над Файф.

Стопанинът на баржата отвори вратата с фенер в ръка.

— Да? Аха, пак ли си ти? — рече той на груб шотландски. — Погледна зад Адам и се стресна, когато забеляза лицето на краля, осветено от фенера. — Господарю! — възкликна той и отвори широко вратата. — Извинявайте. Моля, влезте вътре да се скриете от дъжда.

— Пътувам за Кингхорн — каза Александър, преминавайки бързо от френския, който беше говорил през целия ден на съвещанието на Съвета, на груб шотландско-английски диалект.

— В тази буря? — стопанинът на баржата погледна с безпокойство пясъчната ивица отвъд къщата, където в тъмното се открояваха очертанията на баржата. — Не бих казал, че е разумно.

— Твоят крал ти даде заповед — скара му се рязко Адам, — той няма нужда от мнението ти.

Стопанинът на баржата надяна качулката на главата си, за да се предпази от вятъра, мина покрай Адам и спря пред краля.

— Господарю, умолявам ви, изчакайте до сутринта. Тук мога да дам подслон на вас и хората ви. Нямам големи удобства, но ще бъдете на сухо.

— Малко по-рано ти не се поколеба да прекараш моя човек през устието.

— Това беше, преди бурята да се разрази напълно. Сега… Да ви кажа откровено, господарю, мисля, че ще е просто твърде опасно.

Търпението на Александър се изчерпа. Като че ли на всяка крачка му се пречеше да стигне до жена си.

— Ако те е страх, ще накарам хората ми да поемат греблата, но при всички случаи ще мина оттатък тази нощ!

Ужасен, лодкарят сведе глава.

— Да, господарю!

Той се запъти към колибата, но после се обърна и каза:

— Бог ми е свидетел, че за мен не би могло да има по-добра смърт от тази да умра заедно със сина на вашия баща.

Александър не отговори и само стисна зъби, когато лодкарят изчезна вътре. Скоро мъжът се върна с шестима мъже, всичките монаси от абатството Дънфърмлън, които бяха получили правото да карат баржата още от времето на Света Маргарита. Вълнените раса и сандалите им едва ли бяха надеждна защита срещу хапещия вятър, но те не се оплакваха и поведоха краля към водата. Брайс и Адам ги последваха, като прекараха железните стремена на конете през кожените ремъци, за да не се блъскат в животните по време на пътуването. Преминаването беше дълго и мъчително. Мъжете бяха свели глави под непрекъснатия дъжд, който шибаше качулките им, а конете бяха неспокойни от клатушкането на баржата. Солените пръски от разпенената водна повърхност заливаха отново и отново устните им, докато носът на баржата ту се надигаше, ту се спускаше. Александър седеше приведен на кърмата, увит в мократа кожена завивка, която стопанинът на баржата му беше дал, за да се предпази от студа. Гръмотевиците вече бяха започнали да се отдалечават, но вятърът не даваше признаци, че се кани да стихне, и тъжната песен, която монасите пееха, докато гребяха в мрака, едва се чуваше. Но въпреки страховете на стопанина на баржата той успя да стигне безпрепятствено до брега на величествения град Инвъркийдинг.

— Ще поемем по пътеката покрай брега — каза Александър, когато Адам свали Уинтър от баржата и го поведе по мокрия пясък. В някои от къщите близо до брега се виждаха светлините на запалени огньове, които примамливо примигваха.

— Там ще сме по на завет.

— Не и тази нощ, милорд — предупреди го лодкарят, като взе мокрото кожено наметало, подадено му от краля. — На някои места по пътеката водите на пролетните приливи стигат до самите скали. Водата може да ви отреже пътя и да се окажете изолирани.

— Ще тръгнем по горната пътека, сир — обади се Адам, докато оправяше стремената на краля.

— Ще стигнем по-бързо.

След като решиха откъде да минат, кралят и придружителите му препуснаха по пътеката, която водеше нагоре през гористите склонове отвъд Инвъркийдинг към скалистия път. Напредваха бавно в мрака под клоните на дърветата, но там поне бяха по-защитени от вятъра. Когато излязоха на открито, бурята отново ги заблъска безмилостно. Следваха пътеката, която се виеше нагоре между скалите, които стърчаха над тях и под тях. Почвата беше разкаляна и копитата на конете често затъваха, а това ги принуждаваше да слизат от тях и с мъка да вървят пеш. Адам мина отпред и накара Брайс да язди зад него и да предупреждава краля за по-опасните места. Александър беше изключително опитен ездач, но конят му беше значително по-едър от тези на придружителите му и за него изкачването в лепкавата кал беше много по-трудно. Скоро кралят изостана. Чуваше виковете на хората си сред воя на вятъра, но не можеше да ги види в ужасната тъма. Стисна зъби, укори се, че не беше послушал съвета на управителя на двореца, и започна да рита все по-силно Уинтър в хълбоците, за да го накара да продължи, като непрекъснато го ругаеше и проклинаше, докато накрая животното не започна нервно да пръхти. Продължаваше да си представя младата си жена в топлото легло, но сега гледаше на това по-скоро като на избавление, отколкото като на нещо друго.

Александър напредваше едва-едва с коня си по стръмнината, а при безмилостното дърпане на юздите животното силно тръскаше глава. Това беше безумие. Трябваше да послуша Джеймс и да изчака до сутринта. Реши да повика хората с намерението да ги накара да се върнат обратно. Можеха да потърсят подслон в Инвъркийдинг, докато бурята отмине. В този миг една светкавица раздра мрака и кралят видя скалите отпред да се издигат рязко над пътеката. Отвъд предела на склона лежеше Кингхорн. Не беше далеч, може би само на около миля. Александър са наведе напред в седлото и започна да удря Уинтър по хълбоците, за да накара изтощеното животно да продължи. Пътеката стана още по-стръмна и той долови крясъците на чайките, които кръжаха сред бурята. Вече не чуваше гласовете на хората си. Пътеката се стесни. От лявата му страна имаше само голи скали, а отдясно зейналата черна паст на една пропаст накара стомахът му болезнено да се свие. Знаеше, че до брега оставаше спускане, не по-дълго от стотина метра, но в мрака това разстояние му се струваше безкрайно. Конят му се подхлъзна и той рязко дръпна юздите. От усилието ръцете го заболяха.

— Дий! — изрева кралят, когато едрият кон се подхлъзна отново, изцвили от страх и се опита да се извърне обратно.

— Дий!

Пред него внезапно се извиси една черна сянка.

— Сир!

Александър облекчено въздъхна.

— Поеми юздите ми — извика той на Адам сред воя на вятъра. — Ще сляза от коня. Уинтър не може да ме носи повече нагоре.

— Почакайте, милорд, ще дойда да застана редом с вас. По-нататък земята е по-твърда. Ще ви водя.

— Внимавай, тук съм до самия ръб — предупреди го кралят. Усети как дъждът се стича на ледена струя по гърба му под туниката. — Къде е Брайс?

— Изпратих го напред. — Адам накара коня си да застане между краля и скалите, които се издигаха край пътеката. Една светкавица освети лицето му и разкри напрегнатото му изражение, когато той се протегна и хвана юздите на кралския кон, а същевременно накара своя кон да остане неподвижен, притискайки го с колене.

— Добре, човече! — рече Александър и се приготви. — Едно последно усилие.

— Едно последно усилие, милорд — повтори Адам и се приближи до него.

Първото нещо, което Александър усети, беше разтърсване, когато конят му се наклони. Моментално разбра, че животното е окуцяло и рязкото му изцвилване го потвърди. Собственият му вик заглъхна, преминавайки в стон, когато падна напред и коремът му се удари в дървената извивка на седлото. Сграбчи врата на животното, търсейки опора, но усети друга болка, този път в крака, когато нещо го блъсна отстрани. Успя да види, че това беше конят на Адам, и си даде сметка, че придворният беше пуснал юздите му. После двамата с Уинтър полетяха в мрака.

Адам се помъчи да укроти уплашения си кон, когато кралят изчезна в пропастта. След секунди успя да го успокои достатъчно, че да може да слезе от него. Като държеше юздите в едната си ръка, той се наведе да избърше кръвта от кинжала, който държеше в другата, о мократа трева на пътеката. Когато свърши, повдигна крачола на трикото си и пъхна кинжала в кожената ножница, прикрепена с каишки за прасеца му. След няколко минути отново блесна мълния. Острото зрение на Адам различи някаква сива купчина долу на брега. Изчака. Тази нощ трябваше да има луна, но от бурята тя не се виждаше. Въпреки това вятърът и дъждът сигурно бяха попречили на Брайс да чуе вика на краля, макар че глупакът вероятно вече беше доста далеч напред, за да чуе каквото и да било. Последваха една след друга още три светкавици. Конят продължаваше да лежи на същото място, където беше паднал, но този път Адам забеляза една по-малка фигура близо до него. Червената роба на краля беше ярка като знаме. Доволен, придворният сложи крак в стремето и се метна на седлото. Дори кралят да беше оцелял при падането, той щеше да умре от студа, преди някой да го намери, защото Адам щеше да се погрижи да изпрати издирващата група в грешна посока. Заби шпорите в хълбоците на коня и продължи по скалистата пътека към Кингхорн, като повтаряше наум лъжите, които възнамеряваше да каже на кралицата.

Долу на брега умиращият кон изви глава. Кръвта струеше от дълбоката рана на предния му крак. Тя беше прекъснала сухожилията му и от това беше загубил равновесие, а сега не можеше да се различи от другите рани, получени при падането. Няколко крачки встрани лежеше ездачът му с разперени ръце и врат, извит под невъзможен ъгъл. Бурният вятър, който връхлиташе на пориви от устието, повдигна пеша на кралската туника и тя изплющя върху пясъка, но не последва никакво друго движение.

Днес мъртвите нямаше да се изправят.

[1] Отговарящ за коронациите в Шотландия. — Бел.прев. ↑

[2] Местността с устието на река Форт, която се влива в Северно море. — Бел.прев. ↑

2

Момчето едва си поемаше дъх, докато конят препускаше по брега и вдигаше облаци мокър пясък зад себе си, отдалечавайки го все повече от виковете, които ехтяха зад тях. Дръпна с една ръка юздите, изпъна се назад върху седлото и почти се изправи на стремената, за да го накара да спре. Мускулите му затрептяха от усилието. Острият вятър шибна косата в лицето му и го заслепи, а копието, което стискаше в дясната си ръка, неудържимо заподскача нагоре-надолу. Внезапно конят изпъна напред глава толкова силно, че юздата болезнено се впи в стиснатия юмрук на ездача. После животното се насочи в бесен галоп към разбиващите се в брега вълни и момчето изпусна копието. То падна върху пясъка и стана на парчета под копитата. Някъде далеч зад себе си момчето чу някой да го вика:

— Робърт!

Сега хвана юздите с две ръце и като крещеше от яд и уплаха, се опита с всички сили да задържи коня, който продължаваше да се носи като обезумял към разпенената вода. Ослепително бели под слънчевите лъчи, вълните се приближаваха все по-бързо и изпълваха цялото му същество с устрема и грохота си, заглушаваха го. Внезапно усети силен тласък под себе си. Видя как небето за миг като че ли се обърна пред очите му, видя облаците и една кръжаща над него чайка. После полетя с главата напред. Когато изчезна сред разпенените вълни, студът го блъсна в лицето и го накара да се нагълта със солена вода, която изпълни дробовете му. Вълните го подхвърлиха, претърколиха го, а после го всмукаха към дъното. От студа и обхваналата го паника загуби представа кое е горе и кое долу. Усети спазъм в гърдите. Не можеше да диша. Изведнъж кракът му удари дъното. Оттласна се нагоре, изскочи на повърхността и с мъка пое въздух. Следващата вълна го блъсна в гърба, но въпреки че го накара да падне на колене и беше понесен от нея, успя да задържи главата си над водата. Като продължаваше да не изпуска от поглед брега, той с мъка се изправи сред разбиващите се вълни и успя да се измъкне на пясъка. Туниката му се беше залепила за тялото. Докато кашляше и се мъчеше да изплюе погълнатата солена вода, даде си сметка, че вълните бяха смъкнали обувките му и натрошените мидени черупки по брега режеха босите му крака. Наведе се и остави водата да се стича от носа и ушите.

— Робърт!

Чуло вика, момчето се изправи и видя една фигура да крачи по брега към него. Сърцето му се сви, когато забеляза строшеното копие в ръката на инструктора си. Беше по-малко от копията, които носеха мъжете.

— Защо не скъси юздите? — Мъжът спря пред мокрото до кости момче и размаха счупеното копие. — Вече нищо не става от него! И всичко е заради това че не изпълняваш каквото ти се казва!

Треперещ срещу острия вятър, Робърт срещна гневния поглед на учителя. Лицето на ниския, широкоплещест мъж беше зачервено и обляно в пот от тичането. Това поне го накара да изпита известно задоволство.

— Опитах, господин Йотър — рече троснато то и погледна към мястото на брега, където беше спрял конят. Юздите се поклащаха свободно на шията му. Животното тръсна глава и изпръхтя като че ли да му се надсмее. Робърт почувства да го обзема гняв, като си спомни как преди четири седмици го бяха завели в конюшнята на баща му и как вълнението от новия етап на подготовката му се беше изпарило, когато беше видял там единственото оседлано животно — един грамаден боен кон. Беше се учил да язди на безобиден, кротък кон. Огромното черно животно нямаше нищо общо с него. Все едно че щеше да язди дявола. Робърт погледна отново към Йотър.

— Баща ми има над тридесет коня в конюшнята. Защо избра Желязната стъпка? Дори конярите не смеят да го приближат. Прекалено силен е.

— Проблемът не е, че ти липсва сила, а че ти липсва умение — изръмжа Йотър. — Конят ще те слуша, ако изпълняваш указанията ми. Освен това — добави с не толкова язвителен тон той — избран беше от баща ти.

Робърт не каза нищо. Слънчевите лъчи блестяха по мокрите му бузи, когато се загледа в морето. Бледото му лице с надвисналия кичур черна коса беше напрегнато. Отвъд разбиващите се в брега вълни водата беше дълбока и светлозелена. Още по-навътре, при гърбицата на остров Крейг — Приказната скала — тя преминаваше в тъмносиво, а още по-нататък, към далечния остров Арън, ставаше черна. Тук, на брега при Карик, беше слънчев, ветровит пролетен ден, но над хълмовете на Арън от струпалите се облаци цялата сутрин се носеха завеси от дъжд — останки от силните бури, опустошавали Шотландия още от началото на годината. Очите на Робърт откриха на южния хоризонт петното, което бележеше северния край на Ирландия. Забелязал тази едва различима ивица, толкова често забулвана от мъгла, той усети да го пронизва чувството за нещо изгубено. Брат му все още беше някъде там, на това парче земя, оставен на грижите на ирландския лорд, един васал на баща му, при когото и двамата бяха се обучавали. Без съмнение Едуард вече щеше да е приключил тренировките и уроците за деня. Вероятно се състезаваше из плитчините по реката пред господарската къща в Антрим сред смехове и глъчка с малките дървени лодки, които бяха издълбали с другите си млечни братя. Тази вечер щяха да ядат сьомга в хола на лорда и да пият край огъня сладка бира, да слушат разказите му за ирландски герои, яростни битки и търсене на съкровища. Дванадесетте месеца, които Робърт беше прекарал в Антрим, бяха едни от най-хубавите в живота му. Неговият възпитател го беше научил на всичко, което трябваше да знае като по-големия син в един от най-могъщите кланове в Шотландия. Робърт си беше мислил, че ще се завърне у дома, за да заеме полагащото му се място до баща си вече не като момче, а като младеж, поел пътя към рицарството. Но реалността беше смазващо разочароваща.

— Ела, ще започнем отново — рече Йотър и даде знак на Робърт да го последва по брега към Желязната стъпка. — Този път, ако направиш така, както ти казвам, ще можем да избегнем всякакви други…

Думите му бяха прекъснати от силен вик.

През дюните към тях тичаше момченце. Зад него на скалистия нос, издигащ се над бурното море, се виждаше замъкът Търнбери. Над назъбената линия на бойните кули кръжаха чайки и корморани.

Робърт се усмихна, когато видя, че момченцето се затича по-бързо, а късите му крака вдигнаха облаци пясък около него.

— Нийл!

Останал без дъх, най-малкият му брат спря пред него, без да обръща внимание на Йотър, който видимо много се ядоса.

— Дойдоха едни мъже и… — Нийл си пое дъх — и дядо! Изненадан, Робърт широко се усмихна. Веднага хукна през пясъка заедно с Нийл, а мократа му туника заплющя около краката.

— Господарю Робърт — викна сърдито след него Йотър, — урокът не е приключил. — Когато момчетата се обърнаха, той посочи със счупеното копие Желязната стъпка. — Преди да свършим, трябва отново да го яздиш.

— Ще го яздя утре.

— Баща ти ще бъде уведомен за неподчинението.

Робърт присви сърдито сините си очи.

— Ами кажи му тогава — провикна се той и хукна след брат си.

След като превалиха дюните, момчетата минаха покрай малката група къщи, рибарски лодки и стопански постройки, от които се състоеше селото Търнбери, и продължиха да бягат по песъчливата пътека, водеща към замъка. С дългите си крака Робърт тичаше по-бързо и остави Нийл далеч зад себе си. Земята под него беше изровена от пресните стъпки на много коне. Дробовете му горяха, а усилието прогони студа от крайниците му. Прогони и заплахата на Йотър. Когато наближи портите, които бяха широко отворени, един от стражите го заговори:

— Господарю Робърт! — рече ухилен той. — Какво ти направи онзи дявол днес?

Робърт не му обърна внимание, но забави крачка, когато навлезе в двора на замъка. Тук имаше много мъже и коне, за които началникът на конюшнята даваше разпорежданията си. Между бавно движещите се животни Робърт забеляза семейството си. Всички бяха излезли да поздравят неочакваните гости. Погледна с нетърпение към двамата си братя, майка си и трите си сестри, една от които ревеше в ръцете на дойката. За момент погледът му се спря на баща му, графа на Карик, облечен в яркочервена туника, поръбена със златен ширит, а после се премести към новодошлите. С изненада разпозна Джеймс Стюарт, главния лорд-стюард по коронациите в Шотландия, чийто могъщ клан поколения наред заемаше тази длъжност — една от най-важните в страната. Той стоеше редом с един могъщ граф от изтока. Имаше и други, но те останаха някак на заден план, когато погледът на Робърт се спря на достолепния мъж в средата — с гъста като лъвска грива прошарена коса и сурово, набръчкано лице. Беше Робърт Брус, лордът на Анандейл. Човекът, чието име носеха също и те с баща му.

Робърт чу, че Нийл застана задъхан зад него, и се приближи към дядо си. Дядо му беше облечен в покрити с прах туника и плащ с герба на Анандейл. Усмивката замръзна на устните му, когато видя строгото изражение на стария човек. Даде си сметка, че лицата и на останалите възрастни бяха такива. Майка му изглеждаше слисана, а баща му клатеше глава. После Робърт чу думите. Прозвучаха невероятно, но израженията на възрастните потвърдиха, че бяха истина. Повтори думите като въпрос:

— Кралят е мъртъв?

Те се обърнаха и го погледнаха. Стоеше пред тях мокър до кости, с водорасли в косата и пясък по бузите. Забеляза тревогата на майка си и неодобрението на баща си, преди гласът на дядо му да изпълни тишината:

— Ела тук да те видя, момче!

И очите му, черни и искрящи като на ястреб, се вторачиха в него.

3

С неочакваното пристигане на видните лордове слугите в замъка бяха заети до късно през деня да палят огъня в празните стаи, да търсят чисто бельо за леглата и да освободят място в конюшните. Най-напрегнато беше в кухнята, където готвачите трябваше да превърнат обикновеното ядене за и без това многобройното домакинство на графа в пир за седем благородници и армията им от придружители. Това число стана още по-голямо следобед, когато през портите на замъка преминаха още шестима конници. Робърт, който наблюдаваше от прозореца на стаята, която делеше с братята си, имаше чувството, че в деня има нещо знаменателно — нещо недоизказано и предстоящо, което надхвърля новината за смъртта на краля. Зачуди се какво означава това и какво ще стане сега, когато долу в двора стражите затвориха портите зад шестимата ездачи. Някъде в замъка отекна камбана. Последните остатъци светлина избледняха на запад, където над хълмовете на Арън проблясваха безшумно светкавици.

Мъжете влязоха в големия хол, а слугите се запромъкваха между тях и започнаха да наливат червено като рубин вино в големи калаени чаши. Отвън глухият тътен на морето не преставаше и соленият му мирис се смеси с ароматите на ястия и дим от горящи дърва. Изкарани бяха три допълнителни подпори и плотове, за да могат да седнат всички, и залата се препълни. От огъня, който гореше в огромното като пещера огнище, стана задушно. На стената зад централната маса висеше знамето на графа с избродирания на него герб на Карик — червен орнамент на бял фон. Зад друга маса беше провесен огромен гоблен, на който с ярка коприна беше изобразено как Малкълм Канмор убива в бой омразния си съперник Макбет и взема трона. Така той слагаше началото на славната династия, чийто далечен потомък беше кланът Брус. На Робърт фигурата на победоносния крал винаги много му наподобяваше на баща му.

Той запристъпва нетърпеливо пред вратите на залата, докато гостите влизаха един по един вътре. Лордовете заеха местата си край централната маса, а техните рицари и придворни насядаха по пейките около другите маси. С Робърт бяха по-малките му братя Александър, Томас и Нийл и по-голямата му сестра Изабел. Когато влезе и последният мъж — младеж с изумително сини очи, който намигна на чакащите деца, Робърт направи опит да се вмъкне вътре, решен да намери място колкото може по-близо до дядо си. Спря го гласът на майка му:

— Тази вечер ще ядете в стаята си.

Остана като гръмнат. Внушителната, висока фигура на майка му, графинята на Карик, благодарение на брака с която баща му беше станал граф на тази дива област, се показа от тъмното в коридора. Буйната й черна коса беше навита на главата в сложни плитки, придържани от сребърна тел. Бялата й ленена рокля беше изпъната на корема, издут от десетото й дете.

Когато приближи, хванала за ръка едно едва проходило момиченце, погледът й се спря на Робърт:

— Чу ли ме?

— Но, мамо… — започна Изабел.

— Кажете лека нощ на баща си и дядо си и после веднага се качете горе. — Думите бяха казани на галски, което за децата означаваше, че разговорът е приключен. Майка им говореше галски само когато беше ядосана или се обръщаше към слугите. — Сега вървете — рече тя, преминавайки на френски, предпочитания език на съпруга й.

Когато влезе в пълния хол, където гостите тихо разговаряха, Робърт приближи баща си, седнал начело на масата. Опита се да улови погледа му, за да открие признаци на гнева, който би последвал, ако му бяха казали, че е прекъснал обучението си за деня. Графът разговаряше оживено с едър като мечка мъж, облечен в черни кожи. Робърт видя, че е от хората, пристигнали по-късно през деня.

— Лека нощ, татко — рече тихо той.

Графът го погледна, но продължи разговора. Като се питаше със засилващо се чувство на облекчение дали поради необичайните събития през деня в края на краищата Йотър не бе казал нищо на баща му, Робърт бързо премина към дядо си, седнал в другия край на масата. Лордът на Анандейл беше вдигнал на ръце малката му сестричка Кристин, влязла в залата, щапукайки с майка им.

— С какво я храниш, лейди Марджори? — попита старият Брус и с пъшкане остави детето на земята.

Графинята се усмихна топло на стария човек.

— А сега, тръгвайте! — рече тя и поведе децата си към вратата, където бавачката ги чакаше, за да ги придружи до горния етаж. Робърт продължаваше да се бави, надявайки се да остане, но баща му строго каза:

— Чу какво каза майка ти. Вън!

Лордът на Анандейл погледна Робърт, а после се обърна към графа:

— Сине, след теб момчето е глава на фамилията. Трябва да остане. — Старият човек се поклони леко на Марджори: — С твое позволение, милейди.

Преди графинята да успее да отговори, бащата на Робърт заговори отново:

— Глава на фамилията? — Тонът му беше рязък като удар с камшик. — На единадесет години е, а не може да се задържи на седлото с копие в ръка. Чудя се защо изобщо го пратих в Антрим, щом като това е резултатът от труда ми.

Бузите на Робърт пламнаха и той наведе глава, защото си помисли, че мъжете в залата може да видят колко е засрамен.

В действителност никой не го гледаше. Вниманието им беше насочено към двамата мъже в двата края на масата, вперили един в друг очи в мълчалива война, едните черни и гневни, студени като стомана и надменни, а другите леденосини и презрително присвити.

— Нямам нищо против Робърт да остане. — Графинята се приближи до мъжа си и сложи ръце на раменете му, за да го успокои.

Графът промърмори нещо, докато жена му се настаняваше на специално приготвения за нея стол, покрит с възглавници, но Робърт не го слушаше. Прехапа устни, за да прикрие усмивката си, когато дядо му посочи пейката най-близо до него. Трима мъже на нея, сред които беше и самият главен стюард по коронациите, се сместиха, за да седне. Робърт забеляза ревнивия поглед на брат си Александър и от това победата му стана още по-сладка. После другите деца бяха изведени навън. Огледа се наоколо, докато сядаше, и видя, че до него е синеокият младеж, който му намигна. Наведе леко глава в нещо средно между кимване и поклон, несигурен дали младият мъж заслужава обикновена любезност или дълбоко уважение. В отговор младежът му се усмихна.

— Лорд-стюард! — започна дядото на Робърт. Резкият му, авторитетен глас накара мъжете около него да млъкнат. — Бихте ли открили нашия Съвет, като споделите с моя син и лорда на Айлей новините от кралския дворец, които сега научихме? — каза той и кимна към подобния на мечка мъж, облечен в кожи, който разговаряше с графа. — Ангъс, в писмото до теб те уведомих за лошите вести, станали причина за събирането ни тази вечер, но има и други подробности, които не можех да рискувам да разкрия в него и…

— Татко — прекъсна го графът, — предполагам, че преди да започнем, трябва да представим някои от хората. Нашите другари тук може и да се познават по име, но не всички са се запознавали лично. — Той не дочака отговор, а се изправи. Яркочервената му роба се надипли около него, когато посочи с ръка широкоплещестия мъж с черна лъскава коса, седнал на централната маса. — Сър Патрик, граф на Дънбар.

Робърт премести погледа си от строгото изражение на дядо си, когато баща му продължи.

— Сър Уолтър Стюарт, граф на Ментийт, и синовете му Александър и Джон. — Графът посочи с ръка трима мъже с еднакви червеникави коси и червендалести, покрити с лунички лица. После се обърна към лорда на Айлей, седнал от дясната му страна, облечен в кожи: — Сър Ангъс Мор Макдоналд. — След това кимна към седналия по-нататък на масата пълен мъж с открито изражение и синеокия младеж до Робърт. — И синовете му Александър и Ангъс Ог. — Баща му седна до графинята и разпери широко ръце: — Лейди Марджори и аз имаме честта да ви приветстваме в нашата банкетна зала въпреки обстоятелствата. — Той наведе глава към Джеймс, когато слугите влязоха с димящи съдини, пълни със задушено еленско, поръсено с ароматна мащерка. — Сега, лорд-стюард, можете да започнете. С нетърпение очаквам да чуя от вас всички подробности.

Робърт огледа масата, като се опитваше да свърже лицата на хората пред него с имената и историите за тях. Беше наясно, че се намира в компанията на някои от най-могъщите мъже в кралството. Само това беше достатъчно, за да се почувства по-малко засегнат от факта, че баща му не го спомена в представянията. Лорд-стюардът се изправи.

— На всички ви е известна съкрушителната истина, че нашият благороден крал и господар Александър умря миналия месец, докато яздеше с намерение да посети кралицата в Кингхорн. В бурята се е отдалечил от ескорта си. Изглежда, че конят му се е подхлъзнал и е паднал с него от скалата. Вратът му е бил строшен при падането.

Мрачните думи на лорда бяха придружени само от стърженето на черпаците в супниците, докато слугите чакаха да започнат да сервират първо на централната маса. Миризмата на месо изпълни ноздрите на Робърт, докато един слуга сипваше гъстата яхния в тренчъра[1] пред него. Дебелото парче хляб имаше вдлъбнатина по средата, в която да се събира сосът. Момчето погледна към баща си и забеляза, че той слуша внимателно. Потърси пипнешком лъжицата, но видя, че не му бяха дали. Слугата продължи покрай редицата мъже, но Робърт не посмя да го извика. Не беше ял от сутринта и стомахът му къркореше.

— Веднага след като тялото му беше открито, Комъните се опитаха да установят контрол. — В спокойния тон на лорда се усетиха гневни нотки. — За щастие много от кралските служители бяха в Единбург за съвещанието на Съвета и успяхме да попречим на амбициите им. — Той кимна към графа на Дънбар. — Сър Патрик и аз с подкрепата на епископа на Глазгоу наложихме да бъде избран съвет от шестима настойници. Те ще управляват, докато бъде коронясан нов крал.

— Кои са шестимата? — попита лордът на Айлей и плътният му глас изпълни помещението. Френският му беше скован и тромав. Родният му език беше галски.

— Аз — отговори стюардът, — епископите на Глазгоу и Свети Андрю, графът на Файф и главите на клановете на Червените и на Черните Комъни.

— Равенство на силите — промърмори графът на Карик и потопи лъжица в яхнията. — Жалко, че не сте могли да наклоните по-решително везните във ваша полза, лорд-стюард.

— Комъните заемат едни от най-важните длъжности в кралството ни, не могат да бъдат държани настрана.

Робърт се беше загледал във вечерята си и тъкмо се питаше дали ще може да се храни с ръце, когато една лъжица се появи от дясната му страна. Ангъс Макдоналд извади малък нож от канията на колана си, отряза едно парче от края на паницата и си го пъхна в устата. Очите му весело проблеснаха на светлината на факлите. Робърт кимна на сина на лорда на Айлей и загреба с лъжицата от яхнията си.

— Всички си даваме добре сметка, че Комъните се стремят да контролират трона — продължи Джеймс. — Винаги са го правили, дори със сила, както си спомнят някои от вас. — Стюардът погледна към лорда на Анандейл, който кимна, но не каза нищо. — Обаче има нещо по-обезпокоително от стремежа към власт. — Той се обърна към останалите мъже: — В двореца се научих, че е добре да се наблюдават тези, които са най-близко до краля. Веднага след смъртта му един от шпионите ми чул сър Джон Комън да нарежда на един от рицарите си да занесе известие на Галоуей. В него Комън съобщавал за смъртта на Александър, както и това, че кралят наредил да бъде освободен един затворник, за когото беше представена молба на съвещанието на Съвета. Обаче вниманието на моя човек било привлечено от друго нещо. Комън рекъл: кажи на шурея ми, че скоро ще се срещна с него, защото наближава времето, когато белият лъв ще почервенее.

След тези думи няколко души започнаха да говорят едновременно. Графът на Карик сбърчи вежди и погледна стюарда.

— Балиол ли? — попита рязко той.

— Ние сме на мнение — кимна с глава към него Джеймс, — че Червения Комън възнамерява да постави на трона лорда на Галоуей.

Ръката на Робърт, която държеше лъжицата, спря пред устата. Огледа мрачните лица на мъжете около масата, но никое не му подсказа как бяха стигнали до това заключение. Остави лъжицата, когато присъстващите започнаха да говорят един през друг. Изведнъж схвана връзката. Лъвът върху знамето на Галоуей беше бял, а лъвът върху знамето на краля на Шотландия беше червен. Когато белият лъв стане червен…

Плътният глас на лорд Айлей заглуши останалите:

— Това е сериозно обвинение за хора, положили клетва за вярност. — Ангъс Мор Макдоналд се наклони напред и кожите върху грамадната му фигура се размърдаха. — Минаха само две години, откакто лордовете на Шотландия се заклеха, че признават внучката на Александър за негова наследница. Сега Маргарет има правото върху трона. Всички положихме тази клетва. Не обичам Комъните, но да ги обвиняваме, че заедно с Джон Балиол от Галоуей са нарушили клетвата…?

— Кой от нас е предполагал, че ще трябва да я изпълним, особено след женитбата на краля с Йоланда? — възрази Патрик от Дънбар и прекара ръка по мазната си коса. — Признаването на кралската внучка в Норвегия за негова наследница беше разумна предохранителна мярка, а не реалност, пред която някой от нас би се изправил. Клетвата за вярност, която положихме в онзи ден, ни притиска с тежестта си. Колцина ще останат равнодушни и доволни да бъдат управлявани отдалеч от една инфанта в чуждо кралство? — Той кимна към стюарда. — Не се съмнявам, че Балиол, воден от амбициите на Комъните, се е прицелил в трона.

— Трябва бързо да действаме — рече граф Карик. — Не можем да оставим Комъните да сложат своя роднина върху Камъка на съдбата. — Той удари с юмрук по масата и съдовете и чашите издрънчаха. — Не можем да им позволим да вземат онова, което е наше! — Замълча и погледна лорда на Анандейл: — Онова, което е твое, татко — поправи се графът. — Ако някой в това кралство трябва да заеме трона, това си ти. Твоите претенции са по-големи от тези на Балиол.

— Не и по първородство — рече тихо графът на Ментийт и погледна лорда на Анандейл, който запази мълчание. — Според закона за първородството Балиол печели.

— Претенциите на баща ми спрямо трона не са само според закона за първородството. Той беше посочен за евентуален наследник от бащата на краля!

Мъжете заговориха едновременно, а Робърт се вгледа в дядо си. Веднъж, преди няколко години, старият лорд му беше говорил за това. Добре си спомняше гордостта, изписана на лицето на дядо му, когато му беше разказал с големи подробности за деня, в който крал Александър II го посочил за свой наследник. Били на лов и кралят паднал от коня. Не се наранил тежко, но случката очевидно станала повод да се обезпокои, защото накарал всички придружаващи го лордове да паднат на колене в прахта на онази горска пътека. Там ги заклел да признаят сър Робърт Брус, в чиито вени тече кралска кръв, за негов наследник, в случай че умре, без да остави потомство. Тогава дядо му бил на осемнадесет години. Две години по-късно кралят се сдобил със син и кралската наследствена линия била продължена, но направеното обещание останало отпечатано в съзнанието на Брус през всичките последвали години. Робърт беше гледал на него само като на една невероятна история — вярна, но отнасяща се единствено за далечното минало, подобно на историите за ирландския герой Фион Макул, които неговият наставник му беше разказвал в Антрим. Сега, когато седеше в хола на баща си с тези видни мъже, историята придоби реалност, от която по гърба го полазиха тръпки. Дядо му можеше да стане крал. Разговарящите мъже започнаха да викат все по-силно и имаше опасност да се стигне до пререкания, когато лорд Анандейл се изправи. Огънят в огнището хвърляше червеникави отблясъци върху набръчканото му лице.

— Достатъчно! — резкият му глас прекъсна думите им и накара всички да млъкнат. — Обичах Александър не само както поданик обича краля си, но и както баща — сина си.

Робърт видя как бузите на баща му почервеняха при тези думи.

— Обещах да му служа до последния си дъх — продължи лордът, вглеждайки се поотделно в лицата на всички присъстващи. — А това означава да изпълня клетвата, която аз и всички ние сме дали — да признаем внучката му за наша кралица. Трябва да попречим на Джон Балиол да седне на трона. Трябва да пазим трона само за нея. Мъж, който наруши клетвата, не заслужава да живее — рече рязко той и седна отново на мястото си.

— Съгласен съм — каза Джеймс Стюарт в настъпилата тишина. — Но как да защитим трона? Ако Комъните възнамеряват Балиол да стане крал, няма да обърнат внимание на протестите на никого. Страхувам се, че имат достатъчно влияние в кралството, за да направят така, че това да стане със или без подкрепата на настойниците.

— Съветите и настойниците не са отговорът — отвърна лорд Анандейл — Мислих много върху това през дългия ни път дотук. Комъните разбират само от едно нещо и то е силата. — Той огледа присъстващите. — Трябва да поставим стоманен обръч около Галоуей. С поредица нападения ще завладеем главните крепости под контрола на джустисиара[2] Джон Комън и хората на Балиол. С един удар можем да сложим край на присъствието на Комън в Галоуей и да представим Балиол като слаб човек, който не може да защити дори собствените си граници, камо ли пък да бъде крал. Ненавистта на дядо му към Комъните, които контролираха обширни области в Шотландия и в продължение на поколения имаха влияние в дворцовите среди, беше известна на Робърт. Когато първите Комъни прекосили Английското море с Уилям Завоевателя, те го направили не като лордове на богати имения в Нормандия, каквито бяха прадедите на Робърт, а като скромни чиновници. В тази си роля преуспели в Англия при поредица от крале след Завладяването и по-късно се насочили на север към Шотландия. Чрез покровителства и лукавства богатството им достигнало такива размери, че един Комън, а не мъж от клана Брус, станал първият нормандски граф на Шотландия и чрез женитба дори имал известни претенции за трона. Дядото на Робърт винаги беше твърдял, че синовете на писари нямат място сред благородниците. Изглежда, че открай време омразата на стария човек беше много по-дълбока от обикновено презрение. Робърт така и не беше разбрал причината и до този момент не му беше идвало наум да попита за нея.

— Трябва да се свържем с Ричард де Бърг — каза бащата на Робърт. — Графът на Ълстър с готовност ще даде оръжие и войници. Хората от Галоуей от дълго време са трън в задника му с нападенията си срещу Ирландия. Трябва също да уведомим и крал Едуард. Като шурей на Александър той ще поиска да има думата при определянето на наследника веднага щом като научи за смъртта му.

— Кралят на Англия беше първият, който беше уведомен извън Шотландия — отвърна стюардът. — Епископът на Свети Андрю изпрати послание до Едуард във Франция в деня, в който беше открито тялото на Александър.

— Затова е още по-наложително да се свържем с него — рече графът и се вгледа в баща си. — Ако Маргарет бъде доведена тук да управлява, тя ще има нужда от регент, който да управлява вместо нея, докато навърши пълнолетие и бъде избран евентуален наследник. Като завладеем опорните пунктове на Комън, ще докажем, че заслужаваме да ни бъде поверена тази роля. Ще покажем и силата си, а силата — добави убедено той — е нещо, което крал Едуард цени.

— Ще се обърнем с молба към сър Ричард де Бърг, ако възникне такава нужда — съгласи се лорд Анандейл. — Ала не е нужно да замесваме краля в нашите работи.

— Не съм съгласен — възрази графът. — С подкрепата на Едуард ще имаме най-добрата възможност да застанем начело на новото правителство.

— Крал Едуард е добър приятел и съюзник и семейството ни дължи много от богатството си на него, но той взема сам решенията и ще направи само това, което е най-добро за интересите на кралството му — Тонът на стария човек беше непреклонен.

Графът продължи да не сваля очи от баща си още няколко секунди, а после кимна.

— Ще събера хората на Карик.

— Аз също ще мога да отделя известен брой хора — рече лордът на Айлей.

— Не можем всички да те подкрепим открито — рече Джеймс Стюарт. — Не и с оръжие. Това кралство е било разделено достатъчно дълго през годините. Не мога да позволя враждата да прерасне в гражданска война. — Той замълча за момент. — Обаче съм съгласен. Тронът трябва да е на Маргарет.

Лордът на Анандейл се облегна назад и вдигна чашата си.

— Тогава Бог да ни даде сила.

[1] Подложка от твърд хляб, върху която сипвали храната. — Бел.прев. ↑

[2] justiciar (истор.) — върховен съдия по времето на норманите и първите плантагенети. — Бел.прев. ↑

4

Робърт падна на колене в тревата и се опита да си поеме въздух. Потта се стичаше по бузите му, кръвта пулсираше в главата му. Когато черните кръгове пред очите му изчезнаха, той се просна по гръб. Чу гласовете на приближаващи хора, останали без дъх, и трополенето на приглушените им стъпки по земята. Подпря се на лакът, премигна срещу слънчевата светлина и видя тримата си братя, които идваха задъхани нагоре по хълма към него.

Томас пристигна пръв, навел глава, съсредоточил се върху изкачването. Зад него беше Нийл, който пълзеше по корем и правеше отчаяни усилия да изпревари Томас, въпреки че беше две години по-малък от него. Доста по-назад беше Александър, който нарочно вървеше бавно нагоре. Томас спечели и се отпусна върху топлата трева до Робърт, шумно поемайки си дъх. Туниката му беше мокра от пот. След секунди Нийл се присъедини към тях.

— Как успяваш да си толкова бърз?

Робърт се усмихна на най-малкия си брат и остана да лежи по гръб, чакайки болката в мускулите да отмине.

— Не сме опитвали това от години и исках да видя дали още мога да го правя — каза Робърт и се усмихна още по-широко.

— Винаги ще ни побеждаваш. Най-големият си — промърмори Томас и седна в тревата. Мократа му от пот коса беше паднала върху очите. Беше къдрава и руса като на Кристин, малката им сестра. Останалите деца бяха тъмнокоси като майка си с изключение на русата им полусестра Маргарет, която вече беше омъжена и не живееше с тях.

— Александър е по-голям от теб и Нийл — отвърна Робърт, — а и двамата го победихте.

— Не положих усилия — рече троснато Александър. — А сега, след като ти спечели, хайде да се връщаме.

Робърт седна в тревата и въздъхна. След седмици без упражнения и учене не го свърташе на едно място. Замъкът трескаво очакваше нападението и възрастните бяха напрегнати и заети. От градчетата и именията из графство Карик всеки ден пристигаха още рицари, всички васали на баща им. Робърт познаваше повечето от тях, тъй като всички в даден момент бяха коленичили и полагали свещена клетва за вярност пред графа и бяха стискали ръката му в уверение на своята лоялност срещу неговото съгласие да им даде парче земя. Също както баща им притежаваше земите си по право, дадено му от краля и от него се очакваше да му служи по време на война, да плаща ренти и да изпълнява задължения като това да пази крепостите, от рицарите от Карик, положили клетва, се изискваше да се сражават за графа. Водеха със себе си своите оръженосци и пеши войници и всеки беше въоръжен и готов за нападението срещу Галоуей. От тази суетня напред-назад баща им беше в ужасно лошо настроение и затова още в ранни зори Робърт и братята му се бяха измъкнали сами през портите. Освободени от потискащата атмосфера и гневните подвиквания на графа, те почувстваха облекчение, а златистият от залязващото слънце късен следобед беше един от най-великолепните след завръщането на Робърт от Ирландия. Нямаше намерение да го пропилява.

— Хайде да останем още! — предложи той.

— Някой ще забележи, че ни няма. Отсъстваме вече почти час.

— Кой ще забележи? Всички са заети.

— Да не искаш да кажеш, че няма да дойдеш?

Робърт изгледа брат си, застанал над него с ръце на кръста. Александър беше винаги сериозен, дори и като момче на годините на Нийл, но напоследък беше станал тъжен като монах. Робърт се чудеше на тази промяна, толкова очевидна след завръщането му от Антрим. Помисли си, че тя има нещо общо с баща им. Може би графът се беше държал грубо с брат му, докато той отсъстваше? Но баща им, изглежда, все още беше най-доволен от Александър и от Томас, съответно най-послушния и най-тихия от петте братя. Изведнъж се сети за един възможен отговор. Докато той и Едуард се намираха на обучение в Ирландия, Александър беше станал най-големият син в семейството. Със завръщането на Робърт може би брат му се беше почувствал ограбен, защото му отнемаха това място. Не изпита съжаление към него. Александър не знаеше как да изрази съжалението си, че семейството му ще възлага всичките си надежди за бъдещето не на него. А пък и баща им изглеждаше решен всячески да му попречи да докаже, че заслужава да бъде натоварен с тази голяма отговорност, помисли си мрачно той.

— Върви, щом искаш — рече Робърт, отново легна по гръб и затвори очи. — Аз ще остана.

— Вие трябва да дойдете — рече Александър, обръщайки се към Томас и Нийл. — Освен ако не искате да опитате колана на татко.

Робърт отвори съвсем леко едното си око и видя как Томас се изправи. Усети, че го обзема гняв, когато двете момчета се отдалечиха надолу по хълма. А някога Томас, също като Нийл, беше готов да направи всичко, което той кажеше. Отпусна отново глава в тревата, заслушан в жуженето на пчелите, и му се прииска Едуард да беше тук. Обаче на брат му, който беше с година по-малък от него, му оставаха още шест месеца обучение. Едуард беше много добър в боя с дървен меч, можеше да се катери по дърветата най-високо от всички, да лъже, без да му мигне окото, и да се изправи срещу всяко предизвикателство. Без него тук беше скучно.

Нийл се примъкна към него.

— Какво ще правим?

След малко Робърт скочи на крака, решен да не позволи на Александър да му развали следобеда.

— Ще те науча да се биеш. — Изтича до няколко огъвани от вятъра дървета, хвана един тънък клон и го наведе, докато не се счупи. После го прекърши на две, окастри листата и подаде по-дългата пръчка на брат си, който изгаряше, от нетърпение да започнат.

— Тук ще се упражняваме. — Робърт посочи една полянка.

В далечината се виждаха редуващите се на изток високи хълмове на Карик. В долната част склоновете им бяха покрити с гори, но върховете им бяха голи. На Робърт му приличаха на стари, оплешивели мъже, ограждащи като стражи Търнбери.

— Ето така — каза той и застана разкрачен, хванал пръчката с две ръце.

Нийл се постара лицето му да бъде също толкова сериозно, като на брат му. На коленете трикото му беше изцапано със зелено от тревата.

Робърт замахна бавно с пръчката от горе на долу към врата на момчето.

— Посрещни меча ми!

Нийл замахна към пръчката на Робърт.

— Прекалено бързо. Трябва да започнеш бавно. Ето така. — Робърт отново вдигна пръчката, като се стараеше да я държи в средата на тялото си, после бавно я наклони първо на едната страна, после на другата, а след това я вдигна високо над главата си. — После по-бързо — каза той и движенията му станаха по-резки, а пръчката изсвистя във въздуха. — Представи си, че се сражаваш с някого — извика през рамо той.

— С кого?

— С някой враг. С някой Комън!

Нийл шибна с пръчката тревата.

— Гледай, Робърт! Имам двама!

— Двама ли? — Робърт посочи с пръчката към подножието на хълма. — Там долу има цяла армия! — Изкрещя и се втурна надолу по стръмния склон, вдигнал пръчката високо над главата си. — Смърт на всички Комъни!

Нийл се втурна след него, а крясъците му преминаха в бурен смях, когато Робърт се спъна и се просна на земята. Изпъшка, когато брат му се стовари отгоре му, надавайки победоносен вик. Двамата се изтърколиха заедно надолу по склона, като захвърлиха оръжията си в тревата. Спряха се чак близо до дъното, без да забележат застаналата там фигура, която ги наблюдаваше.

— Какво правите?

Непознатият глас накара Робърт да отвори очи. Гледаше отдолу на горе едно момиче, което бе застанало срещу него. Изблъска брат си и се изправи пред нея. Момичето беше тънко като вейка, с дълга черна коса, сплетена на плитки, подобни на миши опашки, които падаха върху кокалестите му рамене. Носеше овехтяла рокля, която някога може да е била бяла, но сега беше станала сива от мръсотия. Изпоцапаните й ръце стискаха малък чувал. От нея лъхаше силна миризма на пръст и цветя, но вниманието на Робърт беше привлечено най-вече от очите, които очевидно бяха най-голямото нещо в нея и заемаха доминиращо положение върху слабото й лице.

— Теб какво ти влиза в работата? — отвърна на галски той, почувствал се неловко от втренчения й поглед. Момичето извърна към него глава.

— Кой си ти?

— Той е наследникът на графа на Карик, господар на тези земи.

Робърт стрелна Нийл с очи, за да го накара да млъкне, но момичето, изглежда, не забеляза това. Изпитателният му поглед се плъзна от мократа от пот туника към изцапаното му лице. Изкриви устни, когато се спря на косата. Робърт вдигна ръка и напипа в нея стрък трева. Смачка го между пръстите си, когато видя момичето да свива рамене.

— Не приличаш на граф — рече момичето, обърна се и тръгна през тревата. Робърт го проследи с поглед, докато се отдалечаваше, и забеляза, че не е с обувки, нито дори сандали с дървени подметки, каквито носеха селяните на полето. Познаваше по физиономия всички в Търнбери и хората, живеещи в този район — слуги и васали на баща му, фермери и рибари, както и техните жени и децата им, дори търговци и служители от Еър и другите градове наблизо. Тогава защо не беше виждал това нахално момиче, което се скиташе само из пущинаците?

— Как се осмелява да говори така? — промърмори Нийл.

Робърт не го слушаше.

— Хайде — каза тихо той и тръгна през тревата към дърветата, които покриваха долните склонове на хълма.

— Поели сме по грешен път — рече Нийл, поглеждайки към долината, която водеше към морето и където в далечината се виждаше да се синее част от него. Започна да подтичва, за да не изостава от по-дългокракия си брат. — Робърт!

— Тихо — рече рязко Робърт, когато навлязоха между дърветата.

Момичето пое, без да бърза, по една камениста пътека, която следваше извивките на плитка река. Благодарение на топлия вятър, който се носеше над бълбукащата вода, можа да я чуе как пее. Тя стигна до едно място с камъни в реката, повдигна полите на сивата си рокля и притича по тях, а после продължи по другия бряг по покрития с гъста папрат хълм. Робърт се огледа наоколо, спомняйки си за един лов, на който дядо му го беше взел със себе си в горите на Анандейл. Старият човек му беше обяснил колко е важно ловецът да има добро прикритие, за да не го види жертвата му. Между него и водата имаше малка група самодивски дървета, едно хълмче и няколко едри камъка.

— Трябва да си вървим у дома, Робърт — прошепна застаналият до него Нийл. — Александър е прав. Някой може да ни потърси.

Робърт спря, но продължи да не сваля очи от момичето. Спомни си надутото изражение на Александър и усети как го хваща яд, когато си представи как двамата с Нийл преминават през портите на замъка.

— Прави, каквото аз правя — нареди му той и хукна към дърветата, а момичето продължи да слиза надолу по хълма. Беше игра, но на сериозно, както по време на лов. Двете момчета притичваха от дърво към височинка, от скала към храст. Последваха момичето през реката и по склона надолу до следващата долина, доста по-гориста от първата. От време на време момичето спираше и се оглеждаше, а момчетата се хвърляха на земята сред гъстите храсти. Изглежда, че тя ги водеше по криволичещ път през потоци и под сводовете на паднали дървета. След известно време изкачи друг стръмен бряг. Когато изчезна зад хребета на хълма, Робърт тръгна след нея. Извърна се назад, когато забеляза, че Нийл не го последва.

— Хайде!

— Знам къде сме — прошепна Нийл. Лицето му, полузакрито от надвисналите клони, беше тревожно.

Робърт нетърпеливо закима.

— Знам, намираме се недалеч от Търнбери. Ще видим къде ще отиде и се връщаме у дома.

— Робърт, почакай!

Без да обръща внимание на брат си, Робърт тръгна нагоре по хълма. Когато стигна върха, забеляза нещо да се сивее долу сред дърветата и започна да се спуска, като се хващаше за виещите се корени. Когато стигна дъното, усети миризма на дим от горящи дърва. Запита се дали идва от селото, но Търнбери беше на две мили на запад. Отпред дърветата започнаха да оредяват. Робърт спря. Момичето се беше отправило към една зелена падина, зад която се извисяваше хълм, осеян със скали и храсти. Върхът му беше обагрен в розово от лъчите на залязващото слънце, но долината беше в сянка. В подножието на хълма се беше сгушила малка дървена къща, измазана с кал. През отвор на покрива се виеше дим. Край къщата имаше свинарник с ограда от колове, в който две прасета ровеха замислени в калта. Робърт се извърна, усетил брат си зад себе си.

— Това е къщата й — каза тихо той и отново насочи вниманието си към мизерното жилище.

— Нали ти казах — прошепна Нийл, доволен от това, че се е оказал прав, но беше и уплашен.

Момичето, почти стигнало вратата, минаваше под сянката на голям дъб. През листака Робърт забеляза от клоните да висят някакви подобия на паяжини. И преди беше идвал в тази долина и беше виждал дървото, но дори Едуард не се беше осмелил да се приближи достатъчно, за да разбере какви са тези странни паяжини.

— Хайде да си вървим — замоли го Нийл и го хвана за ръката. Робърт се поколеба. Продължаваше да гледа къщата. Старицата, която живееше там, беше добре известна. Тя беше магьосница. Имаше две кучета, които Едуард беше нарекъл Вълците на ада. Веднъж те бяха подгонили Александър и едно го беше ухапало. От вратата на спалнята на родителите им Робърт беше наблюдавал как лекарят зашива раната. Очакваше баща му гневно да реагира, като изпрати хора в къщата на старицата да убият животното, но той само беше стиснал Александър за раменете толкова силно, че момчето беше премигнало.

„Никога повече не приближавай къщата й — беше прошепнал гневно графът. — Никога.“

Робърт беше почти готов да позволи на Нийл да го отведе, когато момичето спря пред вратата. Обърна се, посочи с ръка към тях и им махна. Робърт ококори очи. Когато тя отвори вратата и се скри вътре, той чу, че излая куче, но после настъпи тишина. Отдръпна се от Нийл и се отправи решително надолу по хълма. Беше наследник на граф, втори по ранг след краля в йерархията на благородниците. Един ден щеше да наследи земя в Ирландия и Англия, богатото имение Анандейл и древната област Карик, а мъжете, подвластни на баща му, щяха да коленичат пред него. Можеше да отиде навсякъде, където поиска. Чу се силно пращене, когато стъпи на гнил клон. Извърна се назад с надеждата, че Нийл не беше видял как се стресна. Ухили се смело насреща му, но после рязко се извърна, чул яростен лай. Иззад къщата към тях се втурнаха две огромни сенки. Робърт мерна жълти зъби и сплъстена черна козина и хукна към дърветата. Нийл тичаше пред него и ревеше ужасен.

5

Над хълмовете на Галоуей се сипваше сива зора. Над полята се беше спуснала бяла мъгла и сред нея добитъкът придобиваше странни очертания. Денят щеше да е горещ, но без слънце, а небето на изток обещаваше само влажен сумрак. Чайките кръжаха бавно над кафеникавите води на река Ур и претърсваха калните й брегове. С отдръпването на прилива в Солуей Фърт водата беше станала по-плитка.

На западния бряг на залива върху един широк хълм се издигаше замък, защитен от едната страна от реката, а откъм сушата — от дълбок ров. Дъното му беше покрито с лепкава, червена глина и единственото място, където можеше да бъде преминат, беше подвижният мост, вдигнат за през нощта. От дъното нагоре стърчаха два реда дървени колове и наподобяваха хора, които ще носят ковчег на погребение и чакат да поемат товара си. В подножието на коловете, обгърнати в мрак, невидими за стражите, които ходеха напред-назад високо горе по укрепленията, имаше седем мъже. Глината беше полепнала по ръцете им, по ръкавите и по предниците на подплатените им кожени туники. Беше изцапала и лицата им, закрити с вълнени качулки, както и триката и ботушите им. Седяха там повече от час, затънали до колене в калта, с крака, вкочанени от студа. Никой не говореше. До тях достигаха само равнодушните крясъци на чайките и приглушените разговори на стражите. От време на време се споглеждаха и очите им проблясваха, но после бързо извръщаха глави и всеки потъваше в собствения си свят в очакване на сутрешната камбана, като се питаха дали ще започне да бие, преди скриващата ги мъгла да се вдигне и небето да изсветлее и да стане по-бяло от пепел.

Минутите се точеха бавно, но накрая от вътрешността на замъка се чу да бие камбана. При звука й мъжете в рова изпънаха тела. Някои предпазливо започнаха да свиват и разпускат ръце и да пристъпват от крак на крак в рядката кал. Приглушеният говор на стражите бе заменен от резки подвиквания, когато се заеха с ежедневното си задължение да спускат моста. Той се разтресе, провиснал на крепящите го дебели въжета, и мъжете в рова вдигнаха глави, за да наблюдават как тъмната сянка се спуска към тях, а мъглата се раздвижва с приближаването му. После мостът се стовари с глух тътен върху коловете. Това беше последвано от стържещ звук, когато резетата на портите бяха дръпнати и по дъските горе се чуха да трополят стражите. Един от тях отиде до ръба на моста. Прозина се шумно и разтвори връхната си дреха и копчелъка си.

— Иди да пикаеш в шахтата, Боли.

Стражът погледна през рамо.

— Лордът замина. Тук няма кой да ме види.

— Освен ние — рече другият. — А дори жена ти не иска да види сбръчкания ти чеп.

Боли прати една псувня по адрес на ухилените си другари и продължи да се облекчава в рова. Жълтата струйка потече по един от коловете, спря се за миг в една вдлъбнатина в дървото и продължи надолу. Горещата течност обля ръцете на един от мъжете, подпрял се на стълба. Той вдигна нагоре глава. Боли тъкмо си закопчаваше гащите, когато се чу слабо трополене. Погледна по посока на коларския път, който водеше от подвижния мост към гората, и видя, че от мъглата се показват две фигури. Другарите му също ги бяха видели. Всички притихнаха и посегнаха към дръжките на мечовете си. Боли премигна в здрача, когато трополенето се усили. След миг си даде сметка, че двамата мъже търкаляха буре.

— Стой! — извика той, оправи връхната си дреха и излезе напред да ги посрещне. Кимна с глава към бурето. — Какво има вътре?

— Най-хубавата медовина, каквато правят отсам Солуей — отвърна единият от мъжете и спря в края на подвижния мост. — Нашият господар дойде за пазара в Буитъл, но ни изпрати с този подарък за лорд Джон Балиол. Ако негова светлост я хареса, господарят ни може да докара и още на разумна цена.

— Сър Джон не е тук. — Боли се приближи към бурето и го огледа.

— Какво е това? — провикна се един от другите пазачи и тръгна към тях по моста с ръка върху дръжката на меча.

— Медовина за сър Джон.

— А за нас няма ли?

Боли погледна търговците и се ухили.

— Ами ще трябва да я опитам, за да се уверя, че е добра.

Той откачи една зацапана глинена чаша от колана си, близо до дръжката на меча.

— И гледай да сипеш като за лорда.

Търговецът взе чашата, а другият изправи бурето. Наведе се и опипа запушалката. В това време на няколко стъпки по-нататък в края на моста се показа една мръсна ръка и се хвана за дъските. Внезапно търговецът се изправи. Замахна рязко и стовари юмрука си заедно с чашата в лицето на пазача. Тя се счупи в челюстта на Боли и парче от нея се заби в бузата му. Боли падна на една страна и от бузата и устните му бликна кръв. Другият страж извика и побягна, а другарят на търговеца вдигна крак и под туниката му проблесна металът на бронята му. Ритна силно бурето. Дървото се разцепи под ботуша му, той пъхна ръце в отвора и оттам се показа валмо агнешка вълна, от която извади два къси меча. Подхвърли единия на другаря си тъкмо в момента, в който съвзелият се Боли измъкна своя меч и изрева от гняв и болка. Двамата се нахвърлиха един върху друг и в този момент се чуха още викове. Останалите пазачи бяха забелязали фигурите, които се прехвърляха през края на моста. Първият мъж имаше нож между зъбите. Един от пазачите се втурна към него, но той се претърколи по дъските, стиснал ножа в ръка. Пазачът посегна да забие меча си в него, но мъжът отскочи встрани и замахна с ножа отзад зад коляното му, за да отреже ремъците, които придържаха наколенниците на бронята. Стражът нададе вик и падна, а нападателят му замахна отново с ножа и го заби в окото му. Пазачът се срина на земята и тялото му се сгърчи в конвулсии. Нападателят погледна надолу по моста, видя, че и останалите се бяха прехвърлили върху него, а по-нататък двамата с бурето продължаваха да се бият. Нямаше време да посегне към оръжията, защото отгоре му връхлетя друг страж. Избегна, снишавайки се, първия удар, но при втория мечът на стража се заби в корема му. Дебелата подплата на туниката му пое част от удара, но мъжът политна силно назад. Кракът му увисна във въздуха и той полетя в рова.

Боли, от чиято буза продължаваше да тече кръв там, където се беше забило парчето глина, нададе силен рев и замахна с меча срещу мъжа, който го беше ранил. Мъжът отби удара, а с другата ръка удари силно Боли по бузата, забивайки парчето още по-дълбоко. Боли извика и се опита да отскочи назад, а нападателят се хвърли напред срещу него, използвайки тежестта си. Блъсна го със свободната си ръка и събори окървавения пазач в рова. Докато другарите му продължаваха да се сражават, мъжът приклекна до разбитото буре и измъкна още къси мечове от вълната вътре. Втурна се по моста към другите, които бяха въоръжени само с ножове и не можеха да се защитават успешно срещу широките мечове на пазачите. Двама вече бяха убити. Обаче сега, когато другарите му отстъпиха назад, за да вземат оръжията от него, силите се изравниха. Щом нападателите се прегрупираха и отново се втурнаха в атака, чу се звън на камбана. Тупурдията беше разбудила останалите стражи на замъка. От бойниците полетяха стрели. Една се заби в земята зад мъжа, който донесе оръжията на другарите си, а сега тичаше с всички сили по моста. Заобикаляйки един мъртъв пазач, той стигна до портите тъкмо в мига, когато един от защитниците се втурна напред да го посрещне. Инерцията, която беше набрал, го изправи точно пред върха на меча на нападателя. Острието проби туниката и подплатата и проникна в меката плът на корема.

Нападателят натисна с цялата тежест на тялото си върху меча и го заби още по-дълбоко, а после с рязко въртеливо движение го изтегли навън. Пазачът остана на колене с ръце, притиснали раната, която обагри в червено туниката му с извезан бял лъв, а нападателят мина покрай него към онази част от моста, която се намираше зад портите. Започна да сече с меча си въжето, конци от което се късаха под ударите му. Когато то се скъса окончателно и се отпусна, мъжът измъкна един рог изпод туниката си. Поднесе го към устните си и издаде един-единствен плътен звук.

Шумът, последвал призива на рога, започна с приглушено трополене някъде във вътрешността на гората около замъка. Постепенно премина в оглушителен тропот, когато шейсетина мъже, от тях двадесетина на коне, се втурнаха по коларския път, следвани от бягащи с всички сили пешаци. Когато наближиха висящия мост, един ездач се отдели от групата и ги изпревари. Подкованите копита на бялата му кобила зачаткаха по дъските. В едната ръка държеше широк меч, а в другата щит, на който се виждаше червен орнамент на бял фон. Под бялата мантия, извезана по същия начин, носеше ризница и трико, а лицето му беше скрито под голям шлем. Ездачът пришпори коня си към портите. Разпръсна останалите там пазачи, които се мъчеха да ги затворят, и влезе във вътрешния двор.

Без да обръща внимание на разбягалите се стражи, конникът спря кобилата си пред голяма зала. Чу викове зад себе си от още приближаващи се в галоп ездачи и бутна със свободната си ръка вратата. Тя се разтвори достатъчно, за да може да влезе с коня вътре, като наведе глава, за да не се удари в трегера. В залата горяха само няколко факли, но беше достатъчно светло, за да види, че няма никой. По търкалящите се по масата чаши, една преобърната на пода кошница с пране и по-светлото петно на една от стените, където очевидно е бил окачен гоблен, личеше, че мястото е било напуснато набързо. Ездачът подкара коня по-навътре и тропотът от копитата му отекна глухо в празното помещение. На стената зад една маса, поставена върху подиум, висеше огромно знаме с извезан бял лъв, изправен на задни крака. Виждаше се само едното му око, което гледаше сърдито. Ездачът прибра меча в ножницата и свали шлема си, откривайки лице с изпъкнали скули и стоманеносини очи. Робърт Брус, графът на Карик, срещна погледа на лъва.

— Балиол! — каза тихо той.

Графът чуваше, че навън битката продължава, но замъкът се защитаваше само от малък гарнизон. Беше очевидно, че главният му обитател вече не е тук, въпреки че според слуховете трябваше да е обратното. Като се наведе, той остави шлема си върху една от масите и свали щита. Кобилата дъвчеше мундщука на юздата и по устата й имаше пяна. Брус освободи краката си от стремената, слезе от коня и бронята му издрънча. Отиде при една от горящите факли, свали я от скобата и се отправи към подиума. Стиснал зъби, прескочи стъпалата, а от раздвижването на въздуха факлата се разгоря по-силно. Без да сваля очи от белия лъв, той подложи факлата под знамето. Тънката коприна пламна моментално, а графът отстъпи назад. По устните му заигра лека усмивка, едновременно злобна и детинска. Продължи да стои там и да наблюдава как пламъците бързо обхващат знамето, когато усети, че нещо го блъсна в гърба. Графът се стресна и изпусна факлата, която се търколи по подиума, и пламъкът затрептя. Обърна се и видя мъж с широко отворени очи, който държеше кухненски нож. Като разбра, че бронята беше изпълнила предназначението си и ножът се беше плъзнал по нея, Брус гневно изръмжа, пристъпи напред и стовари обвития си в желязо юмрук в лицето на мъжа. Мъжът политна назад по стъпалата на подиума и се просна върху една маса, която се строши под тежестта му, а сребърните чаши издрънчаха по пода. Графът слезе по стъпалата, извадил меча си. Ритна настрани едно столче и се надвеси над мъжа, който лежеше по гръб сред парчетата дърво.

— Моля ви! — простена той и вдигна ръце. — Моля ви, аз…

Графът заби меча в гърлото му. Мъжът издаде гъргорещ звук, от широко разтворената му уста и от раната бликна кръв, а графът продължи да натиска меча, докато не опря в камъка на пода и повече нямаше накъде да отиде. Тялото на мъжа се тресе в конвулсии няколко секунди, а после притихна. Графът се наведе, за да избърше оръжието о туниката на човека, а в този момент вратите се разтвориха и вътре влязоха група мъже, водени от бащата на Брус. Лордът на Анандейл държеше шлема си под мишница, бялата му коса беше почти прозрачна на светлината, идваща от вратата. Върху дебелата туника отпред беше извезан син лъв — древният герб на клана Брус от времето на крал Дейвид I, направил ги лордове на Анандейл. От дясната страна на гърдите имаше забоден изсушен кафяв лист от палма, донесен от Светите земи, за да им напомня за времето, когато бяха участвали в кръстоносния поход. За графа той извикваше пред очите му спомена за червеникавокафяв път, който се простираше отвъд стените на столицата на кръстоносците Акра под яркочервено небе, за призивите за молитва, които ехтяха от минаретата и бяха заглушавани от звъна на църковни камбани. Бяха се сражавали срещу сарацините под знамето на лорд Едуард и той ги беше наградил за вярната им служба, като издигна на още по-високо равнище тяхното и без това завидно положение в Англия. Графът изведнъж реши, че онези славни дни няма да свършат с това сухо листо, забодено на гърдите на баща му.

Лордът забеляза знамето на Балиол, което се гърчеше в пламъци зад изцапания му с кръв син.

— Гарнизонът се предаде. Буитъл е наш.

Думите му бяха заглушени от силен вик. Нададе го млад мъж, един от няколкото задържани от рицарите, които придружаваха лорда. Той се отскубна от тях, заварвайки ги неподготвени, и изтича до мъжа, проснат сред остатъците от счупената маса. Падна на колене, избута встрани счупените дъски и подложи ръце под главата на мъжа. Кръвта се разля по дрехите му. Погледна Брус, по чийто меч все още имаше голямо петно кръв.

— Копеле! — извика задъхан той и се изправи. — Копеле!

Графът присви очи.

— Убийте този хлапак — нареди той, давайки знак на двама от васалите си и двамата рицари от Карик.

Те пристъпиха напред, но гласът на лорд Анандейл ги спря:

— Казах, че битката свърши. Гарнизонът е свободен да си върви.

Рицарите погледнаха графа, после лорда и наведоха оръжията си.

— Можеш да си вървиш — каза лорд Анандейл на младежа, без да обръща внимание на гнева, изписан върху лицето на сина. — Няма да ти бъде сторено никакво зло.

— Не и без баща ми — процеди през зъби младият мъж. — Той беше икономът на сър Джон Балиол. Заслужава прилично погребение.

След като помисли малко, лордът кимна на двама от хората си:

— Помогнете му.

Младежът вдигна тялото на баща си с помощта на двамата рицари от Анандейл и мина покрай графа на Карик.

— Да те стигне проклятието на свети Малахия! — просъска младежът.

Брус презрително се изсмя.

— Малахия? Запази заплахите си за някой, който вярва в такива неща — процеди през зъби той и пристъпи напред.

— Остави го — властно го спря лордът.

Ала докато наблюдаваше как младият човек носи трупа в сивото утро, лицето на лорд Анандейл беше уплашено.

6

— Моля ви, негова светлост лордът се моли. Ако почакате в гостната, аз мога…

Без да обръща внимание на протестите на монаха, Джон Комън разтвори вратите на църквата „Света Мери“. Корабът на църквата се простря пред него в полумрака, изпълнен с миризма на тамян. След като очите му свикнаха с тъмнината, той забеляза приведена фигура, коленичила пред олтар, осветен със свещи. Когато Комън пристъпи напред, монахът се изпречи пред него:

— Моля ви, сър. Поиска да не го безпокоят.

— Ще направи едно изключение — рече Комън и решително се отправи към коленичилата фигура.

При приближаването му човекът рязко вдигна глава.

Гневното изражение на лицето му се смени с облекчение.

— Братко! — извика той, изправи се и протегна ръце за поздрав. — Благодаря на Бога, че си получил писмото ми. — Отпрати с ръка монаха, който продължаваше да се суети наоколо, а после отново се обърна към Комън и се вгледа одобрително в бронята, която се показваше под плаща му, извезан с герба на Червените Комъни — три бели житни класа на червен фон. — Ти внасяш бодрост в измъчения ми мозък.

Забелязал нетърпението в очите на Джон Балиол, Комън усети да го обзема възмущение. Беше му трудно да го потисне дори и когато прие прегръдката на шурея си. Поглеждайки над рамото на Балиол, вниманието му беше привлечено от олтара. Осветено от свещите, точно под стройната статуя на Девата имаше ковчеже от слонова кост. Когато го видя, възмущението му премина в гняв. Галоуей, на който Балиол щеше да стане пълновластен господар след смъртта на майка му, беше завладян от врагове, а тук този човек беше паднал на колене в уединението на този манастир и се молеше пред сърцето на мъртвия си баща. Ако Комън поставеше пръст върху фамилното родословно дърво и проследеше криволичещите линии обратно до латинското му минало, той също би могъл да претендира, че произхожда от кралската династия Канмор, само че не толкова пряко колкото Балиол. Колко хлъзгаво нещо е кръвта и колко произволно избира кого да издигне на власт. Отпъди тази мисъл. Червените Комъни винаги са се справяли добре, застанали зад трона. Кралят не беше нищо друго освен един инструмент, както казваше баща му. Те бяха музикантите.

Балиол проследи погледа на шурея си до ковчежето от слонова кост. Кимна мрачно, погрешно изтълкувал вниманието на Комън към него като израз на състрадание.

— Това беше първото нещо, което майка ми взе от Буитъл, когато тръгнахме. Все още всеки ден оставя място за него по време на вечеря. Като разпери ръце, за да обгърне дебелите колони, които образуваха поредица от сводове от двете страни на кораба на църквата, Балиол се извърна леко назад.

— Не е ли невероятно какво може да вдъхнови любовта? Майка ми построи този манастир в памет на баща ми. Казах й да погребе сърцето му тук, когато бъде завършен високият олтар, но тя не се съгласи да се раздели с това ковчеже до собствената си смърт, когато, както е наредила, ще бъде погребана заедно с него. Учудвам се на силата, която има една жена в залеза на живота си да построи нещо като това тук.

Отнесеният поглед на Балиол се спря на Комън и той бързо се върна към действителността.

— Мислиш ли, че те биха могли да го разрушат?

— Какво да разрушат? — попита Комън, който все още мислеше за ковчежето със затвореното в него сърце на доскорошния лорд на Галоуей.

— Това място — каза Балиол и започна да крачи напред-назад.

— Дали тези синове на блудници ще дойдат да ме потърсят тук?

Комън видя как Балиол зарови ръка в косата си, кестенява като на сестра му, за която се беше оженил преди единадесет години. Приликата свършваше дотук. Балиол не притежаваше нито чувствеността на сестра си, нито острия й ум. Според Комън жените от клана Балиол бяха надарени с не по-малко смелост от мъжете.

— Имаш ли сведения за местоположението им?

— Да, имам — отвърна мрачно Балиол. — Хората на Брус са завзели Буитъл.

Комън бавно запредъвква лошата новина. Нападенията на клана Брус срещу замъците в Уигтаун и Дъмфрис бяха нанесли удар по устоите, на които се крепеше властта на Комън в Югозападна Шотландия, но макар завладяването на тези две крепости да нарани гордостта на фамилията, то не навреди много на дългосрочните планове на Комъните.

— Откъде знаеш, че крепостта е паднала? В писмото си каза, че тръгваш за абатството Суийтхарт като предохранителна мярка, когато хората на Брус навлязоха в Галоуей.

— Уведоми ме синът на моя иконом. Оставих баща му в Буитъл заедно с един гарнизон, за да пази имуществото, което не можех да взема със себе си. При нападението икономът ми е бил убит от онова копеле граф Карик — процеди през зъби Балиол. — Заедно с осем души от хората ми. Осем!

— Кога е станало това? — продължи да разпитва Комън.

— Преди две седмици.

— И оттогава не си чул нищо за придвижванията на Брус, така ли?

— Доколкото успяхме да разберем, те са спрели в Буитъл.

Комън свъси замислен вежди.

— Синът на иконома ти още ли е тук?

— Да. Зачислих го в армията на Галоуей. Омразата срещу Брус ще го превърне в добър боец в часа на разплата, който ще настъпи.

— Искам да говоря с него.

Балиол последва Комън, когато той тръгна да излиза от църквата.

— Разбира се, но първо нека да помислим за настаняването на хората ти. Отвъд района на абатството има едно поле, където могат да си направят лагер. Ще накарам един от монасите да ти го покаже.

— Няма да е необходимо. С мен са само оръженосците ми.

Балиол спря като закован.

— Оръженосците? Тогава къде е армията ти?

Комън се обърна и го изгледа.

— Няма армия. Дойдох сам.

— Но нали в писмото си ти казах, че имам нужда от хора и мечове, за да спра настъплението на Брус? Васалите ми се разпръснаха, няма как да организирам съпротива. Как мога да се сражавам сам? — повиши гневно тон Балиол. — Разчитах на теб като на мой брат и като джустисиар на Галоуей. — Той разпери ръце. — Защо, за Бога, изобщо си дошъл тук?

— Остави ме да поговоря с този човек и ще ти кажа.

Балиол искаше да продължи да спори, но като видя непреклонното изражение на Комън, посочи към вратите на църквата.

— Ела тогава — рече троснато той. — Дънегол сигурно е на гроба на баща си. Едва ли го е напуснал.

Балиол премигна срещу светлината след мрака в църквата и поведе шурея си през манастира. Обедното слънце грееше безмилостно лицето му, подчертаваше сенките под очите, извивката на отпуснатите му устни и сипаничавите трапчинки по бузите, останали от детската болест. На тридесет и седем той беше с пет години по-млад от Комън, но изглеждаше по-стар заради нездравата си кожа и оредялата коса.

— Другите регенти знаят ли какво става в Галоуей? — попита ядосан Балиол. — Не ги ли е грижа?

— Съобщенията, които пристигаха в Единбург, бяха объркани, но сега всички в двореца знаят за нападението на клана Брус.

— Е, те и не са правили опит да го скрият — отвърна Балиол. — Чух, че са преминали през страната с развети знамена. — Стисна ръце в юмруци, докато минаваха през двора на манастира. Двама от работниците, които помагаха на монасите да се грижат за манастира, пръскаха с вода билките в градината, клюмнали заради юлското слънце. — Наистина изглежда, че искат цяла Шотландия да знае какво правят.

— Искат да те злепоставят — каза след кратко мълчание Комън. — Мисля, че това е мотивът зад нападенията им. Когато дойдоха първите съобщения, уплаших се, че от клана Брус са разкрили плана ни. Сега с падането на Буитъл съм сигурен в това. Този досадник Джеймс Стюарт има очи и уши навсякъде.

— Трябваше да сте по-предпазливи!

— Намерението ни да те поставим на трона не можеше да бъде пазено дълго в тайна — рече сърдито Комън. — Макар да признавам, че трябваше да сме по-добре подготвени да се противопоставим на онези, които биха ни се опълчили, ако разкритието беше станало по-късно.

— Лорд Анандейл не се бори за трона. Той обяви, че се бие заради Норвежката дева.

— Норвежката дева?

— Така наричат Маргарет, внучката на Александър. — Балиол изгледа свирепо шурея си. — Скоро всички ще гледат на него като на спасител, а на мен в най-добрия случай като на разбойник, а в най-лошия — като на предател, който е нарушил клетвата и възнамерява да открадне трона от едно дете! Може би загубих всичко, Джон!

— Не всичко е загубено, братко, и аз не бих се безпокоил за репутацията ти. Лорд Анандейл вреди много повече на собствената си репутация. С посегателствата си върху Галоуей кланът Брус заплашва да подкопае основите на цялото кралство. Правя нужното, така че нарастващото възмущение от тях да бъде използвано в наша изгода.

Балиол не отговори, а потъна в мрачно мълчание, докато преминаваха през покритата галерия в двора на манастира, която водеше до порта във външната стена. Отвъд нея се виждаха жълти ниви, съсипани от жегата. Въздухът беше пълен с насекоми, които бръмчаха на рояци около двамата мъже, докато вървяха през гробището зад извисилата се църква, чиито червени тухлени стени хвърляха сянка върху редиците дървени кръстове. Когато навлязоха по-навътре, Комън забеляза младеж, приклекнал до купчина прясно изкопана пръст. При приближаването им той се изправи.

— Господарю — каза младежът, поклони се на Балиол и погледна подозрително Комън, — изпълних задълженията си. Кълна се, че молитвите за баща ми не пречат на задълженията ми.

— Не съм тук, за да те наказвам — отвърна Балиол. — Този мъж е мой шурей. Това е сър Джон Комън, главен министър на Галоуей и лорд на Баденох. Иска да разговаря с теб.

Когато младежът погледна отново към него, Комън забеляза колко хлътнали са очите му. Изглеждаше така, като че ли не беше спал дни наред. Комън предположи, че е в края на юношеските си години. Даде знак на младия човек да го последва и се отдалечи от гроба.

— Дънегол, нали така?

— Да, сър, Дънегол Макдуъл.

— Разкажи ми за нападението срещу Буитъл, Дънегол.

Комън изслуша разказа на младежа. Отначало гласът му беше колеблив, но скоро стана по-ясен и по-силен, а накрая, когато описваше как баща му бе загинал от ръцете на граф Карик, направо трепереше от гняв.

— И ти дойде тук, за да кажеш на сър Джон какво е сполетяло Буитъл, така ли? — каза Комън, когато Дънегол свърши.

— Не веднага — отвърна той. — Останалите мъже, които бяха освободени, се отправиха към абатството Суийтхарт, за да информират сър Джон и лейди Дерворгила. Оставих тялото на баща ми на техните грижи и доброволно останах, за да наблюдавам замъка и да видя накъде ще се насочи Брус след това.

— Колко дълго престоя там?

— Десет дни.

— И през това време хората на Брус не са напускали Буитъл? — Комън се обърна към Балиол. — Когато войската на Брус завзе Уигтаун и Дъмфрис, разположи гарнизони и на двете места, остана там не повече от няколко дни и после продължи. Очевидно нещо ги е задържало в Буитъл.

— Пристигна един конник — каза бавно Дънегол, без да сваля очи от Комън. — Мисля, че беше на четвъртия ден след превземането на замъка. Можах да го видя добре от скривалището си в гората. Беше въведен веднага вътре. — Дънегол се поклони леко на Балиол. — Съжалявам, забравих да ви кажа това. — Той отново погледна гроба на баща си.

— Конникът имаше ли някакъв герб?

— Щитът му беше в златисто с лента на черни и бели квадрати.

— Гербът на клана Стюарт — сети се веднага Балиол. Комън потисна раздразнението си при това доказателство, че главният стюард е замесен по някакъв начин.

— Времето съвпада — рече троснато той. — Предполагам, че Брус са научили от този конник това, което останалите от нас в двореца вече знаем, и затова са спрели. — Той се отдръпна от стената и даде знак на Балиол да го последва. — Мисля, че битката свърши — рече той тихо, докато вървяха по неравната пътека между гробовете. — Засега. — Комън спря на известно разстояние от Дънегол и се обърна към Балиол: — Още не се е разчуло, но скоро и това ще стане. Затова дойдох. Исках лично да ти го кажа.

— Какво да ми кажеш?

— Кралицата е бременна, Джон.

Балиол остана като ударен от гръм. Комън продължи:

— Ще трябва да е заченала само седмици преди смъртта на Александър. Акушерката, която я прегледала, обяви, че е бременна в петия месец. Очевидно е имало симптоми и преди, но се предполагаше, че е от мъка след смъртта на краля.

— В такъв случай всичко е било напразно. Целият риск. Всичко е било напразно. — Балиол се вгледа с разкривено от мъка лице в Комън. — Загубих дома си, хората. Уважението!

— Нищо не е свършило — рече рязко Комън.

— Напротив. Това не е някакво бебе в чуждо кралство. Това дете ще бъде истинският наследник на краля!

— Да, но заради това дете, момче или момиче, докато стане пълнолетно, ще трябва да управлява регентски съвет. — Комън се взря в Балиол и принуди шурея си да го погледне. — Все още имаме време.

7

Робърт стисна здраво юздите и въпреки съпротивата на коня дръпна назад масивната глава на Желязната стъпка. Изруга животното с дума, на която го беше научило едно от момчетата, с които се обучаваше в Ирландия, и вдигна копието.

— Скъси юздите! — викна му Йотър.

Робърт тихо наруга и учителя със същата дума, но без да сваля очи от целта, заби пети в мускулестите хълбоци на бойния кон и Желязната стъпка се втурна по брега, бързо преминавайки в галоп. Момчето се наведе напред, за да влезе в тон с бесния ритъм. Отпред щитът, закрепен за въртящата се греда на стълба за стрелба по мишени, бързо се приближаваше. Торбата с пясък, която висеше в другия край на гредата, се издуваше в очакване на удара. Робърт рязко замахна напред с копието, но в последния миг усети остра болка в пръстите и мишената отиде встрани. Профуча покрай стълба, а копието му проби въздуха над щита.

Робърт дръпна рязко юздите на продължаващия да се носи в галоп Желязна стъпка и зави към морето. Днес то беше ведро синьо-зелено. Йотър продължаваше да крещи нарежданията си. Като натисна силно с крака стремената, Робърт се изпъна назад, накара коня рязко да спре и за малко да изхвърчи от седлото.

— Лошо! — извика Йотър. — Отново!

Робърт успокои коня и възстанови равновесието си. Дишаше тежко и продължаваше да изпитва пареща болка в пръстите. Два пръста бяха с шина, привързана с лико. При една тренировка предишната седмица беше ударил мишената под лош ъгъл с такава сила, че пръстите му се бяха извили много назад и се бяха счупили. Остана неподвижен в продължение на няколко секунди, без да обръща внимание на виковете на Йотър да направи завой, благодарен на духащия в лицето му хладен вятър с мирис на сол. Беше септември, но беше толкова горещо, сякаш беше юли. От дългото лято кожата му беше получила силен загар. Денят, в който навърши дванадесет години, дойде и отмина, без да получи вест нито от баща си, нито от дядо си. Нямаше ги вече три месеца. Искаше му се да е с тях, да служи на семейството, но знаеше, че не е готов. Не още. Вдигна отново копието, обърна коня и впери решително поглед в мишената.

— Съсредоточи се! — викна му Йотър.

Робърт сръга коня в хълбоците. Пред очите му беше замъкът Търнбери, но той го виждаше само като някаква извисила се сянка, увенчана с къс небе. Цялото му внимание беше съсредоточено в малкия щит, който бързо се приближаваше. Нададе вик, замахна и заби копието в целта. Цялото му тяло и конят се движеха в пълен синхрон, като че ли за миг се бяха слели в едно. Копието удари с трясък средата на щита и мишената отхвръкна встрани. Подвижната греда бързо се завъртя. Робърт рязко се наведе, очаквайки торбата с пясък да го удари в тила, но вече беше отминал. Усмихна се широко, почувствал нов прилив на сили.

— Добре, господарю Робърт. Хайде пак.

Без да позволява на Желязната стъпка да премине в лек галоп, Робърт направи широк кръг, подготвяйки се за нов опит, решен да го направи пак като предишния път. Бойният кон се движеше добре, подчиняваше се и на най-малкото подръпване на юздите, на всяко притискане на коленете. Все едно че яздеше отново предишния си кротък жребец, само че по-бързо и по-вълнуващо. Щитът вече беше направил кръг и почти беше заел предишното положение. Робърт пришпори коня в пълен галоп и се надигна в седлото. Прицели се. Встрани над водата се чу силен крясък и плющене на крила — две чайки излетяха нагоре сред вълните, борейки се за една риба. От пронизителния звук Желязната стъпка вирна нагоре глава, отклони се и се понесе в бесен галоп по брега.

Препускаха по пясъка, отдалечавайки се от тичащия зад тях Йотър, изкачиха дюните и продължиха през блатистите полета около замъка. Робърт подскачаше неудържимо на седлото. Разбра, че няма да може да спре лесно Желязната стъпка и захвърли копието настрани. Конят прескочи без предупреждение един тесен поток. Когато отново се втурна напред, краката на Робърт се измъкнаха от стремената. Изпусна юздата и се хвана за високата дървена преграда на седлото. Конят продължаваше да се носи напред, насочвайки се към гората, която водеше към хълмовете отвъд Търнбери. Робърт продължаваше да се държи здраво за седлото, като се стараеше да влезе в ритъма на бойния кон, а краката му се поклащаха безпомощно от двете страни на животното в усилие да намерят клатушкащите се стремена. Дърветата се изпречиха пред тях. После изведнъж навлязоха в гората и продължиха да препускат под свода от листа, шибани от клоните.

Конят не спираше лудешкия си бяг и навлизаше все по-навътре. Един клон шибна Робърт през лицето и бузата му пламна. Той се наведе и затвори очи, за да не го ослепи друг. Протегна ръка да хване юздите. Пръстите му ги докоснаха, но не можа да ги сграбчи. Извика, навеждайки се рязко на една страна, когато Желязната стъпка зави наляво, за да избегне едно дърво. После направо изкрещя, когато коляното му се удари в ствола на дървото, покрай което минаваха. Рязката болка отклони вниманието му и той не видя приближаващия се с голяма бързина клон. Удари се в него и беше отхвърлен от седлото. Стовари се тежко на земята сред облак от прах и листа. Желязната стъпка продължи да се носи с трясък през дърветата, а Робърт остана да лежи неподвижен на земята. Пред затворените му очи заигра светлина. Помъчи се да ги отвори и премигна болезнено от яркостта й. Обърна глава на една страна и видя неравномерна редица от храсти орлова папрат, зад която се издигаха дървета. По стволовете им растяха гъби — месести и отровни. Върху лицето му имаше нещо. Усещаше го как пълзи надолу по бузата. Опита се да се изправи на лакти, но пулсиращата болка в главата беше толкова силна, че му се стори, че ще повърне. Строполи се обратно и остана да лежи неподвижно, докато зрението му не се възвърна. Далеч над него в дърветата се виждаше мрежа от светлина. Вдигна ръка към лицето и докосна челото си. Пръстите му се обагриха в червено. Освен непрекъснатото туптене в главата Робърт усети пареща болка и на други места. Коляното му направо пламтеше. Опря ръце в земята и с мъка се повдигна, едва поемайки си дъх от болезненото усилие. Усещаше пулсираща болка и в счупените си пръсти. Трикото му беше разкъсано на коляното и краищата му бяха потъмнели от кръв. През дупката виждаше кожата, зачервена и мокра. Извърна встрани глава и се опита да се ориентира. Дърветата го ограждаха от всички страни, обгръщайки го плътно със зелен полумрак. На брега беше късен следобед, но сега вече се свечеряваше. В гората около него цареше тишина. Чуваше скърцането на клони и шумоленето на листа от вятъра, но не пееха птички, а в храсталаците нямаше звуци, каквито издават дребните животинки. После Робърт чу глухо ръмжене.

Погледна наляво и забеляза как орловата папрат се раздвижи. Силно ръмжене, този път отдясно, го накара рязко да извърне глава. Като се подпря на ръце и се помъчи да превъзмогне болката, която го заливаше на вълни, той се опита да се изправи, но после замръзна на място, когато орловата папрат се разтвори и се показа голяма черна глава. За миг помисли, че е вълк, но ъгловатата челюст и масивната глава подсказваха, че е куче. Устните на звяра се отдръпнаха назад, разкривайки тъмновиолетови венци и оголени зъби. Мускулите на раменете му помръдваха, когато пристъпи с дебнеща походка и изпънат напред врат. От храстите отдясно се показа друго куче с кървясали, свирепи очи. Робърт изкрещя силно насреща им, но това само ги накара да заръмжат по-силно. Пръстите му заопипваха листата, търсещи камък, пръчка, каквото и да било. Някъде измежду дърветата се чу рязък вик, при който и двете кучета веднага легнаха по корем, а това със свирепия поглед започна да вие. От храсталака се показа възрастна жена, стиснала челата тояга в едната си ръка и кожена кесия в другата. Беше загърната с кафяв плащ, чиито краища бяха покрити с бодли и засъхнала кал. Гъстата й коса се спускаше по гърба, тъмна надолу, но с бели нишки при корените. В нея се бяха вплели съчки и листа. Лицето й беше грубо, с остри, изпъкнали скули, строго стиснати устни и извити, гъсти вежди, покрити с пот и мръсотия. Робърт я беше виждал и преди в тази гора, а веднъж преди много време и в селото. Беше магьосницата от къщата в долината, а кучетата, които я гледаха предано, бяха същите, които бяха преследвали него и Нийл.

Когато го видя, жената спря и сбърчи замислено вежди. Издаде през зъби съскащ звук, от който стомахът на Робърт се сви, но звукът не беше предназначен за него. Чули звука, кучетата се изправиха и застанаха до нея. Тя се запъти към Робърт и той забеляза, че нещо в кесията й мърда, сякаш по кожата се плъзгаха малки крайници или люспи. Жената подпря тоягата на едно дърво, наведе се над него и протегна съсухрената си ръка. Робърт се отдръпна, отблъснат от миризмата, но повече от страх да не го докосне. Жената рязко присви очи.

— Стой тук тогава — просъска тя, — остави се на вълците да те докопат.

Галският й беше простоват, без примеси, като че ли никога не беше говорила друг език. Беше по-богат от неговия. Откакто се беше научил да говори, налагаше се да ползва френски, шотландски, латински и галски. Жената грабна тоягата си и тръгна през храстите, следвана от кучетата. Робърт се опита да застане на колене, но беше пронизан от силна болка.

— Почакай!

Жената продължи да върви. Почти се изгуби от погледа му. Клоните зад нея веднага се сплитаха отново.

— Моля те!

Последва мълчание, после храстите се раздвижиха и тя се върна. Робърт протегна ръка. Без да каже дума, жената я хвана. Силата, с която я стисна, го изненада. Бързо се изправи, прекалено бързо. Прехапа устни, за да не извика, когато тежестта на тялото му бе поета от коленете.

— Дръж! — рече грубо жената и му подаде тоягата.

Робърт пое тоягата и се сети за един образ, който бе видял някога в книга: вълшебница описва кръг върху земята с тояга и от центъра на кръга сред огън и дим изскача черен дявол. Почти очакваше на пипане тоягата да не прилича на дърво, ала си беше дървена. Затоплена на мястото, където я беше държала тя. Заедно — жената, подхванала го от едната страна, а той, подпирайки се на тоягата, поеха бавно през гората с кучетата пред тях. След известно време дърветата оредяха и те тръгнаха по склон, който премина в закътана долина. Като видя къщата в подножието на хълма, Робърт разбра, че Желязната стъпка го беше отвел по-далеч в гората, отколкото предполагаше. Примигвайки от болка при всяка стъпка, той погледна нагоре, когато наближиха дъба, който се извисяваше над къщичката. От това разстояние можа да разгледа по-добре подобните на паяжини образувания, които висяха от клоните. Бяха клонки без листа и кора, тънки и бели като кости и вплетени така, че да образуват нещо като клетки. В центъра на всяко от тях на преплетена връв висяха уродливи паяци и разни предмети. Робърт видя късо парче жълт плат, малък сребърен кинжал с почерняло острие, стар пергамент, свит на руло. После жената отвори вратата на къщата и двамата влязоха вътре.

В средата на стаята пращеше огън, който хвърляше кръг кехлибарена светлина в мрака наоколо. Кучетата легнаха край пламъците с изплезени езици. Когато очите му свикнаха със светлината, Робърт видя, че в стаята е пълно с най-различни неща. От гредите над него висяха гърнета и тигани, които на места докосваха главата на жената. Между тях имаше снопове сушени билки и цветя. Робърт имаше чувството, че се намира някъде дълбоко под земята и гледа корените на растящи растения. От тези земни миризми главата му се замая. До далечната стена имаше сламеник с натрупани отгоре му кожи. Пред него по пода бяха разхвърляни черепи и кости. След като помисли малко, реши, че са от животни. Имаше гладки камъчета от морския бряг, инструменти от камък и дърво и двойка птици, чиито мъртви очи приличаха на малки мъниста. Най-изненадващо от всичко беше купчината книги, наредени една върху друга в един ъгъл до вързоп със свитъци пергамент. Някои от книгите очевидно бяха много стари, с оръфани подвързии. Робърт погледна жената, която остави мърдащата кесия върху една полица до няколко глинени гърнета и зловещо изглеждащи ножове. Приближи се заинтригуван към книгите. Заедно с братята и сестрите си беше научен да чете и пише, но това бяха умения, обикновено запазени за духовници, благородници и някои богати търговци. Жената не принадлежеше към никоя от тези групи. Но не се вместваше и в никоя друга група. Беше жена с имот и имущество, която живее сама в пущинака.

Тя се показа отново от тъмната част на стаята с табуретка в ръка, която постави пред огъня.

— Бриджид!

Робърт се стресна, когато купчината кожи върху сламеника се размърда и изпод тях се появи една фигура. Беше момичето, което той проследи дотук преди месеци. Тя се прозя и стана от леглото, а измачканата й сива рокля се спусна на вълни около нея. Големите й очи се вгледаха в него, пълни с изненада и любопитство.

— Седни — каза жената на Робърт и взе тоягата, — а ти ми донеси вода — нареди тя на момичето.

Когато той седна, момичето излезе навън, а жената застана пред полицата и започна да стрива с чукало цели шепи с билки. Разнесе се остра миризма. Момичето се върна с ведро, пълно с вода. Тънките й ръце се бяха изпънали под тежестта. Остави ведрото до огъня, а после отиде при старицата. Двете си прошепнаха нещо, което Робърт не можа да чуе. Погледна недоверчиво, когато момичето се приближи до него с парче ленено платно в ръка. Приклекна до ведрото и го натопи вътре. Роклята й увисна върху слабата й фигура и той можа да види през отвора изпъкналите й ребра. Момичето се изправи и се приближи до него със смачканата кърпа, от която водата се стичаше между пръстите й. Робърт се отдръпна назад, когато тя протегна ръка.

— Мога сам да го направя.

Бриджид му подаде кърпата и седна до огъня, обгърнала с ръце кокалестите си колене. Едно от кучетата вдигна глава и зави срещу нея. Без да му обърне внимание, тя наблюдаваше как Робърт изтрива кръвта от лицето си.

— Може би е бил нападнат — каза тя, обръщайки се към старицата.

— Паднах от коня — рече Робърт.

— Знаеш ли, той е граф.

— Син на граф — поправи я рязко Робърт, почувствал се подразнен от начина, по който момичето говореше, като че ли той не можеше да я чуе.

— Знам кой е — каза старата жена, появила се с купа, пълна с някаква тъмна смес. — Аз го израждах.

Робърт замръзна на мястото си с кърпата, опряна в бузата му. Когато заговори, гласът му отекна в ушите:

— Не. Това не е вярно. Майка ми имаше една и съща акушерка за всичките й деца. — Той поклати глава, ядосан от непромененото изражение на жената. — Тя не би позволила една… — Не довърши изречението.

Старата жена не отговори, а загреба шепа от сместа с билките. Дръпна разкъсания плат на трикото му и я плесна върху кокалестото му коляно, накарвайки го да премигне, а после му подаде тоягата.

— Заведи го до гората, Бриджид. Той знае пътя за вкъщи. — Вгледа се в очите му. — Не идвай повече тук — рече гневно тя. — Нито ти, нито който и да било от твоето семейство.

Робърт остави момичето да го изведе навън в здрача. След потискащата горещина вътре въздухът беше прохладен и той потръпна, докато минаваше под дъба, украсен с бавно поклащащите се мрежи. Главата му се проясни, а от студената смес с билките коляното му изтръпна, макар при всяка стъпка да усещаше сякаш забиваха игла в костта му. Погледна момичето, което вървеше мълчаливо до него, докато той тръгна, накуцвайки, нагоре по хълма.

— Тя майка ли ти е?

— Майка ми е мъртва. Дойдох да живея с Афраиг през зимата. Тя ми е леля.

— Вещица ли е?

В отговор Бриджид само повдигна рамене.

Робърт се канеше да попита дали според нея леля й излъга за това, което беше казала, когато чу в далечината гласове. Споменаваха името му. — Това сигурно е учителят ми — каза й той.

— Защо ти е нужен учител?

— Той ме учи да яздя. За война.

Устните на момичето се разтвориха в усмивка.

— Трябва да си намериш по-добър — рече тя и тръгна обратно през тревата. Робърт я проследи с поглед, а после се отправи към гората и започна да отговаря на повикванията.

Заедно с Йотър в групата за издирването му бяха няколко слуги от замъка и братята на Робърт. Нийл го забеляза пръв. Нададе вик на облекчение и се втурна към него, а после изненадан рязко спря. Йотър, който крачеше зад него, отместваше клоните по пътя си.

— Къде е Желязната стъпка? — попита Робърт, когато учителят го подхвана с месестата си ръка през кръста, за да го подкрепи. Той продължаваше да държи тоягата.

— Намерихме го да се скита близо до селото — каза задъхан Томас, който се приближи заедно с Александър и слугите. — Търсим те от часове. Какво се случи?

— Паднах.

— Ама къде беше?

— Хайде — рече рязко Йотър, — да го заведем у дома. Без съмнение майка му ще иска лекарят да го прегледа.

През целия път до замъка думите на старата жена не излизаха от главата на Робърт. Беше сигурен, че е лъжа, макар да не разбираше защо й беше нужно да го лъже, освен може би от злоба. Но нали вещиците постъпваха тъкмо така? Когато наближиха Търнбери, мислите на Робърт бяха прекъснати, защото видя отряд войници да минава през портите на замъка.

Мъжете се бяха завърнали от война.

Робърт се опита да върви по-бързо, като се мръщеше от болка и досада, а братята му изтичаха напред и нададоха радостни викове. Като ги чуха, някои от мъжете се обърнаха. Лицата им бяха уморени и загорели от слънцето. Зад тях имаше каруци, теглени от волове. Робърт облекчено въздъхна, когато забеляза дядо си в средата на групата. Малко по-напред от лорд Анандейл на бялата си кобила яздеше граф Карик. Когато видя баща си, Робърт изпита смесени чувства, а после вниманието му беше привлечено от каруците, които затрополяха покрай него. Двамата с Йотър спряха, когато видяха отзад да идват още десетина мъже. Робърт се вгледа в изпоцапаните им дрехи и превързаните крайници. Един имаше парче плат върху дясното око, а по бузата му се виждаше засъхнала кръв. Друг беше превързал парче дърво на мястото, където е бил кракът му, китката му беше обвита в парче плат, а лицето му беше восъчно бледо. Повечето мъже седяха прегърбени от двете страни на каруцата и се поклащаха равнодушно от движението. Трима бяха положени по средата, един от тях беше покрит с одеяло и се виждаха само голите му крака, зачервени и подути. Сгушени там с грозните си рани, у хората имаше някаква странна апатия, като че ли подобно на телата и душите им бяха осакатени. Робърт не можеше да свали очи от тях, дори когато Йотър го дръпна настрани и каруцата продължи да трополи напред, отвеждайки ранените мъже към замъка. Веднъж вече беше виждал осакатени тела: на разбойници, затворени в клетки, пред един замък на пътя за Анандейл. Птици кълвяха плътта им. Обаче в тях имаше нещо нереално: не бяха хора, които познаваше.

8

Робърт прекоси, накуцвайки, стаята, като внимаваше да не събуди заспалите си братя. Александър се беше свил на кълбо на една страна, а на нощната светлина лицето му изглеждаше напрегнато от някакво вътрешно безпокойство. Томас спеше по гръб с ръка, преметната през ръба на леглото, и одеяло, омотано около краката. Когато мина покрай Нийл, Робърт видя, че очите на брат му бяха отворени и той го наблюдаваше. Постави пръст върху устните си и се измъкна през вратата.

Тръгна по тъмния коридор, като се подпираше на стената, а тътенът на морето заглушаваше стъпките му. Мина покрай стаята на сестрите си. Още по-нататък, от малката стая до тази на родителите му, се чуваше плач. Вратата беше открехната и вътре гореше свещ. Робърт се приближи. Коляното му продължаваше да тупти под парчето сукно, с което беше превързано. Видя гърба на кърмачката, когато тя се извърна бавно с плачещата му сестра Матилда на ръце. После продължи, насочвайки се към стаята на родителите си.

Спря отпред, страхувайки се да не би да чуе гласа на баща си. Може би съветът вече беше свършил? Но не, още беше рано и той не беше чул стъпките му по стълбите. Зад вратата цареше тишина. Робърт я бутна и пламъците на свещите вътре трепнаха.

— Ти ли си, Робърт? — чу той гласа на майка си откъм леглото, оградено с виненочервени завеси.

— Не — прошепна той, защото знаеше, че тя имаше предвид баща му.

Завивките се размърдаха и майка му седна в леглото. Отмести завесите, а косата й се спусна на вълни върху раменете.

Сенките в стаята заиграха върху лицето й, подразниха очите й и заличаха вдлъбнатините на бузите й. Раждането на Матилда преди месец не беше лесно и оттогава майка му почти не ставаше от леглото.

— Боли ли те? — чу той изпълнения със загриженост уморен глас на майка си.

Коляното на Робърт го болеше, а също и раната на главата, която докторът беше зашил, но не искаше те да попречат на това, за което беше дошъл тук.

— Не — отвърна той и се приближи, накуцвайки, до леглото, като не можеше да си представи старицата от схлупената къщурка в долината някога да е стъпвала в тази хубава стая, украсена със завеси, килими и резбовани мебели. — Разкажи ми за моето раждане.

На лицето й се изписа изненада, а после тя извърна глава. Нещо сграбчи Робърт отвътре. В този поглед имаше вина.

— Защо ми задаваш такъв въпрос?

— Аз… — Той се поколеба. Плачът на малката му сестра наруши тишината. — Матилда — рече внезапно той. — Раждането й ме накара да се запитам какво е било моето. Беше ли трудно като нейното?

Майка му го изгледа, а после въздъхна:

— По едно време помислихме, че никога няма да се появиш на този свят. — Тя протегна ръка и докосна бузата му. — Но се появи.

Робърт се отдръпна при докосването й, нетърпелив да чуе отговорите. Реши да кара направо.

— Днес излъгах. — Видя как майка му се намръщи, сведе очи и зачовърка нокътя на пръста си, който се беше откъснал при падането. — В гората не бях сам. Намериха ме. Помогнаха ми. — Майка му се беше отдръпнала от него. — Старата жена с кучетата.

Ръката й стисна завивките.

— Тя каза нещо. — Робърт срещна погледа на майка си. — Каза, че ме е израждала.

— Да — рече тихо графинята.

Робърт поклати глава, не искаше да повярва.

— Но тя е вещица! Как можа да й позволиш… — Той не можа да довърши. От мисълта, че мръсните ръце на старицата първи са докоснали голото му тяло, му се повдигна. Не се замисли, че тогава сигурно е била по-млада. За него тя винаги си беше една съсухрена, стара вещица.

— Някои могат да я наричат вещица — рече тихо майка му, — а други — лечителка.

— Мислех, че Ийд ме е израждала. Ти ми каза, че е израждала всичките ти деца, дори Маргарет. — При нетактичното споменаване на неговата полусестра Робърт забеляза как лицето на майка му се изопна. Първият й съпруг беше рицар, умрял по време на кръстоносен поход, когато тя била бременна. Другар по оръжие на рицаря, сър Робърт Брус се беше върнал от Светите земи, за да каже на овдовялата графиня какво се е случило, и двамата се бяха сближили. След няколко кратки месеца те набързо се оженили, без да получат разрешение от крал Александър, който в яда си ги прогонил от земите им. Само благодарение на намесата на лорд Анандейл скандалът бил потулен и на бащата на Робърт било разрешено да получи Карик като съпруг на новата му жена.

— Ийд наистина те изражда, или поне се опита. Ти умираше в мен, Робърт. — Очите й заблестяха на светлината на свещите. — Раждането продължи прекалено дълго. Тогава Афраиг живееше в селото. Беше добре известна с уменията си на лечителка. Тя ти спаси живота. И моя.

Робърт разбираше, че това не е цялата история. Появиха се други въпроси. Защо родителите му никога не бяха споменавали за това, дори след като Александър беше ухапан от кучетата? И защо жената изглеждаше толкова ядосана? „Не идвай повече тук — беше казала тя. — Нито ти, нито който и да било от твоето семейство.“ Робърт се огледа, чул стъпки в коридора. Майка му, изглежда, не им беше обърнала внимание.

— Тя защо е напуснала селото? — попита бързо той. — Защо е отишла сред хълмовете?

— Беше прогонена — отвърна колебливо майка му. — Баща ти… — Тя рязко спря, чула приближаващите стъпки. Бузите й се зачервиха. — Хайде обратно в леглото, Робърт — нареди му неестествено високо тя.

Чул вратата да се отваря зад него, Робърт се обърна и видя замисленото лице на баща си.

Графът се намръщи и разтвори широко вратата.

— Излез.

Робърт тъкмо се канеше да тръгне, когато усети хладната ръка на майка си върху своята. Тя се наведе напред и леко целуна раната над веждата му. — Няма да говорим повече за това — прошепна тя в ухото му, докато съпругът й сваляше обшитата с кожа роба и я окачваше на закачалката.

На излизане от стаята Робърт погледна баща си, който седна на едно столче, за да си свали ботушите. На светлината от свещите лицето на графа изглеждаше бледо. Робърт се запита какво ли беше станало в Галоуей. Копнееше да отиде при дядо си и да разбере, но беше късно, раните го измъчваха, а и имаше много други въпроси в главата си, които очакваха отговори.

Марджори наблюдаваше как синът й излезе, накуцвайки, от стаята. Съпругът й разтриваше ожуления си от ботуша крак и не вдигна глава. Той толкова много я обичаше. Не можеше ли да прояви малко любов и към момчето? Много пъти й беше казвал, че не иска, когато порасне, наследникът му да бъде мекушав и затова се държеше така грубо с него, но Марджори знаеше, че това не е истинската причина.

— Какво има?

Разбрала, че я беше хванал как го гледа, тя пресилено се усмихна.

— Просто съм уморена. — Намръщи се, когато го видя да нахлузва обратно ботуша и да премигва. — Няма ли да си лягаш?

— След малко — каза той и се приближи до нея.

Марджори отпусна глава върху възглавницата. Притвори очи, когато той я целуна. Не беше уморена, а изтощена. Раждането беше отнело и малкото, което беше останало от младостта й. Десет деца са прекалено много за която и да било жена.

— Почивай си.

Тя усети, че леглото помръдна, когато ръката му се отдръпна, чу го как ходи из стаята, налива си чаша вино, отваря един шкаф. Започна да се унася в дрямка. Познатите звуци, издавани от съпруга след толкова много месеци сама, й действаха успокоително. Малко по-късно чу, че на вратата се почука. Събуди се уплашена, че Робърт се е върнал с още въпроси. Момчето нямаше представа колко щеше да се ядоса баща му, ако научеше, че е бил в къщата на Афраиг. Но не беше синът й. Беше един от хората на мъжа й. Видя как графът му даде една кесия. В другата си ръка съпругът й държеше пергамент, навит на руло.

— Тук има достатъчно за пътуването ти до Франция и обратно. Бъди предпазлив.

— Не се безпокойте, господарю — каза мъжът, взе кесията и я пъхна в една торбичка, окачена на колана му до дръжката на меча. — Ще го занеса в Гаскония.

— Предай го направо на крал Едуард. Не искам някой слуга да го прочете. — Мъжът се поклони и излезе, взел свитъка. Когато съпругът й затвори вратата, графинята затвори очи. След малко усети познатото поклащане на леглото, когато той легна до нея. Сега то не беше толкова успокоително.

9

Робърт вървеше бързо през гората с вдигната качулка, за да се пази от дъжда, който плющеше между клоните. Бързо приближаващите се насреща му дървета заглушиха далечния рев на вълните по брега на Търнбери. Тази година първите есенни бури бяха дошли по-рано. Само преди седмица мъжете от Карик се трудеха под синьо небе, за да приберат и последната реколта. Няколко дни по-късно овесът и ечемикът щяха да бъдат удавени по нивите от дъждовете. Сега добитъкът беше прибран от високопланинските пасища. Онези животни, които нямаше да могат да бъдат изхранени през зимните месеци, щяха да бъдат изклани за месо. Беше време на усилен труд и цялата работна сила беше извикана да работи на полето. Чувстваше се силно липсата на мъжете, които кланът Брус беше загубил при нападението на Галоуей.

Робърт тропаше с чепатата тояга по земята и с всяка крачка навлизаше все по-дълбоко в гората. Чувстваше се глупаво, че щеше да използва тоягата за извинение, но не можа да измисли нищо друго. А беше мислил много по въпроса през тези бурни няколко седмици.

Победите, спечелени с превземането на замъците в Уигтаун, Дъмфрис и Буитъл, бяха останали на заден план, изместени от бременността на кралицата — вест, разпространила се бързо из кралството. Робърт не беше поканен на нито един от съветите, състояли се след завръщането на мъжете, но от дочути откъслечни разговори беше научил, че дядо му решил да се изтегли от Галоуей, като остави само малък гарнизон във всеки замък, докато кралицата роди и бъде сложен край на амбициите на Комън и Балиол. Баща му очевидно беше ядосан от решението за изтегляне — когато старият Брус си замина преди около две седмици, за да се върне с рицарите си в Анандейл, между двамата се беше възцарило мълчание и отношенията им бяха напрегнати. Въпреки нервната атмосфера в клана Брус вниманието на Робърт беше погълнато най-вече от собствените му мисли.

Днес, първият ден след започването на жътвата, той беше успял незабелязано да се измъкне. Когато дърветата започнаха да оредяват, той видя къщичката под хълма. Около основата на дъба, чиито листа бяха започнали да се обагрят в кафяво и жълто, имаше големи локви. Това бяха последните следи от великолепието на отиващото си лято. Прасетата се бяха сгушили в един ъгъл на свинарника под стряхата. Правеха им компания три хубави, червеникави юници. Питайки се откъде старата жена има пари, за да купи животните, Робърт се спусна надолу по разкаляния път, като се подпираше на тоягата.

Когато наближи вратата, посрещна го яростен лай. Иззад къщата изскочиха черните кучета и продължиха да лаят и да се зъбят. Робърт потисна желанието да побегне и продължи напред. Кучетата забавиха ход, снишиха се към земята с издадени напред рамене, готови да нападнат. Робърт изпъна свободната си ръка с дланта нагоре срещу животните, както правеше с ловджийските кучета на дядо си. Дъждовните капки продължиха упорито да се стичат по носа му. По-голямото куче се приближи, като продължаваше да ръмжи. Повдигна глава и издаде напред муцуната си към протегнатата ръка. Робърт с облекчение се засмя, когато усети езика му, розов и мокър, върху дланта си. Вратата с трясък се отвори и старицата се показа на прага. Кучетата се втурнаха през локвите към нея.

— Нали ти казах да не идваш тук?! — извика грубо тя, надвивайки шума от проливния дъжд.

Робърт се приближи към нея и й подаде тоягата.

— Исках да ти я върна.

Веднага щом го каза, си даде сметка колко неубедително и лъжливо беше обяснението му. Видя как на лицето на старицата се появи презрителна усмивка. Когато тя се накани да затвори вратата, той извика:

— И да видя Бриджид.

Жената спря. Изражението й беше нещо средно между насмешка и досада.

— Тя замина, момче.

— Замина ли?

— За Еършър. Един ковач я хареса. — Афраиг кимна към тоягата. — Остави я отвън — рече тя и затвори вратата.

Робърт остана загледан в прояденото дърво, което препречваше пътя му. Усети в него да се надига гняв от унижението и разочарованието. До този момент не беше съзнавал, че последната част от извинението му беше вярна: беше поискал да види отново странното момиче. Сви ръката си в юмрук и затропа по вратата. Тя се отвори.

— Защо я пусна?

Този път изражението на жената стана открито подигравателно.

— Ако знаех, че наследникът на един граф ще се заинтересува, щях да почакам. Може би момичето щеше да ми донесе повече от три крави!

Робърт почувства погнуса, когато устните й се разтвориха и тя избухна в смях, разкривайки жълтите си зъби. Той хвърли тоягата в калта и се накани да си върви. После, внезапно почувствал се силен, се обърна:

— Когато стана граф, ще се погрижа изгнанието ти да продължи. Кракът ти никога няма да стъпи отново в Търнбери.

Презрителният й смях секна.

— Колко много приличаш на баща си — рече тихо тя. — Не бих повярвала, че от великия лорд Анандейл ще се пръкнат две шушумиги, но ето те и теб, доказателство за падението на този могъщ род. — Тя сниши още повече глас: — Това е позор. Позор.

Бузите на Робърт пламнаха.

— Как се осмеляваш! Ти дори не познаваш дядо ми!

Старицата посочи с костеливия си пръст някъде високо в клоните на дъба. Робърт се обърна и видя една от мрежите да се поклаща от вятъра. Не я беше забелязал при предишното си идване тук, а и дървото беше обсипано със зелени листа. Тази мрежа бе по-стара от другите. Клетката от съчки изглеждаше изсъхнала и крехка. Вътре в нея имаше тънко въже, потъмняло от дъжда. Беше вързано на възел като примка.

— Какво е това? — поиска да узнае той и погледна жената. Но старицата беше изчезнала в къщата. Обаче вратата беше оставена отворена. Робърт се поколеба, но любопитството му беше по-голямо от гнева и той пристъпи напред през прага. — Какво общо има това с дядо ми?

Афраиг разпалваше огъня. Около нея се разхвърчаха искри. Тя не отговори.

— Какво е дървото? — настоя той.

— Дъб — отвърна кратко тя.

— Имах предвид какви са тези…

— Знам какво имаше предвид. — Афраиг се изправи и застана срещу него. Вгледа се в лицето му в полумрака. Чуваше се как дъждът трополи по покрива. — Затвори вратата. Топлото ще излезе навън.

Робърт я послуша. Отметна назад прогизналата си качулка и видя, че от плаща и ботушите му на пода се бяха образували локви. Старицата като че ли не ги беше забелязала. Тя седна на едно столче и се наведе към огъня. Очите й се вторачиха в някаква ярка точка в него. Косата й падна върху рамото и увисна като някаква плетена завеса. Кучетата легнаха в краката й, положили глави върху огромните си лапи, а телата им ту се надигаха, ту се спускаха, осветени от червеникавите отблясъци на пламъците.

— Съдби.

Робърт поклати глава при произнасянето на думата, като не разбра значението й. Изчака я да продължи.

— Когато някои мъже или жени искат силно нещо, те идват при мен и вплитат желанията си в своите съдби. Използват силата на дъба, за да получат каквото искат.

— Трябва да отидат в църквата и да се молят. Да помолят Бог за благословията му — отвърна Робърт, заинтригуван от откровението й, но и разтревожен. Той знаеше дума за това, за което тя намекваше, една дума дори по-силна от магьосничество. Ерес. Само Бог можеше да накара бъдещето да се случи, да реши съдбата на човека.

Тя бързо го погледна.

— Има молби, които не получават отговор. Не и от този Бог.

Робърт усети как в него се прокрадва страх, но пристъпи към огъня, забравил за мокрите си дрехи.

— Няма друг.

— Какво знаеш ти за земята под краката си? — Гласът й отново стана рязък и властен. — Или за дивото минало?

Тя напомни на Робърт за един домашен учител, който го беше накарал да напише много пъти имената на шотландските крале, като започне от Кенет Макалпин, мине през Малкълм Канмор и стигне до Александър, докато ги запомни добре.

— Майка ми е наследила графството от баща си, Нийл от Карик, а от майка си — земите ни в Антрим. Когато баща ми се завърнал от Светите земи, той…

— Мислиш, че историята започва с твоя род, така ли? — прекъсна го тя. — Не, момче. Какво знаеш ти за тези острови? — Тя разпери широко ръце. — Шотландия, Англия, Ирландия, старите кралства в Уелс?

В главата на Робърт изникнаха смътни, съвсем различни образи и той отново чу гласа на учителя си да описва идването на римляните, да говори за великите мъже на древния свят, преминали през Британия с огромните си армии, сеещи смърт сред езичниците, които се изправяли срещу тях. Саксонците, облечени в кожи и с руси коси, изтласкали британците обратно сред дивите хълмове на Уелс и Корнуол, очертали земята, която щеше да стане известна като Англия. После нормандците под знамето на Завоевателя. На това място гласът на учителя му винаги се променяше и ставаше по-мек и по-изискан. Едва след като беше чул различни истории в Ирландия, на Робърт му беше дошло наум, че този човек може би беше нагодил разказа си за идването на Завоевателя така, че да е подходящ за ученика му — потомък на нормандския лорд Адам де Брус. Гласът на домашния му учител стихна, заменен от дрезгавия глас на дядо му, който разказваше за битката при Ларгс срещу норвежците в техните кораби с фигури на дракони преди не повече от двадесет години. После, разбира се, идваха светците, Колумба и Ниниън, Андрю и Маргарет. Имената и образите бяха прекалено много и Робърт не знаеше откъде да започне. Накрая повдигна рамене в отговор. Афраиг издаде остър звук през зъбите си, който накара едно от кучетата да вдигне глава и да излае. Тя го ритна и то изскимтя и притихна.

— Римляните — рече Робърт и тежко въздъхна, — после саксонците, нормандците. Знам за тях.

Афраиг го погледна.

— Християнския Бог ли са почитали римляните в техните храмове, в които са принасяли жертви?

— Те са били езичници — призна Робърт, — до Константин.

— Ами мъжете от изтока? Какво знаеш за техните божества? Какво знаеш на Уодън и Фриг?

— Саксонците също са станали християни — отвърна Робърт.

— А твоите ирландски предци по майчина линия, какво знаеш за техните богове? За боговете на Британия? Какво знаеш за Луг с блестящото копие и за Дагда? За Рианон и Бел? — Тя продължи, преди Робърт да успее да отговори. — Ето ги твоите други богове, момче.

— Но те са фалшиви богове на стария свят. Сега никой не ги почита.

— Така ли? На кого жените се молят да намали болките им при раждане? Ти и преди ще трябва да си чувал молитвите на майка си.

— На света Брайд — отговори веднага Робърт. — Християнска светица.

— Някога се наричала Бригантия, богиня на раждането и пролетта. — Афраиг се наведе и взе друг пън, който хвърли в огъня. — Свещениците се преструват, че са забравили това. — Когато пламъците осветиха лицето й, Робърт си даде сметка, че тя не е толкова стара, както първоначално си беше помислил, може би само няколко години по-възрастна от майка му. Под потта и мръсотията видя нещо изненадващо в лицето й, някаква далечна прилика с момичето Бриджид, само че всичко това беше скрито зад изпъкнали скули и желязна твърдост. Запита се откъде знае толкова много, но си спомни книгите, които го бяха изненадали при предишното му идване. Робърт погледна към купчината, която едва се виждаше на светлината, хвърляна от огъня, а после зададе въпроса, който все още нямаше отговор:

— Защо посочи към онази… мрежа в дървото, когато попитах за дядо ми?

— Сигурно знаеш свети Малахия. — Афраиг отново се засмя, когато Робърт се прекръсти, но този път в смеха й нямаше подигравка. — Да, светецът е произнесъл тежко проклятие върху рода ви. Достатъчно тежко, че да накара реката в Анан да прелее и да отнесе замъка там, както и да остане като сянка върху рода Брус повече от сто години, откакто Малахия го е произнесъл.

Робърт кимна, но не каза нищо. Знаеше за проклятието, откакто се помнеше, дълго преди домашният му учител да го запознае с историята на Шотландия. Миналият век Малахия, архиепископ на Армах, пътувал през Анандейл на път за Рим. Докато бил отседнал в замъка Анан, който принадлежал на един от предците на Робърт, архиепископът разбрал, че един човек, обвинен в кражба от фамилията Брус, трябвало да бъде обесен. Малахия се примолил да бъде пощаден животът на крадеца и лордът се съгласил да изпълни молбата му. Но на следващия ден архиепископът видял обвиненият мъж да виси на бесилката. С гневното проклятие на Малахия върху рода Брус се обясняват последвалото разрушаване на техния замък, както и всички сполетели ги нещастия след това. Робърт беше виждал руините на замъка на неговия предшественик в Анан и беше добре запознат с ужасната история за придошлата река. Сега разбра защо въжето в изплетената мрежа е вързано като примка на обесен. Афраиг заговори отново:

— По време на пътуването си към дома от Светите земи дядо ти запалил свещи на гробницата на светеца. Обаче преди години той дойде при мен. Тъй като смяташе, че не е било отговорено на молитвите му, помоли ме да отменя проклятието. Искаше най-накрая родът му да бъде освободен от него.

За миг Робърт забеляза някакво странно изражение на лицето й, може би изразяващо нежност, но то изчезна почти веднага, прогонено от изненадващото откритие, че дядо му беше помолил една вещица да свали проклятието от него. И въпреки това беше заинтригуван.

— Кога ще бъде отменено?

Афраиг поклати глава.

— Това не мога да кажа. Дъбът трябва да си свърши работата. Когато това стане, мрежата ще падне.

Робърт се запита дали не би могло да бъде прерязана, щом като е нужно единствено тя да падне, но предположи, че Афраиг ще каже, че това няма да свърши работа. Имаше едно нещо, което той продължаваше да не разбира. В деня, когато Александър беше ухапан от кучето, баща му беше казал на брат му никога да не приближава отново къщата на старата жена. Робърт предполагаше, че това по-скоро се дължеше на опасността от кучетата, отколкото на самата жена, защото графът винаги се отнасяше с презрение към проявите на суеверие. Ала след като майка му беше казала, че изгнанието на Афраиг е дело на графа, той започна да се пита дали няма и още нещо, свързано със заповедта на баща му.

— Защо те прогониха от Търнбери?

Изражението на лицето й веднага се промени и тя се дръпна назад.

— Трябва да си вървиш — рече жената, стана и отиде при полицата, където беше направила компрес за коляното му.

Робърт усети, че е твърде близо до отговорите, които би желал да научи, за да се откаже така лесно.

— Кажи ми. Искам да знам.

— Казах да си вървиш. — Тя взе няколко корена и един нож и застана с гръб към него.

— Мога да попитам баща си.

Жената рязко се извърна и ножът в ръката й проблесна. Робърт отстъпи няколко крачки назад, видял гнева в очите й. За миг си помисли, че тя ще го нападне. После лицето й се промени, строгите черти се смекчиха в бръчки на възрастта. Бавно свали ножа. Ръката й трепереше.

— Веднъж изплетох съдбата на баща ти.

Робърт се вгледа в нея. Разкритието за дядо му беше за него потрес, но той просто не можеше да си представи баща си да моли тази сприхава старица да му предскаже бъдещето. Подобна идея беше толкова нелепа, че изглеждаше направо смешна. Робърт си спомни как баща му подигравателно се подсмихваше на пламенното бдение на дядо му при гробницата на свети Малахия в усилията му да бъде вдигнато проклятието, спомни си с каква насмешка баща му се отнасяше към приказките на местните фермери за демони в гората. Той дори рязко казваше на Робърт да млъкне, когато заговореше за Фион Макул и други ирландски герои, за които беше научил по време на обучението си.

— Окачих го за него на един дъб — рече тихо Афраиг, — но се случи нещо. Един от хората му… — Тя сбърчи вежди и погледна ножа в ръката си. — Помолих го да ми помогне по въпроса, помолих го за правосъдие. Той ми отказа. — Тя вдигна предизвикателно глава и срещна погледа на Робърт. — Тогава разкъсах мрежата за неговата съдба и я оставих на парчета пред стените на замъка.

Въпреки че всичко това му звучеше невероятно, Робърт потрепери, когато чу последните думи на жената. Афраиг се отдръпна и върна ножа на полицата.

— След това той ме прогони от селото. Знам, че искаше да ме прогони и от Карик, но майка ти го спря, защото аз бях спасила живота на първородния му син. Това си ти — довърши тя, без да се обърне.

Една цепеница се срина и огънят отново се разпали, но Робърт не сваляше очи от жената.

— Каква беше съдбата на баща ми?

След кратка пауза тя отговори:

— Да бъде крал на Шотландия.

Шестимата мъже изпълниха душната стая, вдишвайки взаимно потта си. Слугите бяха разпалили голям огън в огнището, за да бъде топло из целия дворец, макар спалнята с нейния ценен обитател да беше по-нататък по коридора. Все пак не беше толкова далеч, че мъжете да не чуват писъците. Сред тези болезнени викове до тях достигаха женски гласове, припрени и тревожни. От време на време крясъците стихваха и се чуваше само хлипане, а гласовете на жените се снишаваха и ставаха неразбираеми. В такива моменти мъжете, които и без това не говореха много, съвсем млъкваха и напрягаха слух, за да чуят следващия писък. Така беше от часове. С горещината напрежението се засилваше.

Джеймс Стюарт се подпря на стената близо до вратата и усети с облекчение студения камък. Прозорците бяха закрити с дебели завеси, зад които се чуваше слабото ромолене на дъжда. Запита се колко ли е часът, но потисна желанието да прекоси стаята и да разтвори завесите. Скоро щеше да съмне. Прехвърли тежестта си от единия на другия крак, опитвайки се да облекчи болката в стъпалата. В стаята имаше само два стола и те бяха заети от Черния Комън, граф на Бюкан, и дебелия граф на Файф, чието наследствено право беше да коронясва всеки нов крал. Стюардът погледна към епископа на Свети Андрю, който се молеше край огъня. Зачуди се как немощният стар човек имаше сили да стои на колене през всичкото време. Появи се набитата фигура на Робърт Уишарт. Когато епископът на Глазгоу мина покрай него, Джеймс срещна погледа на Джон Комън, който стоеше до прозореца.

Лордът на Баденох отвърна на погледа му. Черните му очи бяха пълни с предизвикателство. Джеймс не сведе поглед, усетил дълбоката враждебност, идваща от другия мъж. Двамата никога не се доверяваха един на друг и общуваха в двореца само по необходимост, но откакто кланът Брус нападна Галоуей, неприязънта на Червения Комън към него се беше засилила. Джеймс имаше впечатлението, че лорд Баденох знае, че е замесен в нападението. Е, сега това нямаше значение. В следващите няколко часа щеше да бъде сложен край на опитите на Комън да постави на празния трон своя шурей.

Нов дрезгав писък разкъса тишината. Беше по-продължителен и по-силен, приличаше повече на виене от мъчително страдание, отколкото на вик от болка. Беше последван от дълго мълчание. Когато в коридора се чуха бързи стъпки, Джеймс отмести погледа си от Комън. Епископът на Глазгоу престана да крачи напред-назад, а епископът на Свети Андрю вдигна глава от събраните си за молитва длани. Графът на Бюкан се надигна от стола. Само граф Файф, който беше заспал с брадичка, опряна на гърдите, не се помръдна, когато вратата се отвори.

Появилата се жена спря за момент и огледа застаналите в очакване мъже. Бялата й престилка беше изцапана с кръв. Джеймс усети възкиселата й миризма. Погледът й се спря на него:

— Момче, лорд Стюард! — обяви тя.

— Хвала на Бога — рече Уишарт.

Обаче Джеймс не свали очи от мрачното изражение на жената. След миг тя отговори на въпроса му:

— Беше мъртво в утробата, сър. Не можах да направя нищо за него.

Уишарт гласно изруга.

Джеймс се обърна и прекара ръка през косата си. В този момент забеляза оживилото се лице на Джон Комън.

10

Бордо се събуждаше. Камбанарията на катедралата заля със звън лабиринта от улички. От покривите се разлетяха птици и крилете им внесоха бяла бъркотия във ведрото синьо небе. Капаците на прозорците се разтваряха и се блъскаха във фасадите на магазините, в канавките се изливаха нощни гърнета, обущари, търговци на платове и ковачи, започвайки ежедневната си работа, си подвикваха груби закачки, които ехтяха из тесните улици.

Адам яздеше коня си през събуждащия се град, а звънът от камбаните на катедралата изпълваше ушите му. Почувства се странно, завърнал се в родното си място, след като толкова дълго беше прекарал в чужда земя. Градът изглеждаше необикновено обновен и пълен с обещания, а не място, познато му толкова, колкото собствената кожа. И все пак той знаеше всяка извивка и завой на тези улички, различаваше миризмите, които го посрещаха на всеки ъгъл, като вонята на кръв при кланиците до градските порти, острата миризма на пазара за добитък и възсоления полъх, който идваше от река Гарона. Времето беше меко, зимният вятър не толкова жесток, а тежестта на тайнствеността се беше смъкнала от плещите, позволявайки му да се наслаждава на всеки звук, който го поздравява, на всяка връхлитаща го миризма, на всеки дочут разговор или препирня, на които ставаше свидетел, без да мисли нито за опасността, нито за ползата от това.

Когато камбаните на катедралата млъкнаха, Адам пришпори коня си нагоре по улицата към внушителните стени на замъка, който се извисяваше над града. От кулите се развяваха знамена и флагове, изпъстряйки небето с разноцветието си.

Едно червено знаме, по-голямо от другите и избродирано с три златни лъва, привлече погледа на Адам, докато приближаваше портите. После стражите, облечени в добре ушити туники и цветни трика, го попитаха по каква работа идва и отклониха вниманието му. Слезе от коня и извади свит на руло пергамент от торбата, окачена на седлото, чиято кожа се беше замърсила от пътуването през Франция. Единият страж се вгледа в печата върху документа, докато другият го разпитваше. Отговорите му ги задоволиха, те се отдръпнаха встрани и го пропуснаха да мине под железните зъби на решетката.

Въпреки че беше рано, вътрешният двор на замъка беше пълен със слуги и придворни. Великолепието на сградите и пищните облекла на мъжете и жените, покрай които минаваше, го изпълваха с приятно усещане след дългата зима в Единбург, където се беше чувствал като корабокрушенец, изхвърлен на онази скалиста, черна планина, където вятърът непрекъснато виеше из залите на замъка и беше пълно с бледолики шотландци. Някакви мъже разгъваха дълги цветни знамена и ги окачаха на фасадите и той с изненада осъзна, че сигурно наближаваше Коледа. Мекото време, което се усещаше все по-осезателно, колкото по на юг отиваше, го беше заблудило, че приближава пролетта. Край него мина момиче с буйна кестенява коса, което пасеше три едри гъски. За момент Адам си позволи да се наслади на примамливото поклащане на младите бедра, преди да се отправи към конюшните. След като предаде жребеца си на един коняр, той се отправи към кулата в западния край на двора, от която се развяваше червеното знаме с трите лъва.

При входа на кулата го спряха други стражи и му зададоха още въпроси, но накрая го поведоха по една вита стълба към малка стая, където миризмата на тамян не можеше да притъпи острия мирис на прясна боя. Изчака, докато пажът, който го съпровождаше, почука на една врата. Когато тя се отвори, Адам забеляза вътре друг слуга, докато придружителят му влизаше. Отиде при единствения прозорец на стаята и надникна през решетъчното стъкло, което изкривяваше гледката на града под тях. Вратата се отвори и той се извърна в очакване, но пажът се отправи надолу по стълбите, без да каже нито дума и без по-нататъшни указания. Адам се подпря на стената, тъй като в стаичката нямаше мебели, а само един гоблен. На него се виждаше група млади рицари с червени щитове, украсени със символа, познат на Адам като герб на неговата фамилия — изправен на задните си крака златист дракон, обграден от огън. След известно време вратата отново се отвори и отвътре един мъж даде знак на Адам да влезе. Гостната беше ярко осветена от утринната светлина, която нахлуваше през сводестите прозорци. След сумрака в предишното помещение на Адам му бяха нужни няколко секунди, за да свикнат очите му със светлината. После забеляза мъж, застанал зад маса, отрупана със спретнато подредени купчини пергамент. Самият Адам бе висок доста над метър и осемдесет, затова реши, че това е най-високият човек, когото е виждал някога. Дългата му до раменете коса, прошарена тук-там от бели нишки, беше завита по краищата според модата, но ленената роба, боядисана в тъмносиньо, беше с проста кройка и не приличаше на пищните, украсени с ленти и коприна облекла на придворните му. Безупречно ушита, дрехата прилепваше плътно върху атлетичната фигура и беше пристегната с кожен колан, щампован със сребро. Лицето беше строго, с пепелява, късо подстригана брада около уста, която явно рядко се усмихваше. Само по гледащите втренчено сиви очи можеше да се гадае нещо за мислите на мъжа. Сега в тях се четеше явно нетърпение. Единият клепач беше леко спуснат — единственият по-характерен белег на иначе обикновеното лице. Адам забеляза, че сега това се набиваше повече в очи, отколкото преди двадесет и четири години, когато се бяха срещнали за пръв път. Тогава мъжът пред него беше буен млад лорд в изгнание. Сега, почти на петдесет, той беше крал на Англия, херцог на Гаскония, лорд на Ирландия и завоевател на Уелс.

— Господарю! — поздрави Адам и ниско се поклони.

Бледите очи на краля се преместиха върху застаналия до вратата паж и той му каза:

— Остави ме.

Докато пажът излизаше от стаята, Адам забеляза сцената, нарисувана върху отсрещната стена. Тя не беше тук последния път, когато беше посетил тази стая. На нея също се виждаха рицари с изрисувани върху щитовете дракони, но този път те се бяха събрали около мъж, седнал на каменен трон, със златна диадема на главата. В едната ръка мъжът държеше меч с пречупено острие, а в другата — изящен златен жезъл. Под фреската беше поставен аналой със сложна дърворезба. Адам забеляза върху него книга с кожена подвързия. Дотогава не беше виждал книгата, но знаеше какво представлява.

— Очаквах да пристигнеш по-рано, сър Адам.

Адам погледна назад, когато гласът на Едуард го извади от мислите му.

— Кралицата роди по-късно, отколкото се очакваше, господарю.

— Да разбирам ли, че си свършил работата?

Тонът на Едуард, който обикновено беше много спокоен, сега беше рязък и напрегнат. Тревогата в очите на краля беше още по-необичайна за него. Беше се навел напред, поставил изпъстрените си с вени ръце върху масата.

— Бог свърши работата вместо нас. Детето беше мъртво в утробата на майката.

Едуард се изправи.

— Добре — каза след кратка пауза той. — Това е добре.

Седна в един стол с висока облегалка и погледът му моментално стана твърд и обвиняващ.

— Тази работа трябваше да бъде свършена преди месеци, още преди кралицата да забременее.

Адам усети, че го обзема гняв, макар да внимаваше да не го покаже. Заслужаваше Едуард да го похвали, а не да го укорява. Вярно, че забременяването на кралицата беше неочаквана пречка, но убийството на краля не беше лесна задача. Ако беше извършено от разстояние със стрела от арбалет в гърлото на краля, Адам би могъл да го направи много преди кралицата да зачене. Обаче Едуард беше настоявал смъртта да изглежда като резултат от нещастен случай и затова Адам трябваше да пътува на север до Шотландия в свитата на новата булка на Александър като безличен слуга сред многото други.

Неговото първоначално намерение да отрови краля моментално беше отпаднало. Не можеше да се приближи незабелязано до кухнята, а освен това Александър имаше хора, които опитваха всичко, което ядеше и пиеше. Всяка роля в кралския двор бе възложено на определени слуги и всички ревностно изпълняваха задълженията си. Изминаха доста седмици, докато Адам вземе решение, след като беше пътувал по криещия много опасности път между Единбург и Кингхорн. Дори и след като беше избрал мястото, мина доста време, докато планира самото действие. Трябваше да спечели доверието на кралицата и да чака подходящата възможност, която се появи най-накрая под формата на празненство. Кралят щеше да е пийнал и щеше да е лесно да бъде победен, ако се стигнеше до това, а пролетните приливи означаваха, че скалистата пътека щеше да бъде единственият възможен път. Нужно беше само да убеди младата кралица да го изпрати да повика краля в спалнята й и така несъзнателно щеше да реши участта му е примамливата уловка. Трябваше също да се погрижи най-способният слуга на краля да не може да го съпроводи и по този начин да остане да се справя само с глупака Брайс. Бурята беше благоприятно стечение на обстоятелствата, което Адам нямаше как да предвиди, а съвпадението с приказките за приближаващия Ден на Страшния съд до голяма степен му беше убягнало.

— Както и да е — рече Едуард, сваляйки очи от Адам, — работата е свършена.

Кралят порови из документите на масата и измъкна един от купчината. Адам забеляза голям печат в края. Беше го виждал и преди. Беше от папската курия в Рим.

— Имам разрешението на Негово светейшество — каза Едуард, като приглади с длан писмото. — Ще реша окончателно въпроса, когато се завърна в Англия. Сега имам по-належащи грижи. Крал Филип се мъчи по всякакъв начин да се меси в работите ми тук, в Гаскония. На младия ми братовчед не му харесва, че аз имам повече власт в херцогството, отколкото той. Мисля, че това го изнервя.

В очите на Едуард се забеляза задоволство при тези думи.

— Господарю, можете ли да си позволите да чакате толкова дълго? След смъртта на краля положението в Шотландия е много неспокойно. Кланът Брус се вдигна на оръжие срещу клана Балиол и обвини лорда на Галоуей, че заговорничи, за да вземе короната.

— Кланът Брус не ме безпокои. Граф Карик вече ми изпрати писмо и ме увери в подкрепата си за всяко решение, което ще взема за кралството в бъдеще. Ще направи това, което аз кажа. Що се отнася до останалите шотландски големци, ще им изпратя послания, в които ще наредя на всички да се подчиняват на управлението на Съвета на настойниците дотогава, докато дойде време детето да бъде доведено от Норвегия.

— Мислите ли, че ще се подчинят?

— Никой от тях няма да рискува да загуби земите си в Англия, като ме предизвика.

Адам знаеше какво беше направил този човек в Англия, Уелс и Светите земи. Знаеше какво и как го беше постигнал през годините. Сведе почтително глава, забелязал увереността в очите на Едуард.

— Какво искате да направя, господарю?

— Можеш да се върнеш във владенията си.

Едуард взе документа с прикрепения към него папски печат, стана и отиде до една желязна врата, вградена във вътрешната стена на гостната. Адам видя от едната страна дупка на ключалка. Едуард отключи и постави пергамента вътре. Измъкна оттам кожена кесия, завързана с шнур.

— Вземи — рече той и я подаде на Адам. — Последното ти плащане. Извинявам се за праха, събрал се по него.

— Благодаря, господарю — каза тихо Адам и напъха издутата кесия в торбата на колана си. Замълча за момент, а после попита нещо, за което си мислеше още откакто кралят го беше натоварил с опасната задача. — Дали сте казвали на някой друг за моето участие в тази работа?

Очите на Александър се впиха в неговите.

— Смъртта на крал Едуард беше нещастен случай и си остава такава.

В този момент вратата зад тях се отвори и се чу тих напевен глас да казва:

— Съжалявам. Не знаех, че имаш посетител.

Адам се обърна и видя висока жена с матова кожа и фини черти. Косата й беше скрита под шапчица, от която се спускаше изящен копринен шлейф. Роклята й, която се влачеше по пода, беше богато извезана. Адам не я беше виждал от години и бръчките по лицето на кралицата го изненадаха.

— Ще ви оставя.

— Не е нужно, Елинор — каза Едуард и пристъпи към нея. — Това са само новини от Англия.

Лицето на Елинор стана загрижено.

— Децата?

— Добре са — рече Едуард и суровото му изражение се смекчи в рядка за него и изненадващо нежна усмивка. — Става въпрос за политика и нищо повече. — Като сложи ръка на нежното рамо на жена си и я поведе навътре в стаята, Едуард погледна към Адам и усмивката му изчезна.

— Сър Адам тъкмо си тръгваше.

Когато Адам се отправи към вратата, той погледна фреската и поставката с книгата под нея. Красивите златни букви на корицата блестяха на дневната светлина, оформяйки думите:

Последното пророчество на Мерлин

ЧАСТ ВТОРА

1290–1292 СЛ.ХР.

Те не искат да чакат да получат кралството законно, а заграбват короната.

Животът на Мерлин, Джефри Монмътски

11

От всички страни звучаха рогове и резкият им зов отекваше над яростния лай на гончетата. Глутницата се носеше с голяма бързина, усещаща все по-осезателно миризмата. Преследваха жертвата с часове, още от зазоряване до ранното утро, когато гъстата мъгла се разсея и стана по-рядка. Сега смъртта й беше близко и те се хвърляха презглава да я стигнат, подтиквани от роговете. Робърт пришпори коня си след кучетата и се понесе с голяма бързина между дърветата. Бяха покрити с млади, току-що покарали листа и свежият им аромат изпълваше дробовете му, докато се мъчеше да не изостава. Конят се подчиняваше на всяко подръпване на юздите с ръцете, защитени от ръкавици. Отпред се показа паднало дърво, жертва на зимните бури.

Сръга силно коня в хълбоците и се изправи на стремената. Конят прескочи прогнилия дънер, продължи да препуска в галоп, изхвърляйки дъжд от листа изпод копитата си. Кучетата изчезнаха зад стръмен хребет. Робърт чуваше воя им, по-силен от роговете, които звучаха някъде зад него. Изпълнен с напрегнато очакване, той подкара коня нагоре по склона. На високото земята премина във вдлъбната като паница поляна, която свършваше с висок, стръмен склон, осеян с оголени корени на дървета. В склона имаше широк отвор. Кучетата се бяха събрали пред него и лаеха срещу мрака вътре.

Разбрал, че дивечът се беше измъкнал от капана, Робърт скочи, ругаейки, от коня и се отправи към кучетата. Тук мъглата беше по-гъста, а миризмата на мъх и земя — по-силна. Посегна към рога, окачен на колана му. Пръстите му едва го бяха докоснали, когато чу шум откъм пещерата. Заприлича му на тътен от гръмотевица. Пръстите на Робърт се плъзнаха по рога, за да сграбчат дръжката на меча. По-старите кучета ръмжаха, ушите им бяха плътно прилепнали към главите, а козината на гърба им настръхна. Някои от по-младите започнаха да вият и задниците им да потреперват от напрежение и страх. При всеки друг дивеч, дори при напълно възмъжал елен или свиреп глиган, нямаше да са така уплашени. Робърт изтегли меча си и решително застана между тях, като се мъчеше да запази спокойствие. Чу назад в мъглата някой да вика името му, но не се обърна.

Приближи се, дишайки тежко, и разбра, че пещерата не е дълбока. Беше просто една вдлъбнатина с надвиснали над нея корени. Вътре различи някаква снишила се фигура, по-тъмна от мрака наоколо. Беше по-голяма, отколкото беше очаквал, макар и не толкова голяма, колкото се говореше. Муцуната беше издължена и слаба, челюстта — издадена напред, устните — изтеглени назад, разкриващи извити предни зъби. Козината беше гъста и черна, още не напълно сменена след зимата. Миризмата, която го лъхна, беше ужасна, остра животинска смрад, която не можеше да се сравни с нищо, което Робърт беше помирисвал досега. Ала най-стряскащото бяха очите — две еднакви ями, пълни с разтопено злато. Запита се колко ли създания бяха загинали, докато са се взирали в този изгарящ поглед? Беше видял щетите из пасбищата извън града през зимата — разкъсани овце, повален и изкормен едър добитък. От дядо си знаеше, че вълкът не убива само за да се нахрани, а и за удоволствие. Той е гладник, който не се задоволява само с кръв. В сърцето си таи мрак и ухапването му е отровно.

Сега роговете млъкнаха. Робърт чуваше виковете на мъжете и тропота на копита, докато останалите от хайката се събираха на поляната. Стиснал дръжката на меча, която беше станала хлъзгава от пот, той се приготви да го забие в тъмната сянка в пещерата. Вълкът обаче беше по-бърз. Изскочи навън с блеснали очи. Робърт се опита да го прободе с меча, но успя само да го одраска отстрани, докато звярът се стрелна покрай него. Вълкът се хвърли върху едно от кучетата, но като се видя обграден от всички страни, обърна се и се нахвърли срещу Робърт. Робърт отскочи встрани, но кракът му се закачи в един извит корен и той падна на земята, надавайки рязък вик, когато челюстите на вълка се сключиха около глезена му. Той сграбчи падналия меч, изви се настрани и го заби във врата на животното. Острието проби гъстата козина и проникна в плътната тъкан под нея. Вълкът разхлаби захапката си, опита се да скочи отново, а после нададе вой, когато три кучета го нападнаха, забивайки зъби в задните му крака и в задницата. Робърт се претърколи встрани от тракащите зъби и успя да се изправи, а в това време върху вълка се нахвърлиха още две кучета и звярът беше прикован към земята. Докато разкъсваха плътта му, той виеше от ярост и болка. Прашната земя се обагри в кръв. Робърт пристъпи напред, хвана с две ръце дръжката на меча и го заби в ребрата на вълка. Кръвта рукна като фонтан и изпръска туниката и лицето му, а горещата й отвратителна миризма заседна в гърлото му. Отдръпна се, мъчейки се да не повърне, а в това време хората и конете от хайката изскочиха на поляната. Първи се приближиха кучкарите, които се затичаха надолу по стръмния склон с чаталести пръти в ръце, готови да притиснат с тях жертвата към земята. Забавиха крачка, когато видяха Робърт наведен над вълка между кучетата. Двама откачиха камшиците от коланите си, готови да разгонят кучетата. Той ги чу да го викат, но продължи да наблюдава как златистият огън угасва в очите на вълка. Главата на звяра увисна назад и той започна да диша все по-бавно. Накрая потрепери и притихна. Робърт се изправи и измъкна рязко меча си. Когато кучкарите се приближиха и разпръснаха с камшици кучетата, той се обърна, за да види дядо си. Зад него се приближиха баща му и брат му Едуард заедно с десетина местни мъже, извикани да вземат участие в лова. Робърт срещна стоманения поглед на дядо си.

Почувствал се изпълнен с гордост, той понечи да се усмихне, но старият човек мина покрай него и отиде при кучкарите, които събираха кучетата. Вълкът лежеше проснат в прахта.

Около него се събираше локва кръв. При борбата бяха ранени две кучета. Старият лорд се наведе над едното от тях и разгледа раната. Беше Скатах, любимата му кучка. Робърт погледна с погнуса следите от зъбите на вълка върху ботуша си. Старият човек се изправи и се обърна към него:

— Защо не използва рога си?

Робърт облиза пресъхналите си устни.

— Нямаше време — излъга той, усетил как победата му се изплъзва.

Дядо му свъси още по-дълбоко вежди. Повика кучкарите.

— Постарайте се да почистите добре тези рани.

— Лошо ли е ранена? — попита мрачно бащата на Робърт и отиде при кучетата, без дори да погледне сина си. Робърт видя как мъжете се скупчиха около ранените кучета. Вълнението от лова беше отминало, мъртво като вълка, който лежеше забравен сред тях. Обърна се и тръгна между дърветата, като отместваше клоните пред себе си. Намери прогнилия ствол, захвърли изцапания с кръв меч и седна. Пръстите му трепереха, когато изу ботуша си. Свали бавно трикото. Върху бялата кожа на глезена му имаше две морави резки.

— Потекла ли е кръв?

Робърт рязко се обърна и видя Едуард да се приближава към него. Отново погледна белезите.

— Не — каза той на брат си. — Кожата не е пробита.

— Имаш късмет. Чувал съм, че единственият лек срещу ухапване от вълк е да се изкъпеш гол девет пъти в морето.

Робърт не каза нищо, а се зае отново да нахлузва ботуша си. Едуард се приближи, подпря се на едно дърво и напълно закри гледката пред него. Робърт го погледна и изведнъж си даде сметка колко висок беше станал брат му, облегнал се небрежно на дървото. Зелената туника и кафявото му трико го сливаха с дърветата. Тъмната му гъста коса беше скрита под шапка с перо. Беше на четиринадесет години, с все още топчесто и момчешко лице, а когато се усмихваше, по бузите се появяваха трапчинки. Лицето му вече не подхождаше на високия му ръст. Макар разликата им да беше само една година, всички казваха, че много си приличат. Робърт се чудеше как е възможно това след промените, настъпили у него през двете лета, откакто беше дошъл в Анандейл, за да служи като оръженосец на дядо си. Не бе виждал брат си, който току-що се беше върнал от Ирландия, малко повече от година.

— Това беше жесток звяр — продължи Едуард. — Ако аз го бях убил, щях да накарам да го натъпчат и да го окачат в хола ми, въпреки че вонята щеше да прогони гостите ми. — Той сбърчи нос. — Смърдеше като ботушите на татко! — Робърт прехапа устна, но не можа да се сдържи да не се усмихне.

Едуард се засмя с цяло гърло и поклати глава:

— У теб ще трябва да гори огънят на Марс, щом си го нападнал, когато е бил обграден отвсякъде.

Усмивката на Робърт изчезна. Грабна меча си, взе шепа листа и изтри кръвта от острието.

— Преследвахме го от месеци. Справихме се с останалите от глутницата, но винаги ни се изплъзваше.

Изправи се и изгледа брат си. Искаше се да се развика, че Едуард не беше видял окървавените поля след идването на вълците, не беше стоял навън посред зима с мъжете от Анан и Лохмейбън да залага капани, за да работят до късно през нощта с премръзнали от студа пръсти, а от устата им да излиза пара, докато си подават меховете с вино. В деня, в който Робърт за пръв път взе участие в лова и помогна един вълк да попадне в мрежите, дядо му беше прекарал червена черта през веждата му с кръвта на животното и му беше казал, че сега вече е станал мъж. Извърна глава, а думите заседнаха в гърлото. Не бяха предназначени за брат му. Бяха за баща му.

След смазващото разочарование от завръщането му от Ирландия — продължилото обучение под ръководството на графа беше мъчителна и неблагодарна работа — накрая Робърт беше започнал да постига успехи в дома на дядо си. Със стария лорд до себе си беше направил първите стъпки по пътя към възмъжаването. Беше добил самоувереност и с по-голямо доверие очакваше да стане онзи благороден лорд, за когото го бяха предопределили. Добре си спомняше първата си нощ в замъка Лохмейбън. Дядо му го накара да седне в хола и с тържествен глас му разясни колко е важно наследството, за което беше роден.

— Мисли за нашия род като за могъщо дърво — беше казал лордът — с корени, простиращи се назад през вековете до времето на Завоевателя и царуването на Малкълм Канмор и още по-назад от майчина ти страна до древните крале на Ирландия. Корените са надълбоко и подхранват стеблата, които покарват от тях. Преплетени чрез женитби, те преминават през кралския двор на Шотландия и благородните фамилии на Англия, за да стигнат до баща ми и до мен. Ти, Робърт, си нова издънка, покарала от големите стволове под теб.

Сега тези думи звучаха някак глухо в главата му. Графът беше в Лохмейбън само от два дни, но Робърт вече се чувстваше така, сякаш отново е на дванадесет, а не на петнадесет. Като че ли изминалите години и всичките му постижения бяха заличени. Той можеше да ловува и да убие свиреп звяр, но пак се чувстваше безсилен да се изправи срещу студеното неодобрение на баща си.

— Миналата зима помислихме, че в горите около Търнбери може да има вълци — каза Едуард, докато наблюдаваше приклекналия Робърт, който продължаваше да бърше меча си. — Бяха отвлечени няколко агнета. Татко предположи, че може да са кучетата на старицата.

— Афраиг? — попита Робърт и се извърна. Отдавна не се беше сещал за старицата и нейните мрежи по дървото.

— Все още не мога да повярвам в онова, което ми каза, преди да заминеш. — Едуард замълча за момент. — Питал ли си някога дядо за това?

Робърт кимна и прекара шепа листа по плоската част на меча.

— Е, и? — настоя Едуард.

— Не пожела да говори за това, нито за нея.

— Но не го отрече, така ли?

— Не. Обаче не го и призна. — Робърт се изправи и пъхна меча в ножницата, която висеше на колана му. Щеше да го почисти както трябва по-късно. — Предполагам, че така и не си говорил с татко, нали?

— Не ми се искаше да ме бият с камшик. Напоследък татко бързо се гневи. Миналата седмица напердаши Нийл с колана си. Преди няколко месеца имаше треска и мама обяснява с нея раздразнителността му. — Едуард презрително изсумтя.

— Обаче го чух доста пъти да крещи за Солсбъри, та знам, че докторът може да му сложи и сто пиявици, но настроението му пак няма да се оправи.

— Какво казваше? — наостри уши Робърт.

— Че не било правилно той да не участва в преговорите с крал Едуард. Че трябвало да е в Солсбъри заедно с дядо.

Робърт усети как го изпълва задоволство. Вярно е, че не беше присъствал на съвещанието на Съвета, по време на което беше подпечатан договорът от Солсбъри, но беше пътувал до града в свитата на дядо си и беше видял официалната делегация от Уестминстър да пристига за преговорите. След като кралицата роди мъртъв син, имаше опасност напрежението да се засили, но скоро сред това от Франция дойде новината, че крал Едуард призовава мъжете в кралството да се подчиняват на Съвета на регентите, докато инфанта Маргарет порасне и се възкачи на трона. Доволен от това решение, дядото на Робърт оттегли останалите си хора от Галоуей и заради доброто на кралството върна завзетите замъци на Балиол и на Комъните. След това обстановката се успокои. Много хора се съгласиха с нареждането на Едуард, а тези, които не бяха съгласни, не пожелаха да изложат на риск именията си в Англия, като откажат да изпълнят препоръките на краля. Когато Робърт беше отведен в дома на дядо си, в кралството отново се възцари спокойствие.

Миналата есен крал Едуард се завърна след три години, прекарани в Гаскония, и се свърза с регентите, за да обсъди преместването на младата Маргарет, която сега беше почти на седемнадесет години, от Норвегия в Шотландия. Лорд Джон Комън се опита да оглави шотландската делегация, която щеше да пътува за Англия за разговорите, но с помощта на Джеймс Стюарт за водач на групата беше избран лордът на Анандейл. Робърт беше пътувал на юг заедно с дядо си за един от най-важните съвети от десетилетия насам, на който беше постигнато съгласие Маргарет да пристигне в Шотландия до края на годината. Сега оставаше само да се уточнят подробностите на събранието, което трябваше да се състои скоро в град Бъргхам.

На Робърт не му се искаше баща му да бъде повикан за окончателните разговори, но като един от тринадесетте графове той не можеше да бъде пренебрегнат. Баща му обаче беше решен да не му позволи да не се съобразява с положението, до което се беше издигнал при дядо си. Ловът не се беше оказал толкова успешен, колкото беше очаквал. В стремежа си да се докаже беше действал безразсъдно, но сега, когато узна за ядовете на баща си, не се чувстваше чак толкова безсилен.

— Хайде — обърна се той към брат си, — ела да гледаме одирането.

Двамата братя се отправиха през дърветата към останалите от групата, където кучкарите вече се канеха да изкормят вълка. След като отстраняха стомаха, празнината щеше да бъде измита и напълнена със смес от овнешко и овесена каша. След това щяха да пуснат кучетата, за да се наядат до насита. Това щеше да бъде наградата им за успешния лов. Хората си подаваха едни на други мехове с вино и вече се бяха развеселили.

Робърт се отправи към дядо си. Мина покрай баща си с високо вдигната глава.

— Ще се оправи ли Скатах? — попита той и погледна кучката, която лижеше раните си.

— Тя е кораво момиче — отвърна след кратка пауза дядо му.

Робърт вдигна очи към него.

— Съжалявам, дядо — рече тихо той. — Трябваше да те изчакам.

Старият лорд само изсумтя.

Смъмрен, Робърт кимна и се отдалечи, за да се погрижи за коня си, който пасеше в храстите наблизо. Чу зад себе си гласа на дядо си:

— Но се обзалагам, че овчарите в Анандейл ще спят по-спокойно тази нощ.

Робърт пое юздите на коня и лицето му се озари в усмивка.

12

Яздеха по пътека, която водеше към малкия граничен град Бъргхам. Робърт се изправи на стремената, опитвайки се да зърне събиращите се тълпи. Дядо му беше начело на тяхната група заедно с граф Патрик от Дънбар, влиятелен богат аристократ, който беше участвал в разговорите в Търнбери преди четири години и в чието имение бяха отседнали през последните три нощи. Бащата на Робърт яздеше отзад с шестима рицари от Карик, а той и брат му оформяха ариергарда заедно с оръженосците и останалите членове на свитата. Отпред, на широко поле край една църква, бяха издигнати стотици шатри. От готварските гърнета се виеше дим, а мъжете стояха прави и разговаряха, докато слугите се грижеха за конете. Навсякъде наоколо цареше празнична атмосфера. Имаше дори група музиканти, които свиреха.

— Виждаш ли англичаните? — попита Едуард, който проследи погледа на Робърт и проточи врат. — Тук ли са вече?

— Твърде далеч сме — отвърна нетърпеливо Робърт, докато дядо му продължаваше да язди бавно напред, а копитата на конете жвакаха в прогизналата земя.

Постепенно гласовете и музиката започнаха да се чуват по-ясно, а миризмата на конски тор и дим от горящи дърва стана по-силна, докато накрая поеха през полето зад друга група пътници. Робърт оглеждаше мъжете, покрай които минаваха, а доста от тях обърнаха внимание на тяхната група. Не всички ги гледаха дружелюбно.

— Робърт!

Чул дядо си да го вика, Робърт се смъкна от седлото и поведе коня си към лорда, който беше спрял близо до редица шатри. Пое юздите на шарения жребец на дядо си и старият човек, премигвайки, слезе от седлото. Наблизо се раздаваха заповеди на висок глас, Робърт се обърна и видя група мъже, които прехвърляха пейки през стената на църквата.

— Събранието трябваше да се състои в църквата — обясни дядо му, наблюдавайки как носят пейките към средата на полето, където под сянката на клоните на един дъб беше издигната платформа. — Обаче покривът беше ударен от гръм.

Робърт премигна на слънчевата светлина и видя черна дупка отстрани на покрива, който отчасти беше хлътнал навътре.

— Може да е поличба — рече тихо Едуард, който се движеше отзад, хванал юздите на бялата кобила на баща си.

Дядо им, изглежда, не го чу. Обърна се на поздрава на един червенокос мъж със зачервено лице, който вървеше, накуцвайки, заедно с двама по-млади мъже.

Робърт ги позна.

— Това са сър Уолтър, графът на Ментийт, и синовете му — каза той на брат си. — Бяха в Търнбери, когато дядо замисли нападението срещу Галоуей.

Казвайки това, вниманието му беше привлечено от група, която вървеше през полето пред тях. Робърт се вгледа в издълженото, слабо лице на Джон Комън, когото беше видял за пръв път в Солсбъри. Плащът на лорда, поръбен с вълча кожа, беше украсен с три житни класа, избродирани на червен фон. Косата му се спускаше свободно върху раменете.

— Виж! Това е самият дявол.

Едуард се намръщи.

— Кой?

Робърт сниши глас, когато мъжете им пресякоха пътя.

— Това е лордът на Баденох, главатарят на Червените Комъни.

Зад лорда вървеше блед младеж с провиснала коса, горе-долу на неговата възраст. Приличаше на Комън и вероятно бяха роднини. Робърт предположи, че може да му е син.

— Мислех, че е по-висок — рече Едуард. — Кой е този с него?

Робърт проследи погледа на брат си и видя мъж с кестенява коса, изпъстрена с лунички кожа и напрегнат израз на лицето, който вървеше до Комън.

— Мисля, че това е лордът на Галоуей, Джон Балиол.

Балиол се огледа и за миг Робърт си помисли, че го е чул, но той беше твърде далеч, а освен това вниманието на лорда беше съсредоточено върху баща му и дядо му. Колебливата крачка на Балиол накара другите с него да се обърнат. За момент и двете групи спряха. Двамата представители на клана Брус престанаха да разговарят с графовете на Ментийт и Дънбар. Робърт забеляза в групата на Балиол млад мъж, който носеше кожена ризница с метални плочки и пика. Но не ризницата и оръжието привлякоха вниманието му, а по-скоро силната омраза, изписана върху лицето на мъжа. Гледаше право в баща му.

— Добре дошли, лордове! — се чу в този момент гласът на Джеймс Стюарт.

Главният стюард крачеше през тревата към лорда на Анандейл и графа на Карик. С него беше широкоплещест мъж с тонзура на главата и зачервено, потно лице. Беше Робърт Уишарт, епископът на Глазгоу. Робърт го беше срещал веднъж за кратко и беше малко поуплашен от едрия духовник.

Докато Балиол и Комън продължаваха да вървят към платформата, Робърт забеляза, че младият мъж с пиката плю в тревата, след което отмести изпълнения си с ненавист поглед от графа на Карик и последва лорда на Галоуей.

Джеймс Стюарт и лордът на Анандейл се поздравиха с прегръдка. Робърт забеляза, че главният стюард поздрави по-сърдечно баща му.

— Ваше преосвещенство — каза старият Брус и се наведе да целуне ръката на епископа на Глазгоу, — радвам се да ви видя.

— И то по такъв приятен повод! — съгласи се епископът. — Най-после след голямата трагедия, сполетяла нашето кралство, тронът му отново ще бъде зает. Добре е, че нашата нова кралица носи същото име като една от най-скъпите ни светици. Да пожелаем попътен вятър на младата Маргарет към нашите брегове.

Робърт забеляза как лицето на баща му се изопна при тези думи. Изведнъж се сети какво означаваше този ден за него. На предсказанието, за което баща му си беше мечтал, щеше да бъде сложен край. Скоро Маргарет щеше да седне на трона на Шотландия и да сложи началото на нова династия, която да отдалечи клана Брус от техните претенции. В същия момент си даде сметка, че това означаваше загуба и за него. Изведнъж в паметта му изплува образът на Афраиг, която разкъсва на парчета мрежата, изплетена за баща му, и се запита дали това по някакъв начин не се беше отразило на събитията. После отекнаха тръби и той се обърна заедно с другите, за да види как през полето преминава внушителна процесия с развети разноцветни знамена над редиците на ездачите. Бяха дошли англичаните.

Начело беше Джон де Варен, граф на Съри и внук на легендарния Уилям Маршъл, един от най-великите рицари, които Англия бе имала някога. На самия Варен битките не му бяха чужди и на шестдесет години той беше ветеран в много военни кампании при Хенри III и сина му Едуард. Графът се беше сражавал по време на бунта на Симон де Монфор и в кървавата война на Едуард в Уелс и беше станал един от най-изтъкнатите командири на краля. Славата му се носеше отдавна и Робърт гледаше с голямо уважение широкоплещестия граф с прошарена, остра коса, яздещ величествено грамадния си, черен боен кон. Беше облечен в богато обшит със синя коприна златист плащ, заметнат откъм едното рамо, за да разкрива проблясващата изпод туниката броня и широкия му меч с позлатена дръжка.

Зад графа яздеше едър мъж с виолетова роба, който макар да беше двадесетина години по-млад, имаше почти същата внушителна репутация. Антъни Бек, епископът на Дърам, беше започнал забележителната си кариера на свещеник, след като беше завършил Оксфордския университет. Завърнал се с крал Едуард от Светите земи, той беше назначен за управител на лондонския Тауър, а после и за епископ на Дърам, чийто диоцез представляваше най-северната отбранителна линия на Англия.

Дадената му там власт го правеше буквално крал на енорията. И наистина епископ Бек, който яздеше бойния си кон заедно с тридесетина рицари от свитата му, на Робърт му приличаше повече на принц воин, отколкото на духовник.

Робърт беше виждал и двамата мъже на разговорите в Солсбъри, но тук, сред огряното от слънцето поле и звука на тръбите, те изглеждаха още по-внушителни. Може би това се дължеше на значимостта на събитието или пък на контраста с мъжете на полето, които ги наблюдаваха. Много от шотландските големци имаха токи с инкрустирани на тях скъпоценни камъни, сребърни верижки, които придържаха поръбените им с кожа плащове, пера на шапките и изкусно изработени мечове и кинжали в богато украсени ножници. Но дрехите им от боядисана вълна и сукно бяха по-прости от тези на англичаните и малцина от тях носеха брони. Не бяха дошли тук да се бият. Изглежда, че никой не беше казал това на англичаните. Всички те, от графа и епископа до рицарите и оръженосците, бяха с брони, ако ще това да бяха само кожени туники с метални плочки по тях, а и мнозина яздеха бойни коне. Дрехите им, хубави и богато украсени с коприна и кадифе в ярки цветове, приличаха на Робърт на ято огромни пеперуди, носещи се през тревата.

След като слезе от коня, Джон де Варен отиде първо при Балиол и Комън, които бяха тръгнали насреща му. Това не беше изненадващо, защото Балиол беше женен за дъщерята на Варен, но явно не се хареса на бащата на Робърт, който наблюдаваше намръщен как се поздравяват. Когато другите големци се запътиха към платформата и насядаха по пейките, наредени пред нея, Джеймс Стюарт даде знак на лорд Анандейл и останалите от групата да ги последват. Робърт тръгна напред, но дядо му се обърна към него:

— Стой тук.

Робърт се опита да протестира, но лордът вече се отдалечаваше.

— Мислех, че ще участваме в събранието! — рече недоволен застаналият до него Едуард.

Братята наблюдаваха как мъжете се присъединяват към нарастващата тълпа от графове, барони, епископи и абати, които представляваха кралството, оставяйки рицарите, оръженосците, пажовете и конярите по периферията на полето да държат конете или да се грижат за лагерните огньове. Музикантите бяха престанали да свирят и се излежаваха на тревата, заменили лютните и лирите си с бокали с бира.

Вълнението, което Робърт беше почувствал по време на пътуването, беше заменено от сдържан гняв. Погледът му се спря върху гърба на графа и той се запита дали щеше да е толкова изолиран, ако баща му не беше тук. Заслони очите си с ръка срещу слънцето, когато мъжете седнаха. Епископ Бек се качваше на платформата, а графът на Съри поздравяваше дядо им, който беше успял да застане редом с Джон Балиол.

— Може би ще ги чуваме оттук? — рече тихо той.

Видя, че мъжете разговаряха, но като се изключи странно високият им тон, от това разстояние не можеше да се разбере какво си говорят.

Едуард нетърпеливо запристъпва от крак на крак, а после се отправи към един от по-младите рицари от Карик, повел коня си и бялата кобила на баща си.

— Сър Дънкан, ще подържиш ли конете?

— Това е ваша работа, господарю Едуард — скара му се рицарят.

Сега Джон де Варен се беше качил на платформата до епископ Бек и се обръщаше към събранието. Имаше повече мъже, отколкото пейки, и онези, които не бяха намерили място да седнат, се бяха скупчили отзад. Робърт вече не можеше да види баща си и дядо си. Огледа се, когато Едуард заговори отново:

— Моля те, Дънкан.

— Защо?

Едуард замълча за момент.

— Ако го сторите, няма да кажа на баща ми, че веднъж се опитахте да целунете Изабел.

Рицарят се засмя.

— Сестра ви ли? Та аз дори не съм разговарял с нея!

— Баща ми не го знае.

— Вие се шегувате — каза рицарят, но усмивката му изчезна.

Едуард не отговори.

Лицето на младия рицар се изопна, но протегна ръка да поеме юздите.

— Където и да отидете, ще е добре да се върнете преди графа.

Едуард даде знак на Робърт, който усмихнат подаде юздите на своя кон и на жребеца на дядо си на възмутения рицар. Двете момчета бързо се отправиха през полето, без да обръщат внимание на любопитните погледи на другите оръженосци. Когато се приближиха на пръсти зад тълпата, Джон де Варен говореше:

— В продължение на сто години нашите кралства се радваха на мир. Шотландия и Англия станаха верни съседи, процъфтяващи чрез търговия и дарения на земи и служби, и чрез благословения съюз на брака. Крал Александър, Бог да даде покой на душата му, разбра каква е ползата от обединената ни сила чрез женитбата си със своята първа съпруга, дъщеря на крал Хенри и сестра на Негово величество крал Едуард.

Робърт и Едуард се промъкнаха зад група абати, чиито тонзури лъщяха на слънцето.

— И макар смъртта му да беше за всички нас една трагедия, след тъжната му кончина сега се появи нова надежда, която може да направи дори още по-тесен нашия съюз. Тази надежда съществува в лицето на неговата внучка, Маргарет Норвежка. Както беше потвърдено от договора от Солсбъри, детето предстои да бъде прехвърлено в Шотландия, където ще седне на трона като кралица.

Думите му бяха последвани от одобрителен шепот. Робърт се изправи на пръсти, за да се опита да види над главите на абатите. Зърна само едрата фигура на епископ Бек между раменете им и виолетовата му роба. Епископът държеше нещо в ръка. Беше дебел пергамент, навит на руло.

— Две години преди смъртта си Александър писа на крал Едуард, споменавайки за възможна женитба между кралските дворове на Англия и Шотландия.

Докато графът говореше, Робърт забеляза как епископ Бек разгърна свитъка. Имаше голям печат, прикрепен към единия му край, който висеше от документа.

— Сега желанието и на двамата крале може най-накрая да бъде изпълнено. Тук имаме разрешение от Негово светейшество в Рим, който дава съгласието си за брака на Маргарет с Едуард Карнарвън, кралския син и наследник.

За момент, след като графът на Съри произнесе тези думи, настъпи мълчание. После тълпата избухна в буря от викове на изненада, недоумение и протест.

13

— Знаеше ли за това, лорд Стюарт?

Въпросът на графа на Ментийт се извиси над глъчката. Един по един мъжете седнаха около масата и вторачиха очи в Джеймс Стюарт, към когото беше отправен въпросът.

Главният стюард срещна изпитателния поглед на графа.

— Не, Уолтър. И за мен беше също такава голяма изненада, каквато и за теб.

— А ти, сър Робърт? — Ментийт насочи вниманието си към лорда на Анандейл. — Ти беше в Солсбъри за подписването на договора. Графът на Съри или епископ Бек не ти ли споменаха нещо за това? Или пък вие, Ваше преосвещенство? — обърна се той към епископа на Глазгоу, който стоеше замислен, с издадена напред брадичка, подпряна на ръцете му.

— Никой не знаеше за това — рече твърдо Джеймс.

— Някой тук вярва ли, че лорд Александър е направил подобно предложение на Едуард? — попита млад мъж с къдрава черна коса и напрегнато изражение на лицето. — Защото не мога да си представя, че той би предложил кралски брак, без да го обсъди с двора си.

— Да не искаш да кажеш, че англичаните лъжат, Джон?

Младият мъж седна обратно на мястото си и предизвикателно сви рамене.

— Може би.

В отговор се обадиха няколко гласа, но Робърт, който седеше с брат си в края на подиума в залата, продължи да наблюдава къдрокосия мъж, който беше говорил преди това. Беше се запознал със сър Джон преди година, малко след като младият мъж наследи графството Атъл. Графът, който беше и шериф на Абърдийн, имаше славата на луда глава, но за Робърт откритото му и честно държане беше приятна промяна в сравнение с предпазливото поведение на другите лордове, които познаваше. Джон беше женен за дъщерята на един от най-близките приятели на дядо му, здравеняка Доналд, граф на Мар.

Сега тъкмо той се обърна към зет си и извисявайки глас над другите, каза:

— Внимавай, Джон, не отправяй такива смели обвинения без доказателства. Лорд Александър беше разтревожен, а това беше естествено, от смъртта на последния си син. Дори след като накара мъжете в кралството да се закълнат във вярност на Маргарет, вниманието му беше съсредоточено върху перспективата да намери по-подходящ наследник и затова си търсеше съпруга. Не можем да знаем какво може да е предложил и на кого, докато се е чувствал несигурен.

Робърт усети, че Едуард се наведе към него и му зашепна на ухото:

— Изглежда, че кралете на Шотландия обещават много неща.

Робърт предположи, че брат му има предвид обещанието на бащата на Александър, посочил дядо им за негов вероятен наследник. Погледна към стария лорд, който седеше дълбоко замислен. Робърт отпи глътка бира от чашата, която му бяха дали слугите на сър Патрик. Бяха ги въвели в хола на графа заедно с останалите мъже при завръщането им от Бъргхам. На пейките около масата нямаше достатъчно място и затова братята бяха седнали на подиума. Робърт очакваше баща му да им нареди да напуснат, но графът и останалите бяха толкова заети, че не забелязваха присъствието им. Затова те седяха в мълчание и слушаха, докато мъжете спореха през целия влажен следобед.

— Каквото и да е обещал лорд Александър, то не оправдава факта, че Едуард се е допитал до папата по въпроса за тази женитба зад гърба ни — обади се отново Джон от Атъл. — Това е още един пример за желанието на крал Едуард да разшири границите си. Не забравяйте какво направи той в Уелс. Войната там приключи само преди седем години с поробването на неговия народ и смъртта на принц Луелин. Може би възнамерява да направи същото тук, само че чрез оковите на брака, а не с железни вериги.

— Говориш за неща, които не са ти много ясни — прекъсна го грубо граф Карик.

Робърт погледна баща си, който беше служил в армията на Едуард при завладяването на Уелс от краля. Робърт беше на осем години, когато графът замина с хората си, само двама от които се завърнаха у дома. Спомни си промяната у баща си при завръщането му в Карик — неговото безсъние, това, че започна много да пие, грубото му поведение. Беше участвал в едни от най-тежките битки по време на кампанията, едни от многото, които от време на време се бяха водили в продължение на десетилетия между принцовете на Уелс и кралете на Англия.

— Моите уважения, сър Робърт — продължи Джон от Атъл, — но мисля, че вярната ти служба за крал Едуард влияе върху мнението ти по този въпрос.

Графът на Карик присви очи.

— Надявам се да служа вярно на всеки човек, когото уважавам.

— Верността като васал е едно нещо — отвърна Джон, извисявайки глас над Джеймс Стюарт, който се беше опитал да се намеси в спора, — но близостта ти с краля на Англия е добре известна. Дори кръсти втория си син на негово име. — Той посочи Едуард, седнал до Робърт на подиума — Едва третият ти син получи името Александър.

Робърт погледна брат си, който седеше, без да помръдва.

— Не знаех, че има някакво правило как човек да си кръсти децата — изръмжа графът.

— Това не ни води доникъде — намеси се рязко Джеймс Стюарт. — Джон де Варен и епископ Бек очакват отговора ни до два дни. Трябва да вземем решение.

— Ти не говориш от името на всички настойници, лорд Стюарт — предупреди го Доналд, графът на Мар — Каквото и решение да вземем тук, то трябва да бъде одобрено от Комън и другите.

— Остави епископ Уишарт и аз да се тревожим за това, Доналд — отвърна Джеймс. — Засега нека престанем да спорим, за да стигнем до някакво решение. — Той се обърна към лорда на Анандейл, който стоеше с наведена глава и мълчеше. — Не казваш нищо, приятелю. Бих искал да знам какво мислиш.

Няколко от останалите закимаха с глави.

Настъпи тишина. Джон от Атъл се размърда неспокойно на мястото си, когато мълчанието продължи. Робърт не мислеше, че дядо му ще отговори.

Накрая старият лорд вдигна величествената си глава.

— Според мен има два въпроса, на които трябва да бъде отговорено, преди да стигнем до окончателно решение. Първият е какво ще спечелим, като приемем предложението. А вторият — какво можем да загубим, като го отхвърлим. Вторият въпрос може сполучливо да бъде сведен до това какво е дадено от крал Едуард на повечето от нас. Тук сред нас малцина не притежават земи в Англия. Моето семейство е много облагодетелствано от покровителството на нейните крале през годините. Мисля, че е много вероятно тези дарения да ни бъдат отнети, ако отхвърлим предложението за женитбата. Винаги съм бил в добри отношения с крал Едуард, но знам много добре, че той може бързо да наказва.

Бащата на Робърт кимаше необичайно енергично в знак на съгласие с лорда. Изражението на лицето му беше сурово, докато оглеждаше останалите, готов да спори с всеки от тях. Никой обаче не се обади.

— Само че има нещо, което ме безпокои дори повече от загубата на собственото ми богатство — продължи след кратка пауза лордът. — И то е цената, която ще плати кралството ни. Маргарет е млада. Прекарала е детството си в чужд двор и ще бъде първата жена, която ще седне на Камъка на съдбата. Ще й е нужен регент или съвет, който да управлява от нейно име в продължение на много години. Добре си спомням, когато Александър се възкачи на трона на осем години. Бях свидетел на боричкането за власт на Комъните и на откритите им опити да го контролират и дори да го затворят против волята му и да го държат като пленник. Александър прекара юношеството си като пионка, беше използван и победен. Едва когато стана мъж, успя да наложи волята си на тези, които се опитваха да го контролират. Маргарет никога няма да може да направи това. Нейното положение може да бъде осигурено само чрез брак. Един ден, ако Бог пожелае, тя ще роди син и чрез него силата ни ще се възвърне.

— Ами тогава нека се омъжи за шотландец — обади се Джон от Атъл. — Ако Маргарет се омъжи за сина на Едуард, той ще стане крал по право заради брака си с нея и ние ще загубим свободите си. Когато Едуард от Карнарвън бъде качен на трона от баща си, Шотландия ще се превърне в още един крайник на разпрострялото се тяло на Англия, а той ще я оглавява. Сър Джеймс — обърна се умолително Джон към стюарда, — искаш ли големият ти пост да бъде зает от англичанин? А вие, Ваше преосвещенство — той посочи към Уишарт, който се беше намръщил, — искате ли шотландската църква да бъде подчинена на епархиите в Йорк и Кентърбъри? А останалите от вас? Искате ли да бъдете облагани с данъци до такава степен, че да умирате от глад като уелсците?

— Разбирам страховете ти, Джон — каза лордът на Анандейл, срещайки с властния си поглед този на разпаления млад човек. — Обаче това не може да се сравнява със станалото в Уелс. Англичаните са тук, за да преговарят, а не да водят война. Ние можем да решим при какви условия ще стане женитбата. — Старият Брус се наведе напред, постави големите си ръце върху масата и огледа останалите. — Можем да решим бъдещето си.

Джон Комън навлезе с коня си в лагера, когато слънцето залязваше зад издигналата се преграда от червени облаци. Следобед беше задухал вятър от запад и краищата на шатрите плющяха непрекъснато в колчетата и въжетата. Големите дървета на Селкъркската гора се накланяха насам-натам, а старите им клони скърцаха. Идваше буря.

Като остави коня на оръженосците си, лордът на Баденох закрачи срещу вятъра в спускащия се здрач към най-голямата шатра, стъпквайки посипалите се борови шишарки с ботушите си. Отметна завесата на входа й и влезе вътре.

Джон Балиол се надигна бързо от ниския, покрит с кожи диван, в чийто край беше седнал. Когато се вгледа в Комън, изражението му се промени.

— Оставете ме — каза той на пажовете си, но преди слугите да излязат от шатрата, Балиол се приближи към Комън: — Направиха го, нали? Познавам по лицето ти. — Дори докато го казваше, в гласа му се прокрадна надежда, че може да е изтълкувал погрешно изражението на шурея си.

Комън отхвърли тази възможност с кимване на главата.

— Събрах по-малко гласове.

Балиол се свлече на дивана.

Комън заговори:

— Другите се срещнаха с англичаните този следобед, за да дадат съгласието си за женитбата.

Балиол го погледна съкрушен.

— Не мога да повярвам, че лорд Анандейл се е съгласил.

— Защо? Така получава това, за което е настоявал през цялото време. Момата от Норвегия ще вземе трона, каквото беше намерението на Александър.

— Но с тази женитба Брус и останалите предават нашия суверенитет!

— Настойниците се съгласиха с женитбата само ако бъдат изпълнени конкретни условия. — Комън монотонно ги изреди. — Свободите и обичаите на Шотландия да се запазят. Постовете в кралството да се заемат само от шотландци. Данъците да се събират само за нашето кралство. Никой шотландец няма да се подчинява на закони извън нашите граници и никой друг парламент няма да се занимава с нашите работи. Нашите кралства, макар и обединени с брак, ще останат независими, управлявани отделно от кралица и от крал.

Когато Комън свърши, настъпи мълчание, нарушавано само от вятъра, който се блъскаше в стените на шатрата.

— Стоя тук от много часове, страхувайки се от най-лошото — каза Балиол накрая. — Обаче през това време ме озари лъч на надежда. — Той се изправи. — Хайде да отидем при свекъра ми. Да помолим сър Джон де Варен да говори с крал Едуард, да накараме графа да се опита да разубеди краля и той да се откаже от предложението си.

— Ти не видя ли папската вула, която показа Бек? Тя е отпреди четири години. Едуард е планирал това още когато е научил за смъртта на Александър. Нищо не може да го отклони от този замисъл.

Балиол се ядоса.

— Така значи? — рече той и се вгледа в черните очи на шурея си. — Няма дори да се опиташ?

— Няма смисъл. Тази работа е в ход.

Балиол пристъпи към него с протегнати ръце, като че ли се канеше да стисне Комън за гърлото.

— Отказах се от всичко заради тази възможност! Възможност, от която ти ме убеди да се възползвам! Постъпвайки по този начин, станах уязвим за нападки от страна на враговете ми и почерних доброто си име сред благородниците в това кралство. След нападението срещу Буитъл майка ми отиде в гроба. Сигурен съм, че щеше да живее по-дълго, ако това не се беше случило. Сега очакваш от мен да се оттегля и да живея във… във… — Балиол рязко извърна глава, търсейки думата, но се обърна и я изрече в лицето на Комън. — В уединение! Нито като крал, нито като уважаван в двореца лорд. — Сипаничавите му бузи се зачервиха като от треска. — Е, мога да те уверя, братко, че при каквито и условия настойниците да са се съгласили с англичаните, на дългата служба на твоята фамилия зад трона ще бъде сложен край. — Лицето му се изкриви от злоба. — Може да съм разорен, но няма да бъда сам в мрака, защото заедно с мен ще паднат и могъщите Комъни!

Въпреки гнева на Балиол Комън запази спокойствие.

— Смятам, че нито твоята, нито моята фамилия трябва да бъде разорена.

— И какво би могъл да направиш, за да го предотвратиш? — просъска Балиол. — Какво? Ще отвлечеш ли младата си кралица, както фамилията ти постъпи някога с Александър? Ще я държиш ли като заложница, докато условията ти не бъдат приети? — Той поклати глава. — Това отвличане в крайна сметка не се разви добре за Червените Комъни. Кланът Брус се погрижи за това. Съмнявам се, че сега ще имаш възможност да предприемеш такова действие.

— Ако утре започне борба за трона, нашата позиция ще бъде различна от тази преди четири години. Крепостите ни бяха върнати и значително подсилени. През това време не бездействах. Не бездействаха и Черните Комъни, а и Комъните от Килбрайд. Всички ние сключвахме съюзи, укрепвахме позициите си и териториите си.

Балиол изпусна въздишка на досада.

— Защо продължаваш да говориш за борба? Момата ще отплава за Шотландия, за да се омъжи за наследника на Англия. Всичко свърши, казвам ти!

Комън се извърна, когато краищата на шатрата заплющяха и се издуха. Навън се чуваше шумът от лагера. Обърна се и срещна погледа на Балиол.

— Не и ако момичето така и не стигне нашия бряг.

Балиол се опита да каже нещо, да излее още от гнева си върху Комън. Обаче спря, изражението му се промени, осъзнал по-ясно казаното току-що.

— Надявам се, че нямаш предвид това, за което си мисля.

— Това е единственият начин кралството да оцелее, независимо какво говорят настойниците, независимо какви условия поставят за женитбата. За Бога, Едуард от Карнарвън е на шест години! Няма да има нищо общо с управлението на това кралство години наред, а докато това време настъпи, баща му ще ни е обвързал с толкова стегнати правни възли, че никога няма да можем да се освободим от тях. Не се заблуждавай, крал Едуард възнамерява да поеме контрола над Шотландия чрез сина си.

Балиол пристъпи към него.

— Ти говориш за детеубийство, не за цареубийство! Няма да участвам в такова злодеяние.

— Злодеяние ли е да пазиш кралството си и свободите си? Защото аз тук правя това. Момичето ще стане жертва на война. Необходима жертва. Един живот за бъдещето на кралството ни. Цената, която ще се плати за това, е малка.

— Малка? Това ли е цената за влизане в ада?

— Настойниците са наредили ескорт от шотландски рицари да отплава за Норвегия и да се завърне с детето. Ще се погрижа един от хората ни да отиде с ескорта.

— Чуй се какви щуротии говориш! — Балиол мина покрай Комън и се отправи към изхода на шатрата.

— Не, ти слушай, Джон — каза с железен глас Комън след отдалечаващия се Балиол. — Ако това дете стъпи на шотландския бряг, ти никога няма да седнеш на Камъка на съдбата. Кажи ми: искаш ли да се откажеш от единствената си възможност да станеш крал?

Балиол хвана краищата на шатрата, наведе глава между протегнатите си напред ръце и силуетът му се очерта на фона на червените отблясъци от лагерните огньове.

14

Дългият кораб се носеше през дълбокото море, драконовата глава на носа се надигаше над вълните, а от двете му страни четиридесет гребла се вдигаха и спускаха като криле. Слънчевите лъчи в късния следобед се събираха в златистите люспи на звяра и златото се отразяваше като в огледало от набраздената водна повърхност под тях, докато продължаваха пътя си на запад през Северно море.

Епископ Навр от Берген седеше приведен на кърмата и се потеше, загънат в кожи. Дори и в открито море времето беше меко за септември, макар да знаеше, че когато слънцето залезе и той бъде принуден да легне под платното заедно с останалите от екипажа, ще е доволен от кожите. Изминаха четири дни и половина, откакто бяха напуснали норвежкия бряг, но той продължаваше да чувства стомаха си неспокоен. От непрекъснатото надигане и спускане на синевата пред него главата му се въртеше, а краката му трепереха. Погледът на Навр се плъзна по дължината на кораба покрай насядалите на пейките гребци, опитвайки се да зърне капитана, за да разбере кога според него се очаква да пристигнат в Оркни. Крал Ерик му беше казал, че при попътен вятър пътуването до норвежките острови не би трябвало да отнеме повече от пет дни, но откакто бяха напуснали Берген, бризът почти не издуваше платната и през повечето време бяха принудени да разчитат на гребците.

Епископът се облегна на една страна, след като не можа да види капитана заради изпречилото се пред очите му бяло платно по средата на кораба. Не искаше да предприеме рисковано придвижване до носа, прескачайки дървените ребра и краката и щитовете на толкова много хора. Дългият кораб „Ормен Ланге“, което на езика на неговия народ означаваше „Голяма змия“, беше претъпкан и на него освен екипажа бяха шотландските и английските рицари, пристигнали преди няколко седмици поотделно в норвежкото кралство. И двете групи настояваха да съпровождат ценния товар. Епископът беше изпитал известно задоволство от категоричния отказ на крал Ерик да използват една галера, изпратена от английския крал Едуард, пълна с подаръци за момичето. Шотландците можеха да се сдобият с кралица, а англичаните — със съпруга за бъдещия им крал, но тя щеше да бъде докарана с норвежки кораб в знак на уважение към баща й и към кралството, в което беше родена. Бяха изминали само двадесет и седем години от поражението на норвежците в битката при Ларгс и двадесет и четири от подписването на договора от Пърт, съгласно който Западните острови и остров Ман бяха отстъпени на шотландците. За хора, които в продължение на векове са били господари на северните морета, това пътуване с безстрашния кораб с дракон на носа бележеше края на една епоха и едно последно, гордо предизвикателство.

Чул момичешки смях откъм дървената пристройка, построена до кърмата, Навр се огледа. Не беше по-голяма от шатра и в нея имаше място само за едно дете и един възрастен, но беше красиво изработена от тисово дърво, с малка сводеста врата и наклонен покрив. Дългият кораб нямаше палуби за подслон, а кралят искаше дъщеря му да пътува удобно. Вратата се отвори и Маргарет се показа с парче джинджифилов сладкиш в ръка. По устните й имаше трохи. Тя се усмихна на епископа, а после се покатери на една пейка, за да погледне през страничния борд към водата. Епископът направи опит да се изправи, разтревожен, че детето се е надвесило твърде много, но бавачката, която вече се беше показала от каютата, предупреди момичето. Той се облегна назад, а в този момент Маргарет се засмя и посочи към скочила над водата риба. Беше доволен, че я вижда радостна, защото плака горчиво, когато я отделиха от баща й и я докараха на кораба. Усмивката на Навр изчезна, щом си спомни към какво пътуваше това дете, което познаваше от самото му раждане. Точно в момента шотландските лордове щяха да се съберат в Скун, където открай време се извършваха коронациите. Момичето беше само на седем години, а надеждите на цяло кралство щяха да се стоварят върху плещите му.

Когато детето премина на левия борд, за да погледне отвъд водата, до епископа стигна силната миризма на джинджифил от сладкиша в ръката му. Стомахът му изкъркори.

— Не бива да й даваш повече — каза той на прислужницата. — Ще й стане лошо.

— Негово величество каза…

— Знам какво каза баща й — прекъсна я Навр. — Би казал всичко, за да е щастлива. Но това няма да стане със стомах, пълен със сладко тесто. — Епископът се отврати, като видя как момичето напъха остатъка от сладкиша в устата си. Въпреки че крал Ерик беше отпратил английския кораб, той беше приел подаръците, които шотландците бяха донесли на детето в памет на починалата му майка, дъщеря на покойния крал Александър.

— Кога ще стигнем в Оркни? — попита Маргарет, седна до него и махна трохите от роклята си.

— Скоро, дете.

Маргарет започна да тананика мелодията на една песен, която пееха гребците, а епископът отпусна назад глава и притвори очи, усетил последните слънчеви лъчи върху лицето си.

Събуди се, почувствал нечия ръка върху своята. Отвори уморено очи и видя, че бавачката го гледа. Зад нея небето беше като леко поклащащ се бял лист. След секунда си даде сметка, че платното е спуснато върху кораба за през нощта и сега той се поклащаше на котва в синкавия здрач.

— Какво има? — попита епископът и с пъшкане седна. Вратът го болеше от неудобната поза, в която беше спал.

— Моля ви, елате, Ваше преосвещенство.

Навр несигурно се изправи и последва прислужницата към пристройката. Наведе се и с мъка пропъхна едрото си тяло през тесния вход. В носа го удари миризма на повръщано и заседна в гърлото му. Маргарет се беше свила на кълбо върху застлания с кожи сламеник, а лицето й беше бледо на светлината от единствения фенер. Държеше се за стомаха. Той се наведе над нея и докосна главата й. Влажната й коса беше лепкава. По брадичката и роклята й имаше кафяви следи от повръщано. Навр се обърна към бавачката, която пристъпваше нервно от крак на крак на входа.

— Нали ти казах да не й даваш повече сладкиши? — измърмори ядосан той.

— Не съм й давала, Ваше преосвещенство — прошепна слугинята.

Навр протегна ръка и вдигна една купа от пода. Беше пълна до половината с гъста супа, която беше започнала да засъхва по стените. Помириса я.

— Яденето е прясно — каза възмутена бавачката. — Лично го сготвих. Ще трябва да е от храната на чужденците. Или пък е треска.

Момичето простена и изпъна назад глава, а лицето му болезнено се сгърчи. По кожата му се виждаха изпъкнали сини вени. Очите му се бяха присвили до тесни цепки. Епископът остави купата и се измъкна навън покрай бавачката.

Приведен почти надве под платното, той се отправи към другия край на кораба, който ту се повдигаше, ту се спускаше върху водата. Спъна се в един щит, но продължи. Удари брадичката си в една греда и се изправи, премигвайки от болка, а главата му се блъсна в опънатото платно над него. Не спря. Спъваше се в крака, докосваше нечии глави с ръце. Корабът беше повдигнат от една вълна. Някой го сграбчи за ръката, когато политна встрани.

— Внимавай!

Навр благодари тихо на скупчените сенки. Най-сетне стигна носа, където завари група мъже да пият по чаша медовина и да се смеят на история, разказвана от капитана.

Като видя епископа, капитанът веднага млъкна.

— Ваше преосвещенство?

— Колко далеч сме от сушата?

— Ако отплаваме на разсъмване, ще бъдем в Оркни по пладне.

— Трябва да стигнем по-рано. — Навр сниши глас. — Принцесата е болна.

Капитанът се намръщи, но после кимна.

— Ще събудя хората. Ще гребем през нощта. — Той посочи един от екипажа. — Свен е лечител. Ще прегледа детето.

Когато епископът и лечителят тръгнаха обратно, се чу звън на камбана и капитанът викна на екипажа да вдигнат платното. Новината бе предадена шепнешком из кораба: Принцесата е болна.

Събуден от суматохата, един от английските рицари спря епископа по пътя към кърмата.

— Какво става? — попита на латински той — език, общ и за двамата. — Казват, че момичето е болно. Можем ли да направим нещо?

— Можете да се молите — отвърна Навр и се мушна в пристройката.

Мъжете хванаха греблата и подкараха кораба в нощта. Драконът на носа проблясваше на светлината от звездите. В пристройката Маргарет се мяташе насам-натам и се потеше под кожите. Понякога проплакваше за баща си, но през повечето време понасяше безмълвно мъките си. На светлината на фенера лицето й беше мъртвешки бледо и напрегнато. Лечителят се опита да й даде солена вода, за да я накара отново да повърне и да прочисти тялото си от всякаква развалена храна, която беше яла, макар бавачката да твърдеше, че храната е била прясна. Ала Маргарет беше твърде слаба да изпие водата. Накрая се ограничи да й слага мокра кърпа на челото, за да намали треската. Навр коленичи до нея. Беше взел кръста от сандъка с вещите си и сега го държеше над главата й, за да прогони демоните, които може би витаеха над нея, като продължаваше да се моли за душата на детето.

Няколко часа по-късно на запад се появи тъмна ивица. Обсипаното със звезди небе бавно започна да светлее. Изтощени и плувнали в пот, гребците придобиха нови сили, виждайки сушата, и след известно време дългият кораб се насочи към пустата пясъчна ивица на един от островите от архипелага Оркни.

Моряците се прехвърлиха през борда и цопнаха във водата, хващайки въжетата. Заливани от вълните, хората изтеглиха широкия кораб на пясъка. Навр се наведе, за да вземе на ръце Маргарет. Тя едва дишаше и от известно време не я беше чул да плаче. Страхувайки се, че смъртта й е близо, той й зададе седемте въпроса и после тя получи последно причастие. Кожата й беше бяла като мрамор, признак, че е преминала в царството на мрака. Изнесе я навън сред настъпващото утро и хладният вятър развя косата й. Свен и бавачката се опитаха да му помогнат, но епископът отказа да пусне момичето, докато пристъпваше внимателно по опряната в борда дъска.

Мъжете притихнаха, когато епископът на Берген нагази в плитката вода, а расото му се влачеше след него. Английските и шотландските рицари вървяха подире му с напрегнати лица. Когато епископът положи момичето на сухия пясък, главата й увисна върху ръката му. Той се вгледа в нея. Очите на Маргарет бяха отворени, загледани в бледото небе.

15

— Моля ви, сър Робърт! — извика монахът, като забърза, за да не изостава. — Не влизайте въоръжен в Божия храм!

Лордът на Анандейл не му обърна внимание и продължи да крачи решително към църквата, а плащът му, избродиран със син лъв, плющеше около него на вятъра. Следваше го граф Карик с десет рицари, всичките въоръжени. Графът стискаше дръжката на меча си, а бронята му блестеше под туниката и мантията. Църквата, която се издигаше отпред, беше обагрена в кървавочервено от гаснещата светлина. Вратите бяха затворени, но сводестите прозорци бяха изпълнени с трепкащата светлина на факлите.

Робърт се огледа наоколо, докато двамата с Едуард вървяха бързо след баща им и дядо им. Братята носеха мечове, прибрани в ножниците на коланите им. И двамата бяха с кожени брони, топени в масло и восък, за да станат по-твърди. Отвъд сградите на абатството Робърт различи склона на хълма Мот, който се издигаше в червеникавия здрач. Върховете на пръстена от дървета, които ограждаха древното място на коронясването, припламваха в червеникавокафяво на последните слънчеви лъчи. Един от рицарите на баща му отвлече вниманието му от хълма.

— Стойте зад нас! — предупреди рицарят, обръщайки се към братята, докато групата приближаваше църквата.

Без да обръща внимание на молбите на монаха, лордът на Анандейл бутна вратите и ги отвори. Вътре, сред трепкащата светлина на факлите, се чуваха възбудени гласове. Те рязко секнаха, когато вратите се блъснаха в стените.

Робърт, който вървеше зад рицарите, забеляза двайсетина мъже да се обръщат, за да ги погледнат. Повечето от тях присъстваха преди пет месеца на събранието в Бъргхам — епископите на Глазгоу и Свети Андрю, графът на Дънбар, граф Уолтър от Ментийт и други. Останалите бяха августински монаси от абатството, облечени в свещенически одежди. Зад тълпата се простираше корабът на църквата, с наредени от двете страни ангели и светци с каменни лица, обърнати срещу олтара.

— Вярно ли е? — попита с разтреперан глас старият Брус. Лицето му беше зачервено, а косата, подобна на грива, беше разпиляна на всички страни от ездата до абатството в Скун.

Робърт никога не беше виждал дядо си така ядосан. Това го изненада, защото до този момент старият човек беше сравнително спокоен въпреки катастрофалните събития от изминалия месец.

Хората от клана Брус бяха на път за Скун, за да чакат пристигането на инфантата, когато новината за смъртта на детето се беше разпространила на юг и беше стигнала до тях. Говореше се, че викингският кораб, който беше докарал момичето в Оркни, обърнал и отплавал обратно през Северно море, отнасяйки тялото у дома, превръщайки се от сватбен в погребален кораб. Двамата Брус веднага се бяха разделили — лордът се отправи с бърза езда към Анандейл, за да вземе мерки за укрепване на крепостите в Анан и Лохмейбън, а бащата на Робърт се завърна в Карик, за да укрепи Търнбери и да вдигне под тревога васалите си. На оптимистичната атмосфера, обхванала Шотландия през лятото, докато хората се готвеха за коронясването и годежа, беше сложен край. Въпросът кой ще наследи трона отново оставаше открит.

Робърт беше с дядо си в Лохмейбън, когато дойдоха още по-лоши новини, този път от Галоуей. Дори и тогава дядо му запази спокойствие и изчака сина си, преди отрядът им, подсилен от техните рицари, да се отправи с голяма бързина за Скун, където се събираха останалите големци.

Сега спокойствието бе напуснало лорда.

— Кажете ми, вярно ли е? — изрева отново той и впери очи в мълчаливата тълпа. — Обявил ли се е Джон Балиол за крал?

— Да — обади се един глас.

Робърт го позна веднага и като излезе иззад рицарите, видя Джеймс Стюарт да се показва от тълпата.

— Но беше подкрепен от всички ни.

— Подкрепен? — чу се дрезгавият глас на Джон Комън.

— Лорд Стюарт, говориш така, като че ли наследяването на нашия трон е било решено от някакъв комитет. Това е кръвно право!

— Има и други освен лорда на Галоуей, които имат кръвно право — отвърна троснато Джеймс. — Как по друг начин освен чрез гласуване ще бъде решено кой от тях има по-големи претенции?

— Претенциите на лорд Джон Балиол са по-големи — отвърна Комън. — И всички тук знаем за това. Първородството…

— Нашето кралство се съобразява със закони, различни от тези за първородството — прекъсна го граф Карик. — Според тези стари обичаи баща ми има правото да заеме трона.

Той се обърна към мъжете и гласът му проехтя властно из просторния кораб на църквата.

— С изчерпването на възможностите на родствениците на Александър линията на наследяването се връща към неговия прапрадядо крал Дейвид, най-малкия син на Малкълм Канмор. Следващият оцелял наследник на Дейвид беше граф Хънтингтън. Като син на една от трите дъщери на граф Хънтингтън баща ми е най-близкият по кръв до кралската династия, произлязла от рода Канмор.

— Но той е син на втората родила се дъщеря — възрази Комън. — Като внук на първородната дъщеря на Хънтингтън Джон Балиол трябва да бъде крал. Според закона за наследяването по-възрастната наследствена линия има предимство.

— Ние сме една от най-влиятелните фамилии в това кралство в продължение на почти два века. За Бога, та баща ми беше определен за наследник на трона от крал Александър Втори!

Абатът на Скун премигна при последните думи на графа и се опита да възрази. Джон Комън не му даде тази възможност.

— Това твърдение е толкова загубило давност, колкото и влиянието ви в това кралство — процеди през зъби Комън. — Този жест е бил направен, когато бившият крал е нямал наследници. Когато се е родил синът му, той е станал безсмислен. Кой беше постоянно на власт в кралския двор през последните десетилетия? — попита той, оглеждайки един по един събралите се в кръг мъже. — Комъните. Ако силата и влиянието трябва да определят следващия крал, то тогава моята фамилия има най-голямо предимство.

Лицето на графа се зачерви от гняв, но преди да започне да спори, намеси се лордът на Анандейл:

— Намираме се в мрачно и трудно време. — Дрезгавият му глас проехтя из църквата. — Загубихме крал, а сега и надеждата за кралица. Сега кралството има нужда от сила и единство. Изберете Балиол и няма да получите нищо друго освен един безволев мъж, когото други ще водят за носа.

— А ако изберем теб? — попита Комън и отново се обърна към големците. — Не забравяйте, че този човек, който влиза въоръжен в такова свято място, е същият, който завладя Галоуей, когато бяхме в криза. А сега говори за единство. Тялото на крал Александър още не беше изстинало в земята, когато Брус нападна съседа си! Искате ли тиранин за крал?

При тези думи Робърт, който наблюдаваше спора, пристъпи напред, стиснал дръжката на меча си. Кожените ленти около нея пареха под пръстите му. Няколко от рицарите на дядо му също излязоха напред с изопнати от гняв лица при тази обида за лорда им. Някои от присъстващите отстъпиха плахо назад, но Комън остана на мястото си и продължи да гледа враждебно лорда на Анандейл. Като видя заплахата в черните очи на Комън, Робърт извади малко меча си от ножницата.

— Моля ви, лордове! — извика абатът, обръщайки се към другите благородници за подкрепа. — Това не е мястото за такъв конфликт!

— Имам право да бъда изслушан — настоя лордът на Анандейл и изблъска Джеймс Стюарт, който застана на пътя му. — Претенцията ми не може да бъде пренебрегната!

— Спри се, приятелю! — обади се Джеймс.

— Не можеш да имаш претенции, Брус — каза Комън. — Всичко свърши.

— Бог ми е свидетел, че не е! — извика гневно граф Карик, разбута тълпата и тръгна решително напред.

Робърт видя, че баща му се е отправил към олтара, върху който имаше голям каменен блок. Беше кремав, с кристални песъчинки отвътре, които блестяха на светлината на факлите. От двете страни имаше закрепени железни халки. Беше поставен върху парче златиста коприна, върху която той различи лапите и главата на червен лъв. Робърт разбра веднага, че това е Камъкът на съдбата, древният трон, който трябваше да бъде отнесен на хълма Мот за коронясването на нов крал. Беше донесен в Скун преди повече от четиристотин години от първия крал на шотландците Кенет Макалпин, но произходът му се губеше в дебрите на времето. На този камък беше седял Макбет, преди да бъде свален от Малкълм Канмор.

— Ще взема със сила това, което принадлежи на фамилията ми!

Лордът на Анандейл викна на сина си, когато той се отправи към камъка. Някои от благородниците запротестираха. В суматохата Комън пристъпи към лорда.

Робърт забеляза, че посегна към ножа, който висеше на колана му до кесията. Изведнъж почувства как кръвта му пламва. Измъкна меча от ножницата. Чу се стържене на метал върху кожа и се видя как стоманата проблесна. Всички мъже се обърнаха към младежа с искрящи от гняв очи, застанал между лорд Анандейл и лорда на Баденох с меч, насочен към гърлото на Комън. Граф Карик спря на пътеката между редовете от каменни ангели и погледна с невярващи очи сина си.

Робърт, чието сърце туптеше бясно в гърдите, срещна погледа на Комън. Мечът му беше само на сантиметри от гърлото на лорда. Той искаше да каже на мъжете, че лордът няма право да предизвиква дядо му, който се беше борил честно срещу тайния план на Комън да постави Балиол на трона против волята на крал Александър. Искаше да извика, че дядо му е по-добър и по-умен от всеки от тях и за тях би било чест да им бъде крал. Но преди да успее да отвори уста, усети една ръка върху рамото си.

— Наведи меча си, Робърт! — каза дядо му с тих, но много строг глас.

Робърт се подчини и бавно наведе меча, давайки си сметка, че очите на всеки мъж в църквата сега бяха насочени към него. Видя, че брат му го гледа с изумление, застанал сред рицарите от Карик.

— Тази вечер тук не може да бъде решено нищо — каза Джеймс Стюарт и огледа притихналата тълпа. — Това решение трябва да бъде взето от мъжете на кралството. Предлагам да се съберем отново, когато главите се охладят и когато присъстват всички, за да може да бъде чут гласът им.

— Съгласен съм — каза Робърт Уишарт, а другите се присъединиха към него.

Събралите се започнаха да се разотиват, продължавайки оживено да си шушукат. Граф Карик се отправи обратно по пътеката, навъсен като буреносен облак. Когато лордът на Анандейл тръгна да си върви, Джон Комън го сграбчи за ръката и се приближи плътно до него. Попаднал между тях, Робърт усети отблъскващата миризма, която идваше от кожата, с която беше поръбен плащът на Комън. Чу го как просъска шепнешком:

— Баща ми трябваше да те убие в онази килия в Луис, когато имаше тази възможност.

Лордът на Анандейл издърпа рязко ръката си от хватката на Комън. Избута Робърт пред себе си и се отправи към вратите на църквата, минавайки покрай епископа на Свети Андрю, който разговаряше оживено с Уишарт.

— Ще има кръв — казваше епископът, — ако този въпрос не бъде решен бързо.

16

Когато излезе навън в настъпващата вечер, Робърт чу баща му да вика сърдито името му. Не се обърна, а се помъчи да не изостава от дядо си.

— Какво искаше да каже Комън? С онова за Луис? — Той свъси вежди. — Дядо!

Лордът рязко спря.

— Не ми повишавай тон, момче. — Той хвана грубо Робърт за брадичката. — И не трябваше да вадиш меча си срещу него по този начин. Чуваш ли? Сега е време да се защитим с думи, а не с насилие.

— Помислих, че Комън ще те нападне — рече Робърт и се отдръпна от дядо си. — А и защо се сърдиш, че съм извадил меч срещу него, след като ти нападна замъците му? Ти го мразиш!

— Да! — кресна старият лорд. — И тази омраза има силата да разкъса на части кралството! — Той млъкна, след като видя графа да крачи към тях. Обърна гръб на Робърт и се отправи към конете.

Робърт продължи да упорства и го последва. Желанието да получи отговори беше по-силно от преклонението му пред този мъж с осанка на лъв.

— Ти ме научи да яздя и да ловувам, научи ме да се бия. Отведе ме в Солсбъри и Бъргхам, запозна ме с най-могъщите мъже в кралството. Разясни ми колко съм важен за бъдещето на тази фамилия. Обаче не си ми казал почти нищо за омразата си срещу Комъните, въпреки че съм те питал много пъти за това. Искам да зная истината, дядо!

— Твърде млад си за нея.

Робърт спря.

— Ако станеш крал, аз ще бъда наследник на трона. Това право не се определя от възрастта. Защо тя да има значение за истината?

Лордът на Анандейл се обърна, сбръчканото му лице се промени, ядът беше заменен от изненада.

— Ела. — Той се огледа и видя бащата на Робърт да приближава с неговите рицари и Едуард. — Докарай конете. Ние ще дойдем по-късно — каза той на графа и преди графът да успее да отговори, лордът поведе Робърт през двора на църквата.

Когато минаха между сградите и излязоха на открито, Робърт разбра, че дядо му го води към хълма Мот. Заедно се изкачиха по склона до оградения му с корона от дървета връх. Слънцето залязваше и скоро щеше да се стъмни. От град Скун, отвъд границите на абатството, в студения въздух се носеше пушек. Когато стигнаха върха, от устата им излизаше пара. В центъра на кръга от дървета от земята се издигаше каменен постамент. Когато Робърт го видя, веднага се сети, че точно тук щеше да бъде поставен Камъкът на съдбата в деня на коронацията. Загледа се в постамента, поразен от тържествеността, която се усещаше в това място.

Дори след всичко, случило се след смъртта на Девата, той си даде сметка, че беше гледал на претенцията на дядо си като на нещо далечно и нереално. Сега, сред атмосферата, която излъчваше това място, където от незапомнени времена са били коронясвани кралете на Шотландия, усети голямата тежест на тази истина да се стоварва върху плещите му. Това не бяха просто думи, претенции и контрапретенции — беше нещо също толкова реално и солидно, колкото и самият камък. Спомни си за дървото, за което толкова сериозно му беше говорил дядо му при пристигането в Лохмейбън. За дървото, чиито корени се простираха в миналото. Мъже, чиято кръв течеше във вените му, са изкачвали този хълм тъкмо до това място. Там, където стоеше, отекваха стъпките на неговите прадеди. Робърт ги усещаше навсякъде около него сред настъпващите сенки — призраците на историята. Кралете на миналото.

Сред последните остатъци на отмиращата светлина дядо му се обърна към него.

ЛУИС, АНГЛИЯ

1264 СЛ.ХР.

Военният съвет приключи и писмата на предизвикателството бяха разменени. Вече нямаше да има думи. Сега само мечовете щяха да говорят и да дават израз на това, което мислят, върху плътта на противника.

Една по една трите войски на кралската армия напуснаха сигурността на градските стени и продължиха да яздят след командирите си. В утринното небе се гонеха бели облаци и хвърляха огромни сенки над тревистите хълмове около град Луис. По главите на кавалеристите и конете им и върху следващите ги пешаци се сипеха цветовете на глога. Слънчевата светлина ту проблясваше, ту се скриваше, отразявайки се от върховете на копията и броните. Мъжете яздеха нагоре по склона с развети знамена, оставяйки града под себе си. Известно време продължиха да виждат как кулата на замъка се извисява на тревясалия хълм. Оттатък възвишението земята се спускаше в долината, прорязана от реката. Отпред, сега вече по-близо, бяха мъжете, които трябваше да срещнат.

Врагът се беше разположил на около половин миля в три формации по склона на хълма. Имаха преимуществото да са на по-високото, а теренът зад тях беше осеян с дървета. Отпред, в центъра на един отряд, беше издигнато знаме, половината бяло, а другата половина — червено. Беше разрязано по средата — сполучлив израз на разделението в кралството, довело тези мъже, някога съюзници и другари, сред покритите с облаци английски хълмове. Рицарите от кралската армия, излезли от Луис на конете си, се бяха вторачили в това знаме като стрелци в целта си. Цялото им внимание беше погълнато от развяващото се в далечината парче плат, обект на толкова много омраза и причината да са тук: герба на Симон де Монфор, графа на Лестър.

Сър Робърт Брус, лорд на Анандейл, шериф на Къмбърланд и губернатор на Карлайл, наблюдаваше как неподвижните вражески редици се приближават с всяка стъпка на коня му. Хората му яздеха около него, всичко на всичко единадесет копиеносци и един мъж, който да носи знамето. Подрънкването на юздите отекваше в ушите на сър Брус и се извисяваше над тътена от движението на трите хиляди бойци, сред които беше и той, предвождани от краля на Англия. Отвъд обкръжението на рицарите му бяха неговите съотечественици, които като него бяха преминали границата след призива на крал Хенри да му се отплатят за английските си земи. Сред тях бяха Джон Балиол, лорд на замъка Барнард, и Джон Комън от Баденох. И двамата бяха около петдесетте, десетина години по-стари от него, с прошарени коси и заформящи се шкембета, но готови да се бият заедно с хората си. Разделението между двете армии беше засегнало дори фамилиите. Докато Джон Комън беше тук да служи на краля, друг клон на фамилията му, Комъните от Килбрайд, бяха с бунтовниците. Биейки се за Симон де Монфор, те очевидно се надяваха да се сдобият с част от славата, на която вече се радваха по-влиятелните клонове на Червените и на Черните Комъни.

След пристигането си в Англия Брус за пръв път се намираше толкова близо до Комън. До този момент двамата мъже гледаха да са далеч един от друг. Враждебността им беше стаена и те не я показваха. Бяха изминали едва седем години, откакто Комъните отвлякоха крал Александър в опит да установят контрол над Шотландия. Въпреки факта, че след това Александър беше върнат на трона и беше договорено примирие, изминалото време не беше достатъчно за Брус, за да забрави предателството им срещу младия крал, на когото гледаше като на син. Червените Комъни също не можеха да забравят, че по време на кризата Брус беше подкрепил техните врагове и стана главната причина за връщането на Александър на трона, с което за малко да унищожи фамилията им.

Така притеснен и нащрек, лордът на Анандейл яздеше коня по хълмовете, давайки си сметка, че близостта на неговия враг може да се окаже по-опасна от противника, заел позиция по-нагоре. Някое заблудено копие в гърба му. Някоя случайно изстреляна стрела. Подобно нещо би било в противоречие със законите на рицарството, защото благородниците не убиват умишлено благородници дори в битка. Обаче във вените на Комъните въпреки високото им положение течеше малко благородна кръв.

Чул звука на рог, Брус погледна напред, където знамето на крал Хенри показваше, че той се намира на левия фланг на кралската армия. Предните редици на кралската рота забавяха ход. Брус дръпна юздите на коня и хората му се събраха около него. През гората от пики можа да види още две формации, разпрострели се по-нататък по склона на хълма. Тази в центъра се командваше от брата на Хенри, графа на Корнуол, а десният фланг — от сина на краля. Едуард се виждаше дори и от това разстояние, флагът му в червено и златисто не можеше да бъде сбъркан с друг. Беше се върнал от Франция преди година начело на голям отряд френски благородници с намерение да освободи земите си в Уелс от Луелин ап Грифит. Вместо това беше въвлечен в конфликт между баща му и кръстника му, ескалирал до немислимото. Гражданска война.

В продължение на шест месеца Едуард беше преследвал Монфор и привържениците му из кралството и в Уелс, принуден да се справя с предизвикателството на планините и преследван от заплахата от Луелин. Брус, на служба при краля още от началото на годината, помогнал за победата над силите на Монфор при Нортхамптън, беше слушал много за подвизите на Едуард. Въпреки че имаше някои резерви заради буйния и агресивен характер на младия човек, той беше впечатлен. Никога не беше виждал някой да е така самоуверен преди битка. Крал Хенри беше наредил при атаката един от бароните му да води левия фланг, а графът на Корнуол беше избрал най-големия си син да ръководи настъплението на центъра. Обаче Едуард водеше лично хората си. Граф Лестър може и да имаше предимството, че се намира на по-високото, но това беше всичко. Кралската армия, наброяваща десет хиляди души, превъзхождаше повече от два пъти силите на бунтовниците. Монфор беше на средна възраст и никога не беше участвал в решаваща битка. Едуард беше на двадесет и пет години, изпълнен с решителност и младежко чувство за безсмъртие, подхранвано от участие във френски бойни турнири през цялото лято.

И двете страни бяха с опънати ремъци на щитовете и наложени шлемове върху платнените шапки.

Бяха притегнали стремената и коланите на конете. Рицарите взеха пиките си от оръженосците и ги стискаха здраво. Пиките нямаха приспособления за намаляване на пробивната сила на удара, нито тъпи върхове. Бяха пики за война. Зад първите редици на кралската кавалерия по-малките отряди, сред които беше и Брус, се подготвиха, но още не бяха наложили шлемовете си. Те щяха да бъдат част от втората вълна. Зад тях пехотинците покриваха склоновете с гора от копия и мечове. Тяхното участие все още тепърва предстоеше. Първи щяха да бъдат рицарите.

От редиците на Хенри рогът отново прозвуча, последван в отговор от по-плътен зов, идващ от вражеските редици. Два звяра ревяха един срещу друг през зелените хълмове. Рицарите на кралската армия потеглиха. Тръгнаха бавно, яздейки коляно до коляно. Горе на склона на хълма силите на Монфор останаха неподвижни. Държаха здраво юздите на конете си. Тези мъже бяха с белите кръстове на кръстоносци — знак, че тяхната кауза е свята, както твърдеше водачът им. Роялистите се бяха навели напред върху седлата, за да помогнат на бойните си коне, които се изкачваха нагоре по склона. Бавният ход премина в тръс, звънците по пищните конски покривала дрънчаха. Когато наближиха противника, разстоянията между трите отряда станаха по-видими. Левият фланг на Хенри се насочи срещу десния на Монфор, центърът срещу центъра. Силите на Монфор продължиха да изчакват. Откъм роялистите се чуха бойни викове — деряха гърлата си. Това бяха дивашки звуци, издавани от хора, които знаеха, че тази атака може да им е последна. От тръс конете преминаха в галоп и земята започна да трепери. За да запази колкото може повече сили за битката, Монфор хвърли в атака кавалерията си в последния момент. Рицарите му пришпориха бойните коне и полетяха надолу по хълма, за да посрещнат приближаващата се войска. Конете нанасяха бели рани на тревата, когато копитата им остъргваха варовика под нея. Пиките бяха свалени надолу и насочени срещу противника. Стотици тонове стомана и мускули се понесоха едни срещу други.

Армиите се сблъскаха. Лордът на Анандейл, който наблюдаваше заедно с останалите воини от фланга на краля, знаеше колко ужасна е атаката на английската кавалерия. Трошаха се пики, коне се изправяха на задни крака, мъже падаха от седлата. Навсякъде се лееше кръв, под железните върхове, които пробиваха броните, в плътта се отваряха рани. Стремежът беше противникът да бъде свален от седлото, ранен или пленен, защото от труповете не можеше да се получи голям откуп. В бъркотията, настъпила при атаката, смъртта беше като курва, която не се интересува кого ще завлече в мрака — опитен рицар или млад ерген.

Отрядът на Едуард се вряза в левия фланг на врага, както юмрук пронизва пергамент, и отвори големи дупки в редиците му. Пиките, изиграли ролята си или вече пречупени, бяха захвърлени настрана. Когато редиците се сгъстиха, хората извадиха мечове и започнаха да се колят едни други. Трясъкът на стомана върху щитове и крясъците на мъже и коне се сляха в дива какофония. Паднаха още рицари. Онези, които бяха съборени от конете, се мъчеха да свалят другите, които все още се крепяха на седлата, повличаха ги в мелето отдолу. Там, долу, от ръцете се избиваха мечове и се вадеха кинжали. Хората се биеха плътно едни до други и с още по-голямо ожесточение. Така притиснати, изоставиха всякакви представи за рицарство. Оръжията мушкаха и сечаха, търсеха пролуки в отбраната. Под копитата се трошаха ръце и пръсти, пречупваха се гръбнаци, пробиваха се слабини.

В центъра на мелето се усещаше силна миризма на кръв, докато отрядът на Едуард напредваше срещу бунтовниците. Половината от хората му се вкопчиха в жестока схватка с левия им фланг, а останалите се опитваха да го обкръжат. Хората на Монфор се биеха отчаяно, но скоро бяха заобиколени от всички страни. Конете на онези, които все още се държаха на седлата, бяха атакувани и животните се сгромолясваха с прерязани с нож сухожилия на задните крака. Хората на Едуард надаваха бойния вик, който беше събрал под знамето му толкова много амбициозни ергени, като се започне от рицарските турнири във Франция и се стигне до войната в Уелс. Под натиска на хората на Едуард противниковите редици започнаха бавно, но видимо да се разкъсват. Роговете затръбиха окуражително, когато младият лорд и рицарите му се врязаха дълбоко в разпокъсания ляв фланг на армията на Монфор.

Другите две формации на кралските войски водеха срещу центъра и десния фланг на Монфор по-статична и не толкова яростна битка. Там бунтовниците бяха загубили по-малко сили при първоначалния сблъсък и благодарение на по-изгодната си позиция бяха изморили кралските сили, които трябваше да ги атакуват нагоре по склона. Самият Монфор заедно с опитните си рицари се намираше в центъра срещу графа на Корнуол. Синът на графа на Корнуол беше повел хората си в не толкова устремна атака и в критичния момент на сблъсъка редиците им се разпокъсаха. За разлика от тях Монфор успя да задържи своите хора плътно едни до други и така издигна непробиваема преграда, в която рицарите на Корнуол се разбиха като вълни в скали. Така битката за центъра се беше разпростряла по склона на хълма. Силите на Корнуол на няколко пъти се опитаха да обкръжат бунтовниците, но роговете на Монфор сигнализираха на стрелците му да отблъснат рицарите с дъжд от стрели, които ги заслепиха и объркаха.

Застанали начело на левия фланг, крал Хенри и лордовете му водеха по-бавна и по-статична битка. След като извикаха на помощ по-малките формации, те успяха да постигнат известен напредък срещу дясното крило на Монфор, но за разлика от яростната атака на Едуард, която беше пробила редовете на врага, успяха да нанесат само слаби поражения на застаналите решително срещу тях бунтовници, които отказваха да отстъпят.

Над хаоса, който цареше в левия фланг на Монфор, се развяваше червено знаме, издигнато от хората на Едуард, а страховитият дракон по средата, обгърнат от златисти пламъци, подсказваше, че няма да има пощада. Благородниците, които оцелееха в битката, щяха да бъдат пленени и откупени, но подобна рицарска постъпка не очакваше пехотинците зад тях. Повечето бяха работници от Лондон, за които нямаше кой да плати. Те не бяха нищо друго освен възможност за задоволяване на страстта за проливане на кръв и можеха да послужат само за храна на червеите. Рицарите на Едуард подминаха разпилените останки от вражеската кавалерия и се врязаха право в тези мъже. Когато пехотата, неспособна да се противопостави на такава мощна сила, обърна гръб и побягна да се спасява в гората зад тях, хората на Едуард ги последваха. Втурнаха се нагоре по склона на хълма, стигнаха до върха и изчезнаха от другата страна.

Пред десния фланг на Монфор се издигна движеща се стена от копията, която упорито напредваше срещу формацията на крал Хенри. Лордът на Анандейл стисна здраво дръжката на пиката си, когато конят му беше блъснат с голяма сила. През тесните прорези на шлема си виждаше само малка част от хаоса пред него. Коляното му беше притиснато между седлото и бойния кон на друг воин. Изгарящата го горещина вътре в шлема и силната миризма на собствената му пот го задушаваха. От време на време, когато в редиците се отвореше пролука, Брус изреваваше на хората си, все още плътно притиснати около него, и заедно пришпорваха конете си напред, за да я запълнят. Мушкаха и сечаха всеки, който се опитваше да се промъкне. Отрядът на Едуард отдавна не се виждаше, както и пешаците, които те преследваха. Бяха останали само центърът и десният фланг на Монфор, но макар и по-малко на брой, решителността не ги напускаше. С изчезването на Едуард формацията на Корнуол бе открита за странична атака и Монфор се възползваше максимално от това преимущество, повеждайки своите опитни рицари да обходят силите на графа.

Тълпата пред Брус се раздели отново и в празнината пак се втурна мъж от хората на Монфор. Беше целият в кръв, с хлътнал и сцепен по средата щит. Налетя право срещу Брус. Лицето му не се виждаше от шлема и само по ръкавите на туниката и процепите на шлема можеше да се съди за самоличността му. И двете неща не говореха нищо на Брус, когато се опита да го промуши с пиката си. Тя се удари отстрани в шлема на мъжа. Железният връх остърга металната буза и отмина нататък. Мъжът се заклати назад от удара, на свой ред замахна с меча си и удари Брус по главата. Лордът на Анандейл почувства удара като чук, стоварил се в мозъка му. Главата му се разтресе, но той стисна зъби, за да се съвземе, и на свой ред замахна. Обаче рицарят вече го нямаше, съборен от бойния си кон от един от хората на Брус, за да бъде стъпкан в кашата от кръв и кал, която жвакаше под копитата. Навсякъде около себе си Брус чуваше гласове, заглушавани от време на време от цвиленето на конете. Още хора на Монфор успяха да си пробият пъти да отворят пролуки в редиците на Хенри.

Един кон се изправи на задните си крака до Брус и ездачът му се блъсна в лорда, избивайки пиката от ръката му. Като дръпна рязко юздите на изплашения си кон и не му позволи да се обърне, Брус успя да възстанови равновесието и тъкмо когато посегна да измъкне меча си от ножницата, срещу него връхлетя друг бунтовник. Въпреки че конят се движеше под него, успя да нанесе силен удар във врата на мъжа, разцепвайки бронята му. Мечът заседна в плътта, а после лордът успя да го измъкне сред фонтан от бликнала кръв. Някъде изсвири рог.

Графът на Корнуол беше обкръжен от силите на Монфор. Озовал се сред море от вражески войници, той правеше отчаяни опити да си пробие път, тъй като рицарите му не можеха да стигнат до него. Накрая измъкна коня си от мелето и препусна през полето. Когато бойците от личната свита го последваха, роговете им дадоха сигнал за отстъпление и битката за центъра се разпадна. Останалите бойци на Корнуол, оказали се без командир и обхванати от паника, започнаха да се разпръскват, а бунтовниците нададоха радостни викове и се втурнаха да ги преследват. Центърът се разпадна по склона на хълма и остави фланга на краля открит за атака. Като видяха безредието в кралската войска, хората на Монфор се окуражиха за още по-решителен натиск и по цялото продължение на предните редици на формацията на крал Хенри се появиха празнини, а рицарите бяха изтласкани назад. Симон де Монфор провъзгласи това за свещена война срещу краля. Изглежда, че сега Бог беше на негова страна.

Чу се вик: „Отстъпление! Отстъпление!“

Крал Хенри и рицарите му побягнаха първи. Червеното кралско знаме се влачеше след краля, докато той пришпорваше бойния си кон надолу по склона обратно към Луис. Отстъплението се превърна в хаотично бягство. Лордът на Анандейл беше повлечен от останалите и понесен надолу по хълма сред всеобщата бъркотия. Един мъж падна пред него, след като конят му се сгромоляса сред облак прах. Брус сръга коня си и го прескочи. Подкованите копита се удариха силно във варовика, като се стовари от другата страна. Знаменосецът му яздеше до него, а някои от хората му го следваха отблизо. Успя да ги зърне за миг през процепите на шлема. Навсякъде другаде цареше пълно безредие. Кралската пехота се беше разпръснала по склона пред рицарите.

Навсякъде из град Луис горяха факли. Пламъците се издигаха в нощта като завеса от лютив пушек, която се носеше над покривите. Около една сграда недалеч от замъка, оградена със собствена ограда, факлите бяха като съзвездие в сгъстяващия се наоколо мрак.

В килия в приората Луис чакаха четирима мъже. Един седеше върху единствения сламеник в стаята, хванал главата си с ръце, друг се беше подпрял на стената до вратата, притворил очи, а трети седеше на пода с прибрани до гърдите колене. Четвъртият стоеше до прозореца и гледаше навън над тъмните очертания на външните постройки на приората към трепкащите огньове, които осветяваха струпалите се там мъже.

Брус чуваше как из въздуха се носи болезненото цвилене на коне, ранени твърде тежко в битката, за да бъдат спасени, и затова изоставени. Над тези жални стонове се извисяваха радостни смехове и песни. Хората на Монфор бързаха да отпразнуват победата си. Брус ги виждаше през решетъчния прозорец на килията. Огледа се наоколо, чул някой да подсмърча. Джон Комън стоеше до вратата все още със затворени очи, а Балиол продължаваше да държи главата си с ръце. Брус предположи, че подсмърчането беше дошло от третия човек, сгушил се на пода. Оръженосецът нямаше повече от осемнадесет години. Не беше много по-млад от най-големия му син, останал в Шотландия. Очите му проблясваха в мрака, пълни със сълзи. Брус изпъшка и погледна към Балиол, който беше господар на оръженосеца, но той не вдигна глава. След малко пак се обърна към прозореца, тъй като не желаеше да успокоява човека на някой друг. Освен това нямаше какво да му каже, защото каква утеха можеше да предложи на човек, като се има предвид, изправен пред плен и поражение?

Часове преди това, след като битката по хълмовете се превърна в паническо бягство, войската на крал Хенри се скри в двора на манастира, където кралят беше построил лагера си след пристигането в Луис. Останалата част от кавалерията също успя да се прибере в града, но беше разквартирувана другаде. Пехотата нямаше този късмет. Неспособна да отстъпва така бързо, както рицарите, тя стана лесна плячка на преследващите я войници на Монфор. Гибелта им, макар и жестока, поне беше настъпила бързо. За Брус унижението от пленничеството и очакването друг да реши съдбата му беше по-лошата участ. В битката един мъж имаше избор как да се бие и как да умре — все още беше свободен. Тук Брус беше лишен от всякакъв избор. Ненавиждаше невъзможността да държи съдбата си в своите ръце повече от смъртта на плътта.

Скоро след като кралят и хората му се барикадираха в двора на манастира, войската на Монфор нахлу в града. Манастирът беше обкръжен и Монфор извади отпред на показ някои от пленените на бойното поле, сред които беше и графът на Корнуол. Очевидно изпита удоволствие да изкрещи на крал Хенри, че страхливият му брат е избягал от полесражението и се крие в една вятърна мелница. После заплаши да убие графа пред манастира, ако кралят откаже да се съгласи с условията на капитулацията. Подобна заплаха изглеждаше невероятна, тъй като от почти два века в Англия не беше екзекутиран граф и това щеше да бъде в противоречие с приетите правила за водене на война. Обаче за Монфор тази битка не беше обикновена. Той водеше война срещу краля и се опитваше да установи контрол над кралството. Поиска Хенри да се остави на неговата милост и да се съгласи вместо него да управлява съвет от лордове. Само формално щеше да се нарича крал, но иначе щеше да бъде лишен от власт и да бъде под контрола на този съвет.

Брус беше в трапезарията на манастира заедно с другите рицари, когато вътре се втурнаха петима мъже. Един от тях, сериозно ранен, бе поддържан от двама другари. Всички бяха изцапани с кръв и мръсотия. От тях се носеше отвратителна миризма. Начело на групата беше лорд Едуард. Брус заедно с другите чу как младият мъж разказа на един от лордовете на краля как разгромил побягналата пехота на Монфор и я преследвал на мили разстояние. Върнал се само за да установи, че битката е приключила. Отрядът му бил атакуван при опита да влезе в града. Едуард успял да избяга, предполагайки, че баща му се е оттеглил в манастира, и преплувал през един помиен ров, скрит от погледа на войниците на Монфор.

Скоро след това кралят влезе, пробивайки си път през претъпканата зала. Тревогата и облекчението, което се изписаха на лицето на Хенри, бързо бяха заменени от гняв. На бузите му се появиха червени петна, когато започна да се кара на сина си и да пита защо е напуснал бойното поле. Едуард се защити, надвесил се над краля. С властен глас обясни, че помислил, че баща му ще може да защити своя фланг. Последва мълчание. Хенри, изглежда, се примири и ядът му изчезна заедно с решителността, когато каза на сина си, че единственият им избор е да се предадат. Едуард се обяви против това и заяви, че разполагат със запаси и могат да се държат срещу силите на Монфор със седмици. Сега дойде ред на краля да прояви твърдост. Монфор беше заплашил да екзекутира брат му. Всичко беше свършено.

— Ти реши съдбата ни, когато напусна бойното поле — рече накрая Хенри — Сега ще понесеш горчивината на капитулацията. — Той се обърна към събралите се мъже: — И всички вие. Взех решение.

Навън преговорите между кралската войска и бунтовниците продължиха, но останаха да се уточняват някои подробности. По заповед на Монфор мъжете в двора на манастира бяха разделени според ранга и района, от който идват, а оръжията им бяха отнети. Манастирът, в който бяха потърсили спасение, стана техен затвор, където щяха да чакат, докато Монфор реши съдбата им. Едуард трябваше да стане заложник, а Хенри щеше да се върне в Лондон, където да му разрешат свобода на действие, не по-голяма от тази на пленения му син.

Брус стисна зъби, като чу оръженосеца отново да подсмърча. По всяка вероятност от четиримата в килията младият мъж имаше най-големи шансове да се измъкне невредим. Той не беше обикновен пехотинец и затова, ако Монфор нямаше намерение да екзекутира благородниците, едва ли щеше да бъде убит, а откупът за освобождаването му щеше да е незначителен. Но на лорда на Анандейл перспективата за откуп никак не се нравеше. Той заемаше високо положение при крал Хенри и беше могъщ лорд в Шотландия. Монфор едва ли щеше да го пусне лесно. Това можеше да разори фамилията му в продължение на поколения. Той притвори очи. Гневът на свети Малахия тегнеше върху него от десетилетия и продължаваше да носи злини на рода му, като се започне от прадедите и се стигне до синовете му.

Тракването на резето на вратата накара четиримата да вдигнат очи. Премигвайки, Балиол с мъка се изправи на крака. Състареното му лице изразяваше твърда решителност. Вратата се отвори и се показа мъж с факла. Беше го виждал преди в Единбург. Уилям Комън от Килбрайд.

Мълчанието беше нарушено от Джон Комън.

— Изглежда, че този път избра печелившата страна, братовчеде.

Уилям Комън мрачно се усмихна.

— Докато бяха на власт, Червените Комъни управляваха рода ни с желязна ръка. Сега може би е наш ред.

— Ако си дошъл тук да злорадстваш, само си губиш времето — изръмжа Джон. — Каквото и да ми стори Монфор, Червените Комъни ще пребъдат. Моят син и наследник ще се погрижи за това — Зад думите му прозираше заплаха.

Усмивката на Уилям Комън изчезна.

— Напротив, братовчеде. Дойдох да те освободя.

При тези думи Балиол презрително се изсмя, макар че оръженосецът му се изправи с надежда.

— Не знаех, че граф Лестър приема заповеди от един шотландец.

— Сър Симон възнаграждава тези, които са му верни. Помолих го да освободи моя роднина и той се съгласи да ми даде трима пленници заради вярната ми служба.

— И защо го направи? — изсумтя Джон.

— Ние невинаги сме се разбирали, братовчеде, но под покривалото на личните си амбиции всички сме Комъни. Нито аз, нито Комъните от Килбрайд ще имат полза да те видят разорен от един откуп. В замяна срещу освобождаването ти искам нашата фамилия да има по-голямо влияние. Искаме длъжност в кралския двор.

Джон като че ли още не беше много убеден.

— Само моят откуп е достатъчен да направи от Монфор богат човек. Какъв интерес има да освободи трима души?

— Монфор разполага с достатъчно пленени благородници, включително и с лорд Едуард, за да напълни четирикратно съкровищницата си, а освен това мотивът му не са парите. Той разбира, че просто сте изпълнявали дълга си към краля. Предпочита да сте свободни като сговорчиви съюзници вместо пленници — добави Уилям, поглеждайки към Брус и Балиол.

Балиол кимна.

— Е, той, а също и Комъните от Килбрайд може да са сигурни в това. Родът Балиол ти е много задължен, сър Уилям.

— Сър? — попита уплашен оръженосецът, когато Балиол се отправи към отворената врата.

Балиол се извърна към него.

— Откупът ти ще бъде платен — каза пренебрежително лордът.

— Сър, умолявам ви! — проплака оръженосецът.

— Ела — рече нетърпеливо Уилям Комън, обръщайки се към лорд Анандейл.

Когато Брус пристъпи напред, Джон Комън застана на входа.

— Не и него — каза той, впивайки в лорд Анандейл черните си очи, които блестяха на светлината на пламъците от факлата.

— Братовчеде?

Джон Комън не сваляше очи от Брус.

— Брус остава.

— Сър Симон де Монфор ми разреши освобождаването на трима души.

— Той каза ли изрично кои трима?

— Не, но…

— Тогава той е третият — каза Джон и посочи оръженосеца, който го погледна с облекчение.

— Откупът на един скуайър е нищожен, братовчеде. Не си струва.

— За мен си струва — отвърна Джон Комън. Крайчецът на устната му се изкриви в презрителна усмивка. — Сър Робърт, спомняш ли си как фамилията ми дойде при теб и те помоли за подкрепа срещу враговете ни, когато Александър наследи толкова млад трона? Разбира се, че трябва да си спомняш, защото това беше трудно време и никой не го усещаше така осезателно, както фамилията ми. Тогава имаше опасност да загубим богатството и влиянието, което бяхме спечелили благодарение на десетилетия упорита работа и вярна служба на короната. Именно ти можеше да ни помогнеш, можеше да поддържаш равновесието на силите, докато кралят беше малък, и да предотвратиш онова, към което бяхме принудени да прибегнем заради оцеляването ни.

— Заради оцеляването ви? — процеди през зъби Брус. — Вие държахте краля ни против волята му!

— А спомняш ли си и какво отговори? — прекъсна го рязко Джон Комън. — Че по-скоро ще служиш на дявола, отколкото на някакви нищожни синове на писари! Тогава ти казах, че един ден ще ти върна за разорението, пред което беше изправена фамилията ми заради твоето решение. Този ден настъпи.

Уилям Комън и Балиол отстъпиха встрани и оръженосецът излезе навън, а Джон Комън затвори вратата на килията след себе си. Последното нещо, което лорд Анандейл видя, беше доволното лице на Комън на светлината от факлата.

17

Град Линкълн беше удавен от дъжд. Облаци задръстваха небето, от което безкрайни потоци се изливаха върху главите на тълпата, събрала се пред катедралата. Майки и деца, занаятчии и фермери, ханджии и просяци, набожни и любопитни, всички стояха сгушени едни до други под проливния дъжд и чакаха да зърнат още веднъж кралското шествие, което час по-рано беше потънало в сводестия мрак на катедралата. Горе камбаната продължаваше да бие, звукът й отекваше в главите на мълчаливото мнозинство, из наводнения пазар и пустите улици зад него.

В подобната на пещера вътрешност на катедралата смълчаните богомолци се молеха с наведени глави, изпълвайки пътеките, които водеха до ангелския хор. Лордове и дами, барони и рицари, камериерки и кралски чиновници, всичките бяха облечени в черно и с лица, покрити с качулки или воали. Платът върху щитовете скриваше цветовете и гербовете и правеше рицарите анонимни и еднакви в скръбта им. Катедралата също беше в траур с ленти от тънка черна коприна, които се спускаха от арките. През трикрилите и четирикрилите готически прозорци на средния етаж се процеждаше бледа светлина, осветяваща призрачни кръгове пушек от запаления тамян и свещите. Дъждът беше замъглил големия източен прозорец и барабаненето му по витражите можеше да се чуе между бавните удари на камбаната.

За Едуард, застанал пред високия олтар, обвит в мастиленочерно кадифе, този камбанен звън беше като глухите удари на сърцето му. Зад него беше преградата между църковния кораб и хората, отвъд която се простираха покритите с дебел слой плесен арки от пърбекски мрамор. Сводове им следваха един след друг в гротескно подобие на гръден кош, а жилките на мрамора приличаха на вени и сухожилия. Пред краля, върху катафалка и заобиколен с ореол от запалени свещи, имаше ковчег с покров от венецианска коприна, избродиран със стотици златни цветчета, така че се виждаха само очертанията му — черни и ъгловати с размерите на човешко тяло. В ковчега беше кралицата.

Едуард беше поразен колко бързо ударите на смъртта съсипаха живота му. Само дни след съкрушителната вест, че Маргарет Норвежка, бъдещата годеница на сина му, е починала на път за Шотландия, Елинор се беше разболяла. В Гаскония беше преболедувала нещо, което я беше изтощило, и лекарите предположиха, че това беше довело до треската, връхлетяла я така бързо и неочаквано. Едуард и Елинор се преместиха в Линкълн, за да са близо до гробницата на свети Хю от Авалон, но нищо — нито молитвите, нито лекарствата, нито някое чудо — не можа да я спаси.

Испанската кралица Елинор беше с краля от тридесет и шест години. В деня на сватбата им в Кастилското кралство той беше на петнадесет, а тя само на дванадесет. През всичкото това време тя рядко не беше до него. Придружи го в кръстоносния поход до Светите земи, подкрепяше го във военните походи в Уелс и по време на кървавия бунт на Симон де Монфор. Беше с него и когато беше болен или победен, в изгнание и триумф, при раждането на шестнадесет деца и смъртта на единадесет от тях. Тя можеше да го накара да прояви здрав разум, да размисли, да бъде състрадателен и мъдър. Сега беше труп в дървен сандък. Органите й бяха извадени, за да бъдат оставени като мощи в гробница в Линкълн, а трупът щеше да бъде пренесен в Лондон с всички държавни церемонии, които дойдеха наум на Едуард. Вече беше платил за вестители, които да бъдат разпратени из кралството, за да съобщят за смъртта, и скоро всички английски градове — от Уинчестър до Ексетър и от Уорик до Йорк — щяха да бъдат огласени от печален камбанен звън.

Когато епископът занарежда един псалм от молитвеника, кралят чу зад себе си плач. Обърна се и видя сина си, Едуард от Карнарвън, заедно с четирите си по-големи сестри. Малкото момче плачеше, заровило лицето си в ръце, а раменете му трепереха. Кралят пак се обърна, без да каже и дума. Собствената му скръб беше вплетена вътре в него — в мускулите и сухожилията му, в слабините и гърдите му. Да й даде израз би означавало да се разпадне на части, направо да загине. Нямаше намерение да прави такова нещо. Може и да беше загубил любовта си, но решителността си не беше загубил.

Когато епископът произнесе последните думи от погребалната литургия, сбралото се множество в църквата се размърда. Докато дяконите пръскаха ковчега със светена вода, лордове и епископи се втурнаха напред, за да отдадат почит на мъртвата му съпруга и на него. Едуард не се нуждаеше от съчувствието им, което при някои от тях щеше да бъде само показно. Няколко от неговите по-непокорни барони бяха недоволни от дългото му отсъствие във Франция и по-рано през този месец бяха изразили неодобрението си в парламента. За Едуард тъжните им физиономии бяха само маски и той не можеше да гледа повече вдървените им лица, както и безличния ковчег пред него.

Като кимна леко с глава на Джон де Варен, застанал на първия ред, кралят се отправи към вратата в северното крило и тръгна по коридора, който водеше към покритата галерия. След малко графът на Съри го последва.

Едуард стигна сводестата галерия на вътрешния двор, където дъждът продължаваше да залива покрития с трева правоъгълник в центъра. Притвори очи и вдъхна дълбоко студения ноемврийски въздух, който го ободри след задушливата миризма на тамян в катедралата. Извърна се, когато Джон де Варен се приближи и застана редом. Застаряващият граф, с десетина сантиметра по-нисък от него, напоследък беше пуснал корем. Мускулите, развили се от години наред упражнения и участие в битки, бяха отпуснати и превърнати в тлъстини, издули още повече и без това едрата му фигура. Кралят се срази от промяната във физиката на най-способния си командир и се запита дали това не беше своеобразна метафора за собственото му владичество. И той ли се размекваше? Вече не беше ли така енергичен? Затова ли плановете му така се провалят? Стисна зъби при тази мисъл.

— Повтори ми какво е казал епископът на Свети Андрю в писмото си!

Джон де Варен замълча за момент — явно премисляше отговора си.

— Е? — настоя Едуард.

Графът се прокашля.

— Простете милорд, но сега ли е времето за такъв разговор? Не бихте ли почакали да…

— Напротив — каза студено Едуард. — Искам да започна да планирам следващата си стъпка, преди шотландците да се стегнат и да ни отрежат. Отговори на въпроса ми.

— Епископът казва, че след смъртта на Маргарет сър Джон Балиол се обявил за крал, но сър Робърт Брус от Анандейл отхвърлил претенцията му. Хората в кралството са разделени между двамата и епископът се бои, че това разделение може да премине във война. Умолява ви да дойдете на север и да помогнете за възстановяване на мира. Убеден е, че шотландските големци ще ви послушат. Иска да участвате в избора на наследник на трона.

Едуард се загледа в прогизналата поляна и в изливащата се от сводовете на арките вода.

— Това не е ли същото положение, пред което беше изправен баща ми, когато Александър се възкачи на трона?

Джон де Варен изсумтя.

— Има някои прилики, но не бих казал, че е същото, милорд.

— Но нали шотландците поискаха баща ми да се намеси, когато Александър наследи трона като дете? — рече нетърпеливо Едуард. — И чрез тази намеса баща ми успя да уреди брака на сестра ми с краля.

Графът кимна.

— Да, макар че женитбата не допринесе много баща ви да засили контрола си над шотландския трон. Хватката, с която държеше кралството, беше по-скоро слаба.

— Баща ми никога не знаеше как да обърне една ситуация в своя полза — отвърна Едуард. — Какво ще ми кажеш за Балиол и Брус? Какъв би бил всеки от тях като крал?

— Ами, тъй като е женен за дъщеря ми, познавам сър Джон по-добре, отколкото Брус. — Варен повдигна широките си рамене. — Бих казал, че Балиол е мекушав човек. Не е роден водач. Повече предпочита да получава заповеди, отколкото да ги издава. За разлика от него Брус е проницателен и със силен характер, макар че винаги е бил верен ваш съюзник, а и земите, които има в Англия, го правят по-зависим от вас, отколкото е бил от Александър.

Едуард сбърчи вежди.

— Предположих, когато Александър спомена за възможен брак между нашите два двора, че съм намерил начин да постигна целта си, без да се налага да се впускам в големи разходи или да губя хора. Знаеш как ме съсипаха войните в Уелс. Не мога да си позволя толкова скъп военен поход. Не и сега, когато бароните недоволстват заради дългото ми отсъствие. — Едуард се обърна към Варен. — Но и няма да позволя онова, което постигнах с много труд, да отиде напразно. Баща ми може и да е бил сляп за възможността, предоставила се от молбата на шотландците да се намеси, но аз не съм. Веднага, след като тялото на съпругата ми бъде погребано, ще замина на север, за да довърша това, което започнах преди шест години. Мисля, че пророчеството все още може да се сбъдне без война.

Афраиг се загърна плътно с наметалото, когато излезе навън в късната декемврийска вечер. Вятърът се впи в кожата й и изкара сълзи от очите й. Небето беше пепелявосиво, а хълмът се извисяваше кафяв и гол. Върху клоните на дъба се крепяха само няколко листа, а земята около него беше постлана с вейки и лек, червеникавокафяв килим от шума. Афраиг забеляза, че през нощта от дървото бяха паднали още две съдби, съборени от силния вятър, който танцуваше като дявол из долината и блъскаше с юмруци по стените на къщата й. Щеше по-късно да ги внесе вътре и да изгори вейките и въжето, с които бяха направени клетките, а след това да зарови предметите в земята.

Тя се наведе, остави чукалото и хавана, които носеше, и прекара пръсти по земята. Беше твърда като камък. Хвана чукалото с две ръце, започна да блъска с него земята и да раздробява черната почва. Усилието загря тялото й. Спря, за да отметне косата от очите си. Когато земята под краката й стана на бучки, въздухът бавно се изпълни с миризма на влага. Постави чукалото в хавана и свали една кесия от колана си. Вече беше забелязала тлъст червей да се измъква слепешката от една буца. Хвана го и го извади от калта. Той се загърчи в стисналите го пръсти, а тя го пъхна в кесията. Започна да преобръща с ръце буците, за да търси още червеи. Така събра седем. Затвори кесията, взе чукалото и се изправи.

Кучетата я изгледаха в очакване, когато влезе в къщата. Без да им обръща внимание, Афраиг отиде на работното си място, където остави хавана и кесията. Жената скоро щеше да бъде тук. Афраиг поръси шепа миришещ на мухъл ечемик в хавана и извади един по един червеите, чиито гъвкави тела лъщяха на светлината на единствената запалена свещ. Положи дланта си върху отвора на хавана, като остави достатъчно място, за да пъхне вътре чукалото между палеца и показалеца си, а след това натисна каменния инструмент в дъното на съда. В продължение на няколко секунди той се плъзгаше насам-натам, докато телата на червеите се разкъсат, след което тя започна да мачка сместа с бързи, резки движения. Притвори очи и прошепна редица думи, след това извади чукалото и удари с него отстрани по хавана. Вътре се беше получила пихтиеста маса, сгъстила се от ечемика. Помисли си дали да не пусне няколко цвята сушена лавандула, но се отказа. Жената не й плащаше достатъчно, за да прибави и тях.

Тъкмо чистеше хавана, когато кучетата скочиха и започнаха да лаят. Тя им изсъска, докато прекосяваше разхвърляната стая, и те моментално млъкнаха. Отвори вратата и видя две жени, които слизаха надолу по хълма. Вълнените им наметала се развяваха от вятъра. Чу, че по-едрата избухна в силен смях. Това подразни Афраиг. Имаше време, когато хората идваха при нея в почтително мълчание и очи, пълни със страх и преклонение. Сега жените се смееха и се закачаха помежду си, докато чакаха реда си пред вратата й за любовни заклинания и магии. В известна степен тя се съмняваше, че изобщо й вярват, въпреки монетите, които й даваха. Правеха го ей така, за всеки случай, за да се презастраховат, ако Бог не чуе молитвите им. Бяха забравили някогашните дни, когато жени на воини се молеха небето да прокълне враговете им и да ги порази с мълнии, дните, когато старите галски жреци бродеха по земите на Британия и всички свеждаха очи, защото им беше забранено да поглеждат светите мъже. Някогашното магьосничество западаше. Така беше от дълго време.

Двете жени влязоха в къщата, притиснати плътно една до друга, и погледнаха кучетата. Афраиг отиде до тезгяха и взе една платнена торбичка, завързана с връв, в която беше сипала от сместа с червеите и ечемика. Приближи се до по-едрата жена.

— Готово.

— Какво трябва да направя? — попита жената и с нетърпение пое торбичката с късите си пръсти.

— Следващата нощ, когато луната ще е пълна, го сложи в яденето му. Трябва да си сигурна, че ще изяде всичко. Когато го стори, ще бъде принуден да обича.

Жената облиза устни и погледна торбичката.

— И ще ме помоли да се омъжа за него?

— Ще копнее за теб, мога само толкова да ти кажа.

— Как ще му го сложиш в яденето? — попита другата жена, като надничаше през рамото на дебелата си спътница.

— Ще гледам да съм в кухнята, преди да занесат вечерята в стаята на стражите.

— По-добре се погрижи той да не получи малка порция — пошегува се приятелката й. — Да не стане така, че да те ухажва само онзи дърт козел Йотър!

Жената гневно я изгледа и отново погледна с нетърпение Афраиг.

— Какво ще стане, ако той не го изяде до следващата пълна луна?

— Тогава няма да подейства. Магията ще се развали.

По-едрата жена погледна намръщена приятелката си.

— Той е в Анандейл на служба при сър Робърт. Дали ще се върне навреме?

— Лейди Марджори каза, че могат да си дойдат всеки момент.

— Граф Карик в Анандейл ли е? — прекъсна ги рязко Афраиг.

— Да — отвърна пълната жена и очите й светнаха при възможността да поклюкарства. — Не си ли чула? Сега, след смъртта на бедната Маргарет, ще се състои голям съвет. Лейди Марджори каза, че през пролетта на север ще дойде английският крал Едуард, за да помогне да бъде избран новият ни крал. Граф Робърт скоро ще се върне в Търнбери, за да се подготви да предяви претенциите си.

— Претенциите си? — попита троснато Афраиг. — Не той има право да заеме трона на нашето кралство, а баща му, лордът на Анандейл.

Пълната жена не изглеждаше много убедена.

— Лордът е стар колкото тези хълмове. Няма да може да носи дълго короната. Графът ще го наследи. — Тя самодоволно се усмихна. — А рицарите му ще спечелят много от издигането му.

— Ти също, ако се омъжиш за един от тях — промърмори спътницата й, като я ощипа по ръката и тя се закиска.

Пълната жена протегна свободната си ръка към Афраиг.

— Ето ти възнаграждението.

Афраиг почувства стоплилите се пенита да се изсипват в дланта й. Потискайки желанието си да ги захвърли в месестото лице на жената, тя сключи студените си пръсти върху лепкавия метал и отиде при вратата. Отвори я, без да каже дума, а лицето й остана намръщено.

Двете жени бързо минаха покрай нея и излязоха навън срещу пронизващия вятър. Афраиг остана да ги наблюдава как тръгнаха нагоре по хълма. Пълната жена стискаше торбичката и бърбореше весело с момински глас, а другата се кикотеше. Афраиг погледна дъба, който се извисяваше над нея. Клоните му бяха като еленови рога на фона на побелялото небе. Погледът й се спря на старата мрежа, която висеше на един от по-високите клони. Вътре тънката примка се поклащаше. Мислено се видя как я плетеше, докато нареждаше думи срещу проклятието на Малахия. Спомни си как лордът сложи ръка на рамото й, как съскаше огънят, как усещаше дъха му във врата си, а навън падаха звезди като огнен дъжд. Погледът й се премести на запад към Търнбери. Главата й се изпълни със спомени за графа, но когато си помисли за сина му, тя се проясни. В нощта, в която се роди той, също имаше падащи звезди. Спомни си, че беше видяла Марс пълен и червен като кърваво око, което намига в мрака.

18

Река Туийд лъкатушеше на широки извивки през ливади и ниви. Южните брегове бележеха края на английското кралство, докато отвъд набръчканата от вятъра вода от северния бряг започваше кралство Шотландия.

При един голям, мързелив завой на реката откъм английската страна се намираше малкото селище Норам. Над градчето, което дремеше в лепкавата като захарен сироп горещина на летния следобед, се извисяваше каменен замък, една от главните твърдини на Антъни Бек, епископ на Дърам. Голите варосани стени, които се отразяваха в огледалната повърхност на реката, бяха прорязани от процепи за изстрелване на стрели, всички с лице към осеяния с тръстики северен бряг. От най-високата кула висеше червено знаме, украсено с три златни лъва.

Вътре в главната зала на замъка се беше събрало множество от мъже. Високо над главите им се кръстосваха напречни греди, а по боядисаните стени имаше окачени гоблени. В едната половина на залата на тях бяха изобразени сцени на Божие избавление, а в другата преобладаваха фрагменти от Страшния съд. В края на помещението на един прозорец с витражи беше изобразен архангел Михаил, претеглящ душите на хората. Строгото му лице беше съставено от стотици късчета рубиненочервено стъкло. Под прозореца в центъра на подиум имаше трон, на който седеше кралят на Англия. Около Едуард стояха главните му придворни, между които графът на Съри и епископ Бек. Заедно с тях на подиума имаше още тринадесет души.

Застанал до брат си сред тълпата шотландски големци, Робърт наблюдаваше заедно с останалите как тринадесетте прекосяват подиума, за да коленичат пред краля. В залата цареше зловеща тишина. Очакваше се това да бъде паметно събитие и то беше наистина такова, но съвсем не така, както си го бяха представяли шотландците. Робърт забеляза, че англичаните са единствените в мнозинството, които изглеждат доволни от тази церемония. Може би и с основание, защото сега техният крал беше господар на Шотландия.

Само допреди месец шотландците бяха очаквали с нетърпение пристигането на Едуард. Вярно, че някои сред тях бяха разтревожени, особено епископът на Глазгоу, който беше изразил безпокойство от чуждата намеса, но в по-голямата си част атмосферата беше изпълнена с надежда. След пет размирни години най-после щеше да се реши кой ще наследи Александър. Настойниците и кралството все така бяха разделени между Балиол и Брус въпреки често свикваните съвети в Скун и затова крал Едуард се появи като арбитър между двете страни.

В края на април големците започнаха да се събират в град Бъруик на северния бряг на река Туийд, за да чакат краля. Но когато Едуард най-накрая пристигна, той не създаде представата за брат или приятел, а по-скоро за бъдещ завоевател. Бе придружен от армия от правници и съветници, съпроводен по крайбрежието от флот бойни кораби, а на сушата — от шестстотин стрелци с арбалети и петстотин рицари. Тук, в замъка на Норам, Едуард им беше казал, че наистина ще избере техен крал, но първо те трябва да го признаят за сюзерен. Каза, че е донесъл доказателства под формата на подробни документи, изготвени от неговите писари, които доказвали отколешното му право да заема този пост. Настойниците начело с епископ Уишарт енергично протестираха срещу това искане, но кралят остана надменно непреклонен в последвалите разгорещени съвети, а през всичкото това време армията му запази заплашително присъствие по бреговете на Туийд.

Накрая въпреки протестите шотландските големци бяха принудени да отстъпят поради силното желание да бъде сложен край на несигурността в кралството. Управителите отстъпиха контрола на кралските твърдини, а настойниците бяха принудени да се откажат от постовете си, след което Едуард ги преназначи, прибавяйки към тях и един английски представител. Обаче сред всичките условия имаше едно, от което настойниците отказаха да отстъпят. То беше, че бъдещето на шотландската независимост трябва да се гарантира от съгласието на Едуард, че ще действа като сюзерен само докато бъде избран нов крал. В срок от два месеца след коронацията той трябваше да върне контрола над кралските крепости, да предаде властта на краля на Шотландия и след това да няма повече искания. Едуард се съгласи, слагайки печата си под споразумението, а след това обяви пред смълчаните големци, че е справедлив човек и ще последва едно безпристрастно изслушване. Това означаваше, че на всички потенциални претенденти ще бъде позволено да изложат доводите си за трона.

Облечен в пищно ярко облекло, Робърт, който седмица преди това беше пристигнал с голяма свита в Бъруик, прекоси подиума, за да коленичи пред английския крал.

Гласът на епископ Бек прогърмя отново в залата на Норам:

— Сър Флорънс, граф на Холандия, ще приемете ли решението на прославения крал на Англия, Едуард, херцог на Гаскония, лорд на Ирландия, завоевател на Уелс и сюзерен на Шотландия? И ще се съгласите ли пред всички присъстващи, че той има законното право да прецени доводите ви за правото ви върху трона на това кралство?

Ярко облеченият граф се поклони ниско пред трона и подобно на деветимата мъже преди него отговори утвърдително. Сега от лявата страна на подиума бяха останали да чакат само още трима души.

Беше ред на Джон Комън да прекоси подиума до трона. Когато лордът на Баденох коленичи, Робърт забеляза, че не склони толкова ниско глава, колкото другите. Всъщност скованото тяло на лорда, изглежда, почти не се наведе. Робърт усети мушване в ребрата и погледна брат си. Едуард кимна към редицата мъже, застанали до тях, където стоеше блед младеж с провиснала черна коса. Беше най-големият син и наследник на Джон Комън, който носеше името на лорда. Робърт го беше виждал няколко пъти от събранието в Бъргхам преди година, макар никога да не бяха разговаряли. Младежът гледаше втренчено как беше коленичил баща му и бузите му се зачервиха. В изражението му личеше гордост.

— Наистина ли си мисли, че баща му има шанс да бъде избран? — прошепна Едуард.

— Сигурно знае, че няма — тихо каза в отговор Робърт. — Комън дори не е много настоятелен в претенциите си. Той иска Балиол да бъде крал. Дядо смята, че просто желае името му само формално да бъде в списъка на претендентите.

Младият Джон се огледа наоколо и гордото му изражение се замени с открита неприязън, когато срещна погледите на братята Брус.

Робърт насочи вниманието си върху мъжете, събрали се от дясната страна на краля, към които сега се бяха присъединили графът на Холандия и Джон Комън. Като Комън, повечето не вярваха, че претенциите им са достатъчно основателни, за да им осигурят трона. Въпреки уверението на краля в безпристрастно изслушване всички знаеха, че на практика в състезанието участват само двама души. Тези двама трябваше последни да пристъпят напред, за да се преклонят пред властта на краля. Пръв пристъпи Джон Балиол, нетърпелив и засмян.

— Ако се наведе още малко, ще се пречупи — прошепна Едуард.

Следващият беше лордът на Анандейл и сега беше ред на Робърт да почувства как се изпълва с гордост. Дядо му коленичи бавно, с болезнено изражение на лицето. Огромното му тяло протестираше заради неудобното положение, в което беше принудено да застане. Но дори и когато се поклони, лордът не загуби и частица от авторитета си.

Робърт се вгледа внимателно в английския крал, докато епископ Бек се обръщаше към дядо му. Не откри почти никакви емоции в тези сиви очи, с изключение може би на сдържана тъга, но може и така да му се беше сторило, защото новината за смъртта на кралица Елинор беше дошла преди пристигането на краля. Всички бяха научили как Едуард беше заповядал зидари да издигнат паметни кръстове, с които да отбележат местата, където тялото на жена му беше почивало по време на процесията от Линкълн до Лондон. Робърт си беше представил как тези каменни стълбове на скръбта са осеяли провинцията на Англия. Беше чувал много за краля — за храбростта му като кръстоносец, за уменията и безстрашието му като воин, за лукавството му като държавник и за страстта му по време на лов и турнири. Беше изненадан от студеното и заплашително държане на Едуард, защото то влизаше в странно противоречие с възхищението, с което баща му винаги говореше за него.

Дядо му се изправи, отстъпи назад и се присъедини към другите претенденти. След като епископ Бек се обърна към събралите се мъже, Робърт почувства как внезапно го обхвана нетърпение. Откакто дядо му го беше завел на хълма Мот, борбата на стария човек беше влязла в кръвта му. Ако Едуард посочеше дядо му за крал, той на свой ред щеше да бъде наследник на трона, втори поред след баща си. Въпреки това Робърт се опита да потисне нетърпението си, тъй като знаеше, че изслушването нямаше да приключи с месеци, а може би и по-дълго. След днешния ден, след като молбата на дядо му беше представена, мъжете от клана Брус щяха да се завърнат по домовете си като всички други, за да чакат присъдата на новия сюзерен на Шотландия.

19

— Тя те гледа — закачливо му прошепна Едуард, като се наведе към него.

Робърт отпи глътка тъмновиолетово вино и попита:

— О, така ли? — облегна се небрежно на стената, но погледна крадешком над подскачащите глави на танцуващите към отсрещната страна на залата. Проследил погледа му, брат му се засмя.

— Май греша.

— Гад — изруга го тихо Робърт и огледа тълпата.

Очите му търсеха червения воал, който беше там само преди минути. В залата ехтеше музика. Писъкът на гайдите и думкането на барабаните заглушаваха тропота от стъпките на мъжете и жените. Масите, доскоро отрупани с ядене и пиене, бяха дръпнати настрани, за да се отвори място за танците. Една редица жени заотстъпва назад, за да посрещне мъжете, и закри гледката на Робърт. Той погледна встрани и в същия миг мерна червения воал горе на подиума. Беше тя.

Казваше се Ева и беше дъщеря на граф Доналд от Мар, един от най-верните съюзници на дядо му. През последната година Робърт я среща няколко пъти. Баща й беше идвал в Анандейл, за да подкрепи лорда по време на изслушването. Ева не беше първата впечатлила го жена — имаше още едно-две момичета в Лохмейбън, които привлякоха вниманието му при пребиваването му там. Сред тях бе и племенницата на един от васалите на дядо му, направила го мъж в една пълна с паяжини плевня в края на гората. Обаче с Ева беше различно. Тя беше с неговото положение и като млада, образована дама беше далеч по-самоуверена от градските момичета. Робърт се страхуваше, че нямаше да му е много лесно да я впечатли.

Докато той я наблюдаваше, Ева се наведе над баща си и сложи състрадателно ръка върху широките рамене на стария граф. Копринените гънки на червения й воал, придържани от сърмен ширит, се смъкнаха върху рамото й и откриха лицето. Няколко кичура тъмноруса коса с цвят на мед се разпиляха по бузите й, зачервени от горещината и виното. Тя се усмихна, когато лордът на Анандейл се наведе и каза нещо на графа. Робърт се отблъсна решително от стената и без да обръща внимание на ухиления си брат, започна да си пробива път през тълпата. Чу се шумолене на поли и задъхан смях, когато една жена се завъртя пред него, а после отново се отдръпна, връщайки се в ръцете на чакащия я мъж. Робърт изля остатъка от виното в гърлото си, а после подаде чашата на един минаващ наблизо слуга. Тази вечер не беше оръженосец. Сега беше внук на човека, който можеше да стане крал.

Измина година, откакто тринадесетте мъже бяха коленичили пред крал Едуард в замъка Норам. Година, откакто Шотландия беше под контрола на английския крал. Изслушването беше започнало в Бъруик миналото лято с писмени молби от всеки претендент, придружени от свитъци с подробности за родословното им дърво. Съставиха съд от сто и четирима мъже, осемдесет от които бяха избрани от всеки от двамата главни претенденти — лорд Анандейл и Балиол, — а останалите — от самия Едуард. Кралят изпрати сведенията за родословното дърво на претендентите във Франция, за да бъдат проучени внимателно от учени от Сорбоната. Сега това почти беше приключило. Очакваше се всеки момент кралят да обяви решението си тази вечер и лордът на Анандейл даваше пир в Лохмейбън в знак на благодарност към големците, които го бяха подкрепили. Старият Брус, вече навършил седемдесет години, имаше основателна причина да е уверен в успеха си. Лордът, на чието потекло можеше да съперничи само това на Балиол, беше верен васал на крал Едуард, служил при него в Светите земи и в борбата на Хенри срещу Симон де Монфор. А най-важното беше, че успя да получи подкрепа на седем от тринадесетте графове на Шотландия, които според един стар закон можеха да избират краля.

Робърт наближи подиума, като продължаваше да гледа Ева, когато чу, че някой го вика. Обърна се и видя майка си. Гарваново черната коса на лейди Марджори, изпъстрена тук-там със сребърни нишки, се подаваше изпод воала от синя коприна, който беше в тон с роклята й. Изправена и красива, на Робърт тя му приличаше на кралица. Едва когато я приближи, забеляза сенките около очите й и опънатата върху скулите кожа. Давайки си сметка, че дядо му не е единственият, на когото бе дотегнало това изслушване, той се почувства засрамен, че се беше сещал малко за нея през тези месеци. Погледна баща си горе на подиума. Графът държеше чаша в ръка. Лицето му — в сянка поради трепкащата светлина на факлите — беше намръщено и мрачно. Робърт се съмняваше, че с този човек е лесно да се живее.

— Сине — каза графинята и огледа със задоволство високата фигура на Робърт, облечен в черно трико и закопчана туника, — толкова си красив.

Някой се изкиска, Робърт се обърна и видя една от сестрите си да наднича зад полите на графинята. Беше най-малката, Матилда. Като продължаваше да се смее, тя изтича към мястото, където останалите му сестри седяха заедно с гувернантката си. Не можеше да повярва колко много са се променили, откакто ги видя за последен път. Мери беше буйно седемгодишно дете, което очевидно непрекъснато правеше пакости — както Едуард. Деветгодишната къдрокоса Кристин беше сериозна и разумна, а Изабел беше горда млада жена. Искаше му се и другите му братя да могат да присъстват на пира тази вечер, но Нийл и Томас бяха на обучение в Антрим, следвайки неговите стъпки, а Александър щеше да става свещеник. Говореше се, че ще замине за Кеймбридж, за да учи богословие.

— Още не съм те виждала да танцуваш — продължи графинята и сложи ръка на сгорещената му буза.

— Рано е — отвърна Робърт, като продължаваше да не сваля очи от подиума.

Лейди Марджори го погледна заговорнически.

— Покани я — прошепна тя, преди да се смеси с тълпата.

Почувствал се неловко от проницателността на майка си, Робърт изкачи стъпалата на подиума, извисявайки се над главите на присъстващите. Отиде при масата с разпръснати по нея остатъци от угощението, мина покрай замисления си баща и се отправи към дядо си и граф Мар. Там беше и графът на Атъл, сър Джон със съпругата си — по-голямата дъщеря на граф Доналд, облечена в червено като сестра си. Робърт приближи мъжете, като се стараеше да не обръща внимание на червеното, което заплашваше да запълни целия му кръгозор. Отвори уста с надеждата от нея да излезе нещо що-годе прилично, но дядо му го изпревари.

— А, Робърт, тъкмо говорехме за теб — каза той.

Лицето на лорда беше на петна, а по ноздрите му се виждаше мрежа от мънички червени вени.

— Така е — обади се Джон от Атъл — Дядо ти ни разказваше за подвизите ти по време на днешния лов. — Енергичният млад граф се наведе, усмихвайки се към Робърт, и един кичур от косата му падна над окото. — Чувам, че ти си нанесъл фаталния удар. Съжалявам, че пропуснах.

— Елен с шестнадесет разклонения на рогата — каза лорд Анандейл, облегна се с доволна въздишка и вдигна бокала си. — Най-добрият и последен за сезона.

Робърт не можеше да се сдържи повече. Очите му погледнаха бързо червеното петно, което изпълваше периферното му зрение. Срещна погледа на Ева. Тя също се усмихваше, но беше по-сдържана, усмивката й беше по-изпитателна, отколкото на мъжете, като че ли все още го преценяваше и тепърва предстоеше да бъде впечатлена. Очите й бяха малко по-бледосини от неговите. Цветът на пролетно небе, реши той.

— Ева…

Тя се обърна. Една от по-малките й сестри, слабо момиче, чиято коса беше по-скоро кестенява, отколкото тъмноруса, изкачи колебливо стъпалата.

— Да, Изабел?

— Ще танцуваш ли с мен?

След като стисна леко рамото на баща си, Ева слезе грациозно по стъпалата на подиума, хванала сестра си за ръка. Хвърли бърз поглед назад към Робърт, преди да изчезне в тълпата, оставяйки мъничка червена следа в очите му.

Графът на Атъл се изправи и пое ръката на хубавата си съпруга.

— Мисля да се присъединим към тях — каза широко усмихнат Джон. — Внимавай, Робърт. Скоро всички най-хубави дъщери ще бъдат заети.

Младият мъж намигна на графа на Мар и на лорд Анандейл, а те се засмяха особено, което накара Робърт да заподозре, че бяха говорили не само за ловните му подвизи. Той беше на осемнадесет, без съмнение въпросът за женитбата му вероятно занимаваше умовете и на двамата, особено при дадените обстоятелства. Скоро трябваше да му бъде избрана подходяща съпруга от виден род и с прилична зестра. Ако вече не му я бяха избрали, помисли си той, забелязал многозначителните усмивки на мъжете. За да промени темата, Робърт се загледа в сухото палмово листо, забодено за плаща на дядо му.

— Мислиш ли, че крал Едуард ще откликне на призива на папата за кръстоносен поход?

Когато забеляза колко сериозни станаха лицата на двамата, на Робърт му се прииска да беше измислил някой по-приятен повод за разговор. Изминаха шест месеца, откакто до тях беше стигнала новината за падането на Акра, последната крепост на кръстоносците в Светите земи. Носеха се слухове за мъже и жени, скачали направо в морето, за да се спасяват от ятаганите на сарацините, за хаос и пожари, за реки от кръв по улиците и за претъпкани кораби с дрипави бежанци, добрали се до пристанищата на християнския свят. Оттогава папата призоваваше за нов кръстоносен поход, но нищо не беше направено.

— Може би когато нашият трон бъде зает, всички ще откликнем на този призив — отвърна тихо дядо му и пресуши чашата си.

Граф Доналд кимна.

— Имаме нужда от свежа кръв за свещената война. — Той се наведе към Робърт. — Ако кръстът бъде поет от млад и силен лорд, другите ще го последват.

Откъм другия край на масата някой изсъска. Те се обърнаха и видяха граф Карик да ги гледа сърдито с кървясали очи.

— Силен лорд! — Той се изправи, олюлявайки се, а столът зад него изскърца. Посочи рязко с ръката, която продължаваше да държи чашата, към Робърт. Виното се разля по масата. — Ако това е надеждата ви за Светите земи, Бог да ни е на помощ!

Говореше завалено, но достатъчно ясно думите му да отекнат като камбанен звън в ушите на Робърт.

— Достатъчно — изръмжа лордът на Анандейл.

— Говоря истината. Той не е участвал във война. Знае само как да убива зверове, а не и хора. Свежа кръв? — Графът направи гримаса. — Във вените на всичките ни синове тече рядка кръв. Рядка като разводнено вино. Как можем да направим кръстоносци от такива слабаци? — Графът продължи да нарежда думи, пълни с жлъч, но Робърт не остана да го слуша.

Обърна се и слезе по стъпалата, смесвайки се с тълпата. Без да обръща внимание на протестите на хората, които грубо разблъскваше, той се отправи към вратите и излезе навън в нощта, оставяйки музиката и гласовете да заглъхнат зад него, погълнати от мрака. Мина през двора покрай параклиса, кухните, конюшните и кучкарниците. Силуетите на постройките се очертаваха на бледата светлина на полумесеца. Пред него, оттатък покривите, се виждаха тъмните очертания на възвишението, изградено от пръст, чиито стръмни стени бяха замазани с глина. Върху него, подобно на някакъв дебел показалец, сочещ към далечните звезди, се издигаше кръгла кула. Вместо да изкачи стената, за да стигне до кулата, където бяха неговите покои и тези на дядо му, Робърт се отправи към оградата на замъка. Почти беше стигнал до портата, когато чу името си. Обърна се и видя, че Ева бърза към него. На лунната светлина червеният й воал изглеждаше черен.

— Напускаш ли пиршеството?

— Имах нужда да подишам чист въздух.

Тъй като не искаше да остане нито миг повече в залата на замъка дори и за нея, Робърт продължи да крачи към оградата.

Ева го настигна, а полите й зашумоляха по скованата от студа земя. Беше късна есен и голите дървета се очертаваха на фона на небето. Стражите при оградата поздравиха Робърт, когато приближи. Един от тях отвори портата и погледна с любопитство Ева.

— Внимавай къде стъпваш, господарю Робърт! — провикна се закачливо той. — Долу край езерото е мокро.

Робърт тръгна по пътеката между дърветата, която водеше към езерото Кърк. И двамата мълчаха. Робърт беше изпаднал в някакво странно състояние. Гневът още не го беше напуснал, но постепенно започваше да отстъпва пред напрегнато очакване. След малко дърветата свършиха и пред тях се откри оградена отвсякъде с тръстики малка водна площ, която проблясваше на лунната светлина. Замъкът на дядо му, дом на клана вече повече от век, беше построен по стратегически съображения близо до вода, но за разлика от крепостта на неговите прадеди, която се намираше наблизо в Анан, защитният насип и вътрешният двор на замъка бяха на безопасно разстояние от брега на езерото, защото фамилията Брус вече беше платила дан за проклятието на Малахия.

Робърт спря, загледан във водата.

До него Ева трепереше в студения въздух, хванала раменете си с ръце.

Робърт знаеше какво трябва да направи, знаеше дори какво тя иска той да направи, но продължаваше да вижда изкривеното от гримаса лице на баща си и да чува отровните му думи. След малко почувства нещо да докосва ръката му. Бяха пръстите на Ева. Вмъкваха се между неговите. Някъде в гората се чу крясък на бухал. Сърцето на Робърт започна да бие по-бързо, а дъхът му взе да излиза на облаци от устата. Образът на баща му започна да избледнява, изместен от усещането, което предизвикваше ръката на Ева в неговата ръка. Той чувстваше пулса й, бърз като неговия. Обърна се към нея, за да прогони окончателно измъчващите го мисли, и потърси устните й със своите. Отначало тя сякаш се вцепени, явно изненадана от нетърпението му, но после се отпусна и се притисна плътно в него. Устните й имаха вкус на вино.

Чул далечно бумтене, Робърт предположи, че е от кръвта, която пулсираше в главата му, но когато звукът стана по-силен, разбра, че е тропот на копита. Може би от три или четири коня. Отдръпна се от Ева.

— Да не би да идват още гости? — прошепна тя. Мокрите й устни лъснаха на лунната светлина.

Видът им го накара неволно да потръпне и когато заговори, гласът му беше дрезгав от обзелото го напрежение:

— Не. — Той се прокашля. — Всички са тук. — Робърт се поколеба. Искаше да остане тук навън с нея, но този тропот на копита отвличаше вниманието му. Беше късно за пътуване. — Ела. — Той я хвана за ръката и я поведе обратно към дърветата, оставяйки зад гърбовете им смълчаното, спокойно езеро.

Когато приближиха оградата, Робърт си даде сметка, че вече не чува гайдите. След като мина през портата, чу откъм залата да се говори на висок глас. Ускори крачка, а Ева почти се затича до него, хванала роклята със свободната си ръка. В двора имаше коне и миришеше на пресен конски тор. Робърт се отправи към залата, чиито врати бяха широко отворени. Видя скупчили се там хора. От тълпата изскочи Едуард. Забеляза Робърт и тръгна към него. Робърт никога не беше виждал по-малкия си брат толкова сериозен.

— Какво има?

— Съобщиха, че Джон Балиол ще бъде крал.

20

Робърт вървеше с наведена глава по сенчестата пътека през гората с пръсти, втъкнати в колана. Вятърът разклащаше голите клони на дърветата и разпиляваше сухите листа около краката му. Неговото любимо пале Уатах, от последното котило на Скатах, ги гонеше, като непрекъснато се въртеше наоколо и оголваше зъби срещу тях. Обикновено лудориите на младата кучка го забавляваха, но днес той почти не я забелязваше. Беше вглъбен в налегналите го мисли и настроението му беше мрачно като ноемврийския следобед.

От пиршеството измина седмица, а атмосферата в Лохмейбън не беше по-различна от момента, в който дойде новината. Много от тези, които подкрепяха дядо му по време на изслушването, след това се извиниха и си тръгнаха, дистанцирайки се, сякаш кланът беше прихванал някаква болест, която можеше да е заразна. Робърт разбираше, че е несправедливо да мисли така, защото графовете Мар, Атъл и Дънбар съвсем ясно показаха, че са изумени и ядосани от решението на английския крал. Обаче през последните седем дни в замъка беше необичайно тихо и не можеше да се отрече, че като противници на новия крал на Шотландия положението на клана им в кралството сега ставаше много несигурно.

Бащата и майката на Робърт бяха останали в Лохмейбън, макар че присъствието на начумерения граф не помагаше за намаляване на напрежението. Старият лорд прекара повечето от седмицата в покоите си и излизаше от там само за да се моли в параклиса. Преди две нощи Робърт беше заварил дядо си коленичил пред запалените свещи на олтара да повтаря многократно една пламенна молитва, а от устата му се носеше дъх на вино. „Проклятието“, беше простенал той, когато Робърт му беше помогнал да се изправи на крака. „Ние трябва да се покаем.“

Робърт се държеше настрани, като прекарваше дните си в разходки из гората и избягваше дори брат си. В околността на Лохмейбън беше спокойно, след като ловният сезон приключи. Есенните дъждове бяха заличили пътеките, проправени от конете и хората, и всичко отново принадлежеше на гората. През последните дванадесет месеца животът му бе взел много по-вълнуваща насока. Чиракуването му в Антрим, обучението в Търнбери, пътят към рицарството, който беше поел от прага на дядовия си дом — всичко това коренно се промени и взе много по-перспективна насока — много по-внушителна, отколкото си беше представял. Тронът на Шотландия. Сега знаеше, че това, което предстои, не е нищо друго освен мираж, нещо блещукащо и измамно. Пътят пред него беше свършил в мрак и несигурност. Той можеше още да е наследник на богатствата на фамилията, но какво щеше да стане с тях при един враг на трона и Комъните, издигнати на още по-високи постове? Дали щяха да бъдат запазени Анандейл и Карик и дали Балиол щеше да си отмъсти на хората, нахлули в неговите земи преди шест години? Чуха, че неотдавна лордът назначил Дънегол Макдуъл за капитан на армията на Галоуей. Робърт знаеше, че бащата на Макдуъл беше убит от баща му при нападението на Буитъл и нямаше съмнение, че хората от Галоуей таят от дълго време желанието за отмъщение. Вярно е, че ако се стигнеше дотам, семейството му имаше богати имения в Англия, но това беше слаба утеха след решението на крал Едуард. Може би трябваше да се оттеглят в земите си в Ирландия? Ала това щеше да заприлича много на поражение и Робърт го отхвърли от мислите си, когато излезе от края на гората.

Пред него се разкри гледка, в която замъкът Лохмейбън заедно с издигащата се от насипа кула заемаше централно положение на фона на града. Стратегически разположен между две езера, градът представляваше своеобразен подстъп към Западна Шотландия. Разнасян от покривите от силния вятър, пушекът се стелеше на талази над замъка. Беше късен следобед и от миризмата на готвено, която идваше откъм града, стомахът на Робърт се сви. Той подсвирна на Уатах, която гонеше ято кресливи врани, и се отправи към южната порта в градската крепостна стена. Беше по-бързо да мине през селището, отколкото да го заобиколи. Стражите го поздравиха, но без обичайните шеги и разговори. Отминавайки, Робърт усети върху гърба си погледите им, тревожни и питащи.

Наближаваше площада, пълен с търговци след приключилия пазар, когато близо до стъпалата на църквата забеляза позната фигура. Беше дядо му. Бялата му коса, наподобяваща грива, беше скрита под шапка, а той самият беше болезнено прегърбен, сякаш раменете му прекалено натежаваха на гръбнака. Лордът разговаряше с някого и тъкмо втората фигура привлече вниманието на Робърт. Беше стара жена с изцапано, кафяво наметало, подпряна на чепата тояга. Тя не беше много близо до него, но можа да види ясно лицето й.

Афраиг.

За него това беше голяма изненада. Сякаш част от детството му се промъкна в един ъгъл от живота му като голям и го изпълни с отдавна забравени спомени и чувства. Робърт се намираше твърде далеч, за да чуе какво си говорят, но израженията им бяха напрегнати. Като че ли се караха. Вятърът смъкна качулката на Афраиг и откри косата й, сега повече бяла, отколкото черна. Робърт мина през групите търговци, които прибираха стоките си, покрай коне и каруци. Видя как дядо му отметна назад глава и погледна небето. После старият човек кимна. Афраиг вдигна ръка към лицето му и докосна бузата с фамилиарен и нежен жест, който изненада и смути Робърт. После се отдалечи, подпирайки се на тоягата си, а след малко изчезна зад църквата. Робърт последва дядо си. Старият човек вървеше към портата, която водеше към замъка. Преди да успее да го настигне, някой се изпречи на пътя му. Беше един от васалите на дядо му, рицар от едно близко имение.

— Господарю Робърт — поздрави той, — от няколко дни се каня да поискам лордът да ме приеме. Искам да му изкажа съжалението си, че не беше избран за наш крал. Надявам се сър Робърт да ме извини за закъснението ми, но заради разразилите се неотдавна бури бях много зает да се боря с наводнения и какви ли не други…

— Ще предам съжаленията ти — прекъсна го Робърт и го подмина.

Когато стигна отсрещната страна на пазара, спря, тъй като забеляза, че дядо му беше изчезнал, и после бързо затича към църквата. Зави зад стената на сградата, навлезе в малък лабиринт от улички и се огледа за Афраиг. Обаче след няколко минути напразно търсене се обърна и се отправи обратно по пътя, по който беше дошъл към замъка.

Тъкмо прекосяваше двора, когато чу някакви гласове от горния етаж, където бяха покоите за гости. Разпозна дрезгавия глас на дядо си, а после и резките отговори на баща си и се приближи към вратата. Когато стигна до нея, тя се отвори и оттам излязоха две млади слугини, понесли кошове с пране. Отстъпиха, за да му сторят път, и любезно се поклониха. Робърт усети някаква неприятна миризма и забеляза кървави петна по един от чаршафите, след което влезе вътре и се отправи по стълбите към втория етаж. Спря в коридора пред стаята на родителите си. Гласовете на баща му и дядо му се чуваха ясно през вратата.

— Не мога да повярвам, че си се вслушал в думите на онази стара вещица! Ти си голям глупак! — Гласът на графа трепереше от яд. — Останка от миналото, който все още вярва в заклинания и магии като някоя бабичка, която не знае нищо друго! Нищо чудно, че крал Едуард избра онзи кучи син Балиол пред теб!

— Доколкото си спомням, някога и ти вярваше.

— Бях пиян, когато потърсих онази стара кранта — процеди през зъби графът. — Пиян от кръвта, която бях видял да се лее из уелските хълмове, пиян от смъртта на хората ми. Не бях на себе си.

С глас, треперещ от вълнение, дядото на Робърт внезапно каза:

— Изпратил си хората си след нея, защото си се почувствал засрамен, така ли? Искал си да я накажеш, че е направила онова, което си я помолил?

— Нямам нищо общо с тази работа — отговори тихо графът.

— Обаче й отказа справедливостта, която тя заслужаваше.

— Справедливост? — Графът подигравателно се изсмя. — Жена, която живее сама и мами мъжете с хитрините си за пари, рано или късно си получава заслуженото.

Последва продължително мълчание. Когато старият лорд заговори отново, гласът му беше студен като мрамор.

— Единственото нещо, което има значение сега, е, че нашите претенции остават.

— Нямаме никакви претенции, дяволите да те вземат!

Дядото на Робърт продължи, като че ли не беше чул думите на графа:

— Днес ще се откажа от тях в твоя полза, но утре ти ще се откажеш от тях заради него.

Робърт сбърчи вежди и отстъпи крачка назад.

— Няма да участвам в твоята лудост!

Чуха се стъпки, които приближаваха вратата.

— Ще ме послушаш! — изкрещя лордът на Анандейл. — Или, Бог ми е свидетел, ще те лиша от всичко!

Стъпките рязко спряха.

— Знам, че ти ме измами и съобщи на крал Едуард за нападението ни срещу Галоуей. Знам, че оттогава поддържаш връзка с краля и го държиш в течение за плановете ни.

Робърт беше поразен както от това разкритие, така и от яростта, която се усещаше в гласа на дядо му.

— В Карик има хора, които продължават да са ми верни — продължи лордът. — Мъчно ми е, че бях принуден да шпионирам собствения си син, но ти никога не си ми давал основание да ти имам доверие. Не казах нищо за предателството ти. Отминах го, както съм отминавал без последствия много твои прегрешения, но накрая се убедих, че за тази фамилия няма надежда, ако тя разчита на теб.

— А на теб ли да разчита? Ще бъдеш покрит с покров, преди да сложиш корона! Аз направих фамилията силна, като се ожених за Марджори!

— Колко бързо забрави, че като се ожени за Марджори без съгласието на крал Александър, ти навлече гнева му върху двама ни. Малко оставаше да загубиш! Само благодарение на влиянието ми кралят ти прости и върна Карик на жена ти.

— И ти винаги си ме мразил за това. Сега няма да се откажа от това, което е мое по право!

— Ако не го сториш, няма да наследиш Анандейл. Нито ще получиш земите ми в Англия, нито богатството ми. Когато умра, няма да наследиш нищо!

— Няма да го направиш. Аз те спасих от онази килия в Луис. Аз платих откупа ти. Ако не бях аз, ти нямаше да имаш никакво наследство, което да раздаваш!

— Съгласи се, сине, и ти обещавам, че ще живееш до края на дните си в охолство. Ако откажеш, заклевам се пред Бога, ще се погрижа да станеш едно нищо.

Стълбите изскърцаха. Робърт рязко се обърна и видя майка си. Държеше свещ и на светлината лицето й беше прежълтяло.

— Какво правиш тук, Робърт?

След резкия й въпрос гласовете от другата страна на вратата секнаха. Чуха се стъпки, последвани от рязко дръпване на резе. Вратата се отвори и Робърт срещна погледа на дядо си.

Старият лорд разтвори по-широко вратата.

— Влез, момче.

Робърт погледна майка си и влезе. Дядо му не го беше наричал момче от години. Това го накара да се чувства по-малък и нервен. Баща му стоеше в средата на стаята с лице, побеляло от гняв. Зад него имаше широко легло. Чаршафите му бяха махнати. Робърт си спомни за кървавите петна в коша с прането, но в този миг чу гласа на дядо си зад себе си:

— Баща ти има да ти каже нещо.

Графът пристъпи към вратата. Мина, без да каже дума, покрай Робърт, но после спря и се обърна към баща си:

— Бог ми е свидетел, че ми се иска да те бях оставил да гниеш в Луис — рече тихо той и излезе от стаята.

Челюстта на лорда започна да трепери. Опита се да каже нещо, но раменете му се отпуснаха и вместо това отиде до голото легло и седна съкрушен на него. Робърт продължи да гледа дядо си в мълчание. Дядо му изглеждаше ужасно немощен. Беше сложил възлестите си ръце на коленете. Ръцете му трепереха, а кожата му беше тънка като пергамент. Старческите бръчки бяха станали още по-дълбоки, особено около очите и устата. Веднъж Робърт беше чул един поет да казва, че е по-добре мъжете да умират млади и в славна битка, отколкото да се оставят този голям крадец, Времето, да им отнеме силата и младостта. Погледна собствените си ръце. Кожата им беше гладка. Бяха прорязани само от силни сини вени.

— Не знам колко си чул — рече старият лорд, — но трябва да знаеш, че аз ще се откажа от претенциите си към трона в полза на твоя баща. Това е кръвно право на рода ни и не може да бъде пренебрегнато, каквото и да нареди крал Едуард или някой друг. Искам претенциите да бъдат запазени от някой, който заслужава тази чест. — Той бавно се изправи и отиде при Робърт. — На свой ред баща ти ще ги прехвърли на теб заедно с графство Карик. — Лордът на Анандейл стисна Робърт за раменете. — Утре ще бъдеш ръкоположен за рицар и обявен за един от тринадесетте графове на Шотландия. — Ястребовите очи на лорда се впиха в Робърт. — Обещай ми, че ще пазиш претенцията на рода ни и ще я поддържаш с достойнство през идните години независимо от претендентите, които ще седнат на трона, отхвърляйки правото ни.

— Кълна се, сър — каза тихо Робърт. Гласът му прозвуча странно, като че ли някой друг говореше вместо него.

Очите на дядо му бяха пълни със съчувствие.

— Съжалявам, Робърт, за това бреме. Нямаше да го прехвърля на теб точно сега, ако не вярвах, че си способен да го носиш.

— Това не е бреме, дядо, а чест.

Лордът не каза нищо, но стисна още по-силно рамото му.

Шествието се изкачваше бавно по хълма Мот под зимния дъжд. Дамите повдигаха полите си, за да ги пазят от калта, а лордовете и рицарите стъпваха внимателно по прогизналата от вода земя. Дърветата се поклащаха и сипеха едри капки върху множеството, събрало се в откритото пространство на хълма до манастира. От него се отделиха двама мъже, които държаха дебел железен прът, на който на железни халки висеше голям, кремав каменен блок. Лицата на мъжете бяха зачервени и напрегнати, докато пренасяха камъка, висящ между тях, по калната повърхност към каменния постамент, който стоеше в центъра на кръга от дървета. Монасите от абатството Скун наблюдаваха с вълнение как камъкът беше поставен върху постамента и увит със златисто покривало, на което беше избродиран червен лъв. Останалите от множеството бяха съсредоточили вниманието си върху появилия се облечен в прогизнала от дъжда червена роба и препасан с гол меч слаб мъж, който се отправи към камъка.

Джеймс Стюарт, епископът на Свети Андрю, и абатът на Скун го последваха. Джон Балиол едва ги дочака да спрат пред него и веднага седна върху Камъка на съдбата с лице към тълпата. Оредялата му коса беше прилепнала плътно от дъжда, който се лееше на тънки струи по сипаничавите му бузи. Стюардът пристъпи напред със скиптър в ръката, с инкрустиран в него скъпоценен камък. Мълчаливо подаде символа на кралската власт на Балиол, който едва-едва се усмихна. След това дребничкият епископ на Свети Андрю наметна на раменете на Балиол мантия, върху която абатът надяна епитрахил от снежнобял хермелин. Тримата мъже отстъпиха назад, за да застанат зад трона, докато на мократа до кости тълпа бъде прочетено тържествено родословното дърво на Джон Балиол.

Застанал отдясно на постамента под заслон, който му правеха неговите пажове, крал Едуард наблюдаваше как духовникът изброява имената на предишните крале. Вятърът повдигна края на покривалото, върху което седеше Балиол, и откри белезникавия ръб на камъка.

Джон де Варен се наведе към Едуард.

— Кога възнамерявате да действате, милорд?

— Скоро — отвърна Едуард, без да сваля очи от Балиол.

ЧАСТ ТРЕТА

1293–1295 СЛ.ХР.

… появи се звезда с чудно величие и блясък, от която излизаше лъч, в чийто край имаше кълбо във формата на дракон.

От този момент нататък той беше наречен Утер Пендрагон, което на британски означава глава на дракон; това беше предсказанието на Мерлин — с появата на дракона той ще стане крал.

История на кралете на Британия, Джефри Монмътски

21

Седмиците, които последваха посвещаването на Робърт в рицарски сан, бяха мрачни за клана Брус, изоставен от съюзници и заплашен от врагове. От времето на свети Малахия техните имоти не бяха така сполетявани от беди и старият лорд прекара много нощи на колене в параклиса на Лохмейбън, за да се моли на светеца да отмени омразното проклятие. Понякога Робърт се присъединяваше към него, обезпокоен от странните настроения на дядо си и спохождан от мисли за Афраиг и нейните три съдби. Беше ли паднала мрежата, в която беше примката, или продължаваше още да виси там толкова дълго време, упорита като светеца, който беше проклел рода им? Докато се колебаеше дали да се върне у дома в Карик, сега негово графство, или да остане в Лохмейбън със стареца, решението беше взето вместо него от студената ръка на смъртта.

Скоро след коронясването на Джон Балиол, когато поддръжниците им започнаха да се отдръпват от тях, нежелаещи да защитават заклетите врагове на новия крал на Шотландия или уплашени, лейди Марджори легна болна. От известно време графинята не се чувстваше добре — изглежда, така и не се бе възстановила напълно от раждането на Матилда. Постепенно състоянието й се влоши, пристъпите на треска и повръщанията започнаха да стават по-чести, докато след една мъчителна нощ тя издъхна. Когато новината за кончината й стигна до Лохмейбън, Робърт трябваше да замине за Карик, за да застане до гроба й и да изтърпи леденото мълчание на баща си. Нейната смърт ги разтърси. Като че ли тя беше въжето, което държеше семейството заедно, и когато си отиде, то можеше само да се разпадне. Само седмици по-късно бащата на Робърт беше взел най-голямата си дъщеря Изабел със себе си и беше отплавал за Норвегия, където гостуваха на крал Ерик. След заминаването му Робърт, принуден сам да се оправя с последиците от смъртта на майка си и делата в графството, беше благодарен, когато през март на следващата година получи писмо от дядо си, който го молеше да отиде в Лохмейбън. Като оставиха Карик в ръцете на един от васалите си, способен рицар на име Андрю Бойд, Робърт и Едуард се върнаха в замъка на дядо си.

Още с пристигането на братята старият Брус повика Робърт в стаята си в кулата. Въпреки че бяха изминали само месеци, откакто го видя за последен път, Робърт се изуми от промяната у лорда, когато слугата го въведе в стаята. От добре сложен мъж с мускулесто тяло, от което винаги изглеждаше по-млад, дядо му се беше смалил и прегърбил и сега седеше сгушен в стол до огнището. Косата му, подобна на грива, беше бяла като сняг.

Изправи се сковано, когато Робърт прекоси стаята, а пажът затвори вратата зад себе си.

Робърт прегърна стареца и усети костите му под ръцете си.

— Радвам се да те видя, дядо.

— А аз теб, момчето ми — каза с хриплив глас лордът и му посочи другия стол край огнището. — Седни, седни.

Робърт се огледа наоколо. Забеляза познатия гоблен, който висеше на стената близо до голямото легло. На него се виждаха група рицари на черни коне, преследващи бял елен. Това му напомни за ловните излети, на които го беше водил дядо му в горите на Анандейл, и мъката по отминалото го прониза. Беше принуден бързо да влезе в новата си роля на граф и момчешките му години се заличиха от задълженията му на възрастен. Радостите на младостта му като че ли бяха само мъгляв спомен.

— Как са работите в Карик? — попита старецът и се вгледа внимателно в него.

— Започвам да свиквам — отвърна бавно след кратка пауза Робърт. — Сър Андрю Бойд много ми помага. Оставих го да командва гарнизона в Търнбери.

— А васалите ти?

— Приех почитта на онези, които живеят най-близко до Търнбери. Но заради лошото време и току-що започналите да се раждат агнета още не съм успял да повикам всичките.

— Още е рано — каза, кимайки с разбиране, старият лорд. — Ще дойде време, когато ще опознаеш всичките си хора. — Черните му очи проблеснаха на светлината от огъня. — Късметът не е на страната на рода ни през тази изминала година, Робърт, но не трябва да позволим на нашите противници да изтрият двеста години влияние в това кралство. Все още държа на това, което ти казах в деня, когато беше ръкоположен за рицар: че искам да запазиш претенциите ни. — Той въздъхна, загледан в сбръчканите си ръце. — Аз съм уморен. Уморени са костите и уморено е сърцето ми. Баща ти е в чужбина, опитва се да сключва съюзи в Норвегия, и нямам представа кога ще се върне. Сега е твой ред да поемеш мантията, която сме носили от толкова дълго време. — Той замълча за момент, втренчил очи в Робърт. — Обаче не вярвам, че това може да бъде направено в Шотландия. Споменът за поражението ни и победата на Балиол са все още твърде пресни в главите на хората тук. Не искам да бъдеш опетнен от провала ми.

Робърт се опита да протестира срещу това признание, но старият лорд вдигна ръка.

— Мислих дълго върху станалото и чувствам, че засега интересите на рода ни ще бъдат най-добре защитени другаде. Затова искам да отидеш в Англия. Ще прекараш следващата година в нашите имения в Йоркшър и Есекс, като действаш на практика като лорд в отсъствието на баща ти. Тези имения са част от наследството ни и е важно да имаш време да разбереш стойността им и да се запознаеш с хората, които един ден ще се закълнат във вярност към теб. След това ще поднесеш уваженията си на крал Едуард в Лондон.

— Той избра врагът ни да седне на трона — рече рязко Робърт. — Защо трябва да засвидетелствам уважение към двора му?

— Защото въпреки решението на краля ние продължаваме да сме негови васали. Не можем да си позволим ненавистта да пречи на положението ни в кралството му. Всъщност мисля, че трябва да затвърдим мястото си.

Робърт поклати глава. Би очаквал подобно предложение от баща си, но не и от лорда, който открай време се стараеше да спазва почтителна дистанция от английския крал.

Обаче старият Брус беше непреклонен.

— Нашата позиция в Шотландия е много отслабена. Трябва да я подсилим другаде, ако искаме семейството ни да възвърне предишния си авторитет. Ще вземеш със себе си брат си — продължи лордът и посегна към бокал с вино на масата до него, — както и малка група мъже, която съм избрал за теб. Страхувам се, че свитата ти няма да отговаря напълно на човек с твоето положение, но след като баща ти е в чужбина и противникът е на трона, имам нужда от всички мои хора тук. — Той вдигна чашата и посочи с нея към внука си. — Разчитам на теб, Робърт.

Бойният кон тръсна масивната си глава. Бялото на широко отворените му очи се виждаше през прорезите на черното покривало върху тялото му. Когато рицарят на седлото се наведе, за да поеме копието от оръженосеца си, връхната му туника се разтвори и разкри плочките на бронята му, подобни на рибешки люспи. Като укроти възбудения кон, той дръпна юздите с лявата си ръка зад щита, привързан към другата. Щитът, плосък в горния край и заострен надолу, стигаше някъде до коляното му. Беше черен, с червена арфа по средата. Върху дървените предпазни плочи на раменете му беше изрисуван същият герб, единственият му отличителен знак извън бронята и стоманения шлем.

Виковете на тълпата, събрала се за рицарския турнир в Смитфийлд, станаха още по-силни, когато в другия край на арената втори рицар протегна ръка за копието си. Беше в синьо с бяла лента, която минаваше диагонално през туниката му между шест златни лъва. Щитът му беше с необикновен герб: боядисан в наситено кървавочервено, с изрисуван по средата златен дракон.

Изсвири рог. Рицарите забиха шпори в хълбоците на конете и те полетяха напред от срещуположните краища на арената, носейки се в галоп през кал и пречупени парчета от копия. Рицарят с щита с дракона почти изпусна от контрол коня си и той за малко да се отклони от чертата, но с рязко дръпване на юздите го върна обратно навреме, за да насочи напред копието си. Из цялото поле наоколо хората се бутаха, за да видят по-добре сблъсъка. Железният връх се стовари в дървения щит и дръжката на копието стана на парчета. Ударът беше жесток. Рицарят с арфа на щита политна назад, копието му отхвръкна встрани, силният удар го изхвърли от високото седло, а конят му продължи да се носи в галоп напред. Той се строполи на земята, доспехите му издрънчаха и разплискаха калната вода. Тълпата изрева.

Когато наближи края на полето, рицарят с щита с дракона накара бойния си кон да забави ход и да премине в по-лек галоп, а хората се разбягаха, за да не бъдат смачкани от бронираното животно. Накара го да завие в последния момент, след което извади широкия си меч от ножницата и пришпори коня обратно през полето към мястото, където лежеше противникът му. Спря, готов да скочи от коня, за да продължи да се бие. Рицарят на земята не се помръдваше. Засвири рог и трима оръженосци с изрисувани червени арфи на туниките се затичаха през полето. Единият побягна да хване юздите на коня, а другите се надвесиха над падналия си господар. Рицарят с дракона изчака, а бойният му кон продължи да потропва с копитата. Тълпата притихна в очакване. Дали човекът просто беше в несвяст, или бяха станали свидетели на смърт тук, в Лондон, в тази ветровита майска утрин? Това беше доста обичайна гледка за турнирите, защото сега на върховете на копията имаше тройни дървени предпазители, които да омекотяват удара, а мечовете се правеха от китова кост.

Човекът на земята се размърда, погледна през краката на оръженосците, вдигна ръка с разперени пръсти. Оръженосците отстъпиха назад, а той с мъка се изправи на крака. Разбитият му щит висеше на ремък от ръката му, а копието му лежеше на земята. Не беше счупено. Поклащайки се напред, той смъкна големия шлем, давайки знак, че няма да продължи да се бие. Рицарят с дракон на щита вдигна меча си във въздуха и пришпори коня през арената сред бурните викове на тълпата.

Робърт, който седеше заедно с брат си в кралската ложа, одобрително заръкопляска, когато раненият рицар беше изведен и още двама противници подкараха бойните си коне в двата края на полето. Беше само третият двубой за деня, но вече на това поле имаше показани повече умения и сила от когато и да било преди. Беше присъствал на няколко турнира в Шотландия, но те не можеха да се сравнят с тази величествена гледка. Тук всичко изглеждаше по-внушително. Конете бяха по-едри, облеклата на рицарите — по-изящни, като се започне от копринените пряпорци на дръжките на копията и се стигне до гребените и перата, с които бяха украсени шлемовете им. Тълпите също бяха по-многобройни. Робърт продължаваше да вижда хора да се стичат в затвореното пространство между наредените една до друга шатри. Рицарите от кралската гвардия ги проверяваха за оръжия, забранени на територията на турнира. Това беше сравнително стар закон, приет, след като твърде много турнири бяха прераснали в бунтове с десетки убити. Блъскането стана по-популярно от мелетата сред облаци прах и турнирите станаха по-усъвършенствани състезания със съдии и награди. На тях беше разрешено да влизат само рицари от сой и всеки трябваше да плаща солидна сума. Въпреки това кралските гвардейци събираха куп кинжали и ножове.

Робърт насочи отново вниманието си към полето и погледът му се спря на домакина на турнира. Крал Едуард седеше през няколко реда напред върху покрит с възглавници трон, отпред и на гърба на туниката му имаше избродирани три златни лъва, а побелялата му коса се виеше по краищата. Около него кралската ложа беше пълна до самата ограда с видни барони и лордове от цяла Англия и с дами с рокли, обсипани със скъпоценни камъни, на главите с деликатни шапчици, чиито копринени шлейфове се развяваха като флагове от силния вятър. По краищата като колибри стояха пажове в тюркоазени туники, готови всеки миг да се втурнат напред, за да изпълнят някоя команда.

Робърт продължи да наблюдава краля. Малко преди Коледа, подчинявайки се на нареждането на дядо си, той беше писал на Едуард от имението в Есекс с обяснението, че представлява интересите на фамилията си в Англия. Беше изразил и желание да поднесе почитанията си в двореца. През новата година пристигна писмо с кралския печат, в което го канеха на откриването на пролетната сесия на парламента, свикана за обсъждане на кралските планове за нов кръстоносен поход. На Робърт още не му беше предложена аудиенция с краля, въпреки че пристигна в Лондон още преди седмица, нещо, което стана повод за мрачни коментари от страна на брат му. Обаче донякъде това мълчание на краля представляваше облекчение за него, защото той все още таеше неприязън към него и знаеше, че няма да е добре, ако това му проличи. Особено тук, сред пищното великолепие на Лондон, където кралският двор беше пълен с вълци.

Робърт насочи вниманието си към двамата нови противници, яздещи бавно из полето, следвани от оръженосците си, носещи копията. Почувства лека завист, защото искаше самият той да е там отпред, възседнал най-добрия кон, който можеше да се купи с пари, да е облечен в красиви дрехи и да му се възхищават. През последната година му дотегна да се справя с трудностите в управлението на английските имоти, да изслушва оплакванията на арендаторите и да разрешава дребни спорове. Но вълнението, с което наблюдаваше турнира, и животът в Лондон бяха събудили в него желания, надхвърлящи бремето на отговорностите му. Грандиозното представление събуди в него рицарството, за което копнееше още от момче. Свързаните с това вълнения, слава, награди.

Започна да ръкопляска заедно с останалите от тълпата, когато рицарите обиколиха полето с вдигнати в юмрук ръце, за да съберат колкото е възможно по-голяма подкрепа. Единият имаше на герба си сребърен лъв, а другият беше облечен в жълта коприна с избродиран зелен орел. Робърт спря да ръкопляска, когато видя, че рицарят със зеления орел носи кървавочервен щит със златен дракон по средата. Наведе се към брат си.

— Виждаш ли щита му? — попита той, повишавайки глас, за да надвика глъчката. — Същият е като на предишния победител.

— Може би са от един род? — предположи Едуард, когато рицарят, пришпорвайки коня си, мина покрай кралската ложа и се поклони на краля.

— А защо тогава имат различни гербове на туниките?

Едуард сви в недоумение рамене. Когато рицарите се отправиха в лек галоп към срещуположните краища на полето, той посочи арената, където други рицари чакаха заедно с оръженосците си.

— Погледни. Там има още от тях.

Робърт преброи тринадесет рицари, различаващи се по гербовете върху туниките, но с еднакви гербове на щитовете, на които беше изрисуван дракон. Никога не беше виждал подобно нещо. Обикновено на щита на рицаря беше изрисуван гербът на рода му. Той се огледа наоколо с намерение да попита един от лордовете в ложата, но всички се надигаха, за да наблюдават двубоя. Тъй като не искаше да го пропусне, Робърт също се изправи заедно с тях, когато рицарите насочиха един срещу друг копията си сред вихрушка от кал и тропот.

Кралското шествие се виеше по прашния път, а барабаните обявяваха приближаването му. Начело яздеше крал Едуард с главните си приближени, сред които бяха графът на Съри, сър Джон де Варен и Антъни Бек, епископ на Дърам. Отзад следваха рицарите от турнира, повечето от които бяха заменили шлемовете и броните с ленени ризи и избродирани мантии и яздеха бойните си коне зачервени и триумфиращи. Някои от тях още носеха символите за благоразположението на своите дами, с които бяха участвали в двубоите — парчета от воали и ръкави, ефирни като криле на пеперуди. Тяхното добро настроение представляваше приятно разнообразие след общата потиснатост от последните няколко дни, в които вниманието на двореца беше съсредоточено върху нарастващото напрежение във Франция. Там по-малкият брат на Едуард — Едмънд — водеше трудни преговори след една морска битка от предишното лято между английски търговски кораби и френската флота.

След рицарите следваха оръженосците, събрали останалото след турнира — пречупени копия и мечове, разбити щитове и носилка с един замаян и окървавен мъж. За останалата екипировка използваха товарни коне. Известно време из калните улици отвъд Смитфийлд ги съпровождаха бледи деца, които се опитваха да изпросят по някоя дребна монета. Сега шествието навлизаше в покрайнините и минаваше през тишината на овощни градини, където белите цветове се сипеха от ветреца като сняг.

Робърт, който яздеше задно с брат си и оръженосците им, погледна надолу към стъпканите в калта от безброй стъпки и копита цветове. Той и хората му се намираха далеч назад в шествието заедно с други чуждестранни лордове и с онези, които някога са били приближени на краля, но сега се бяха оказали в немилост. Бяха израснали с тази система от рангове и покровителства, където местата на централната маса в залата или най-добрите стаи в замъка се използваха като примамка за укротяване на непокорни васали или за поощрение на верни привърженици. Но тук, в Лондон, където беше пълно с благородници, като се започне от най-влиятелните графове в кралството и се стигне до най-алчните рицари, ламтящи за парченца земя и богатство, тези символи за положението на хората съществуваха сред сложен етикет, който Робърт не беше сигурен, че ще разбере някога. В Шотландия той просто бе свикнал да се чувства един от елита. Обаче тук определено се чувстваше не на място. В главата му прозвуча дрезгавият глас на дядо му, който му напомняше за славното му потекло, произтичащо от крале и лордове. Тази мисъл го накара да се поизправи на седлото.

Чуха се възторжени възгласи, когато един мъж се отдели с коня си от колоната на рицарите. Беше облечен в синьо с бяла лента, минаваща диагонално през гърба му — победителят в турнира, свалил от коня първия си противник, а след това — пречупил четиринадесет копия. Вдигна високо наградата си — красиво изработен кинжал — сред нови възторжени възгласи. Робърт се изненада, когато след последния двубой мъжът свали шлема си и застана пред кралската ложа, за да получи трофея си. Младият рицар едва ли бе на повече години от него. Червеният рубин, инкрустиран в дръжката на кинжала, проблесна за миг, а след това гордият млад мъж се скри от погледа му, погълнат обратно от редиците на рицарите. Когато шествието излезе от прикритието на овощните дървета, отляво се показа лондонският Тауър. Масивните стени на цитаделата на крал Едуард се издигаха до небето и се спускаха право надолу към рова под тях. Построена от Завоевателя, през вековете крепостта беше многократно разширявана от изредилите се след това крале, но на Робърт му бяха казали, че никой не бил направил толкова много, колкото Едуард през двадесетте години на царуване.

Началото на колоната вече беше стигнало до дигата в края на рова и скоро Робърт и Едуард яздеха през първите укрепления, които пазеха всяка стъпка от пътя, водещ към крепостта на краля. След като преминаха дигата, навлязоха в полукръгло външно укрепление, заобиколено от вода и пазено от стражи. После следваха двете порти, до които се стигаше през подвижни мостове — с висящи железни решетъчни врати над тях, прорязани от бойници. Долу в зелената вода се мяркаха сенките на риби. Отвъд кралското пристанище, което затваряше рова, Темза течеше бавно покрай южните стени, където бяха покоите на краля. По ъглите на тези стени направо от реката се издигаха стройни кули.

След втората порта минаха през външния двор между отбранителните стени. Шествието забави ход, за да премине през един сводест отвор. Думкането на барабаните отекваше в стените. Заедно с останалите Робърт и Едуард преминаха през няколко арки една след друга, а после и покрай входа откъм водата, където точно под покоите на краля беше на котва кралската баржа. Тук се озоваха в сянката на друга грамадна стражева кула, последната и най-внушителната, преди да навлязат във вътрешния двор. След като преминаха дългия тъмен тунел и излязоха сред слънчевата светлина от другата страна, пред тях се изправи Белият Тауър. Диамантът в короната на Едуард.

Широка алея, оградена от стени, ги отведе до грамадната кула. Невероятните й размери ги накараха да се почувстват като джуджета. Робърт си помисли за вътрешния двор и кулата на дядо му в Лохмейбън. Неговият замък изглеждаше като играчка в сравнение с този. Последва още една охранявана от стражи порта, този път украсена със знамена, и те навлязоха в най-вътрешния двор, където гигантска стълба водеше към входа на кулата. Рицарите и лордовете слязоха от конете, конярите ги отведоха в конюшните, а придворните въведоха благородниците в кулата.

Робърт подаде юздите на коня си на своя оръженосец Нес. От малката си свита, състояща се от шестима оръженосци, двама слуги, един стюард и един готвач, които придружаваха него и Едуард от Шотландия, той чувстваше най-близък спокойния млад мъж, син на рицар от Анандейл, един от васалите на дядо му. Когато оръженосците отведоха конете, братята се отправиха нагоре по величествената стълба. Думкането на барабаните беше стихнало и сега се чуваха по-нежните звуци на гайди и лири. Когато приближиха огромните врати, чуха как хората пред тях шепнат изненадани. Заедно влязоха в просторен хол. В подобното на огромна пещера пространство се издигаха редове от мраморни колони, а стените бяха покрити с гоблени. Но не архитектурата порази братята, а по-скоро многобройните растения и дървета вътре. Свежата им зеленина беше като на внезапно изникнала гора. По колоните се виеше тъмен бръшлян, а ухайният аромат на килима от цветчета, които покриваха застлания с плочи под, изпълваше въздуха. Едуард изпусна през зъби въздишка на одобрение, когато редица девойки в ефирни рокли изтичаха пред тях между дърветата. Преследваха ги подскачащи мъже, надянали гротескни маски.

Музиката зазвуча по-силно. Дървена стълба, която се издигаше сред чудната гора пред тях, водеше към следващия етаж. Робърт така се захласна по онова, което виждаше, че не забеляза какво пази подножието на стълбата, докато Едуард не го дръпна за ръката и не му го посочи. Там, задържан от трима пажове, имаше грамаден звяр с рунтава, тъмна грива. Към желязната яка около врата на това създание бяха прикрепени дебели вериги, но въпреки това пажовете явно трудно го удържаха, докато звярът се дърпаше насам-натам и ръмжеше срещу минаващите покрай него хора. Мускулите под тъмнокафявата му кожа, набраздена от белите следи, останали от камшиците, играеха. Робърт беше виждал образите на подобни същества само върху щитове и туники. Лъвът беше много по-страшен, отколкото си го беше представял. Гръмогласният му рев отекна в гърдите и корема на Робърт, а отвратителната миризма, която идваше от него, опъна до краен предел нервите му. Когато изкачи стълбите, той погледна обратно през рамо звяра, който продължаваше да реве. След това влязоха в голямата зала.

22

Крал Едуард и приближените му тръгнаха нагоре по стъпалата на подиума в залата, а слугите водеха гостите до местата им. Най-близко до платформата бяха местата, запазени за рицари от турнира. Робърт и брат му седнаха по средата на залата — прилично, но твърде отдалечено място от масата на краля.

Масите бяха отрупани с кани и бокали, както и със сребърни легени, пълни с вода и розови листенца, за да могат гостите да си мият ръцете в тях. Когато лордовете и дамите се настаниха, влязоха слуги, носещи печени лебеди, чието горещо месо още цвърчеше. Имаше маринована сьомга от Ирландия, гарнирана с лимони от Испания, купи с жълто масло, миризливо сирене бри и сушени смокини. След като всички седнаха, епископ Бек ги накара да кажат една молитва. Кралският дегустатор опита ястията на централната маса, да не би да има в тях отрова, и слугите започнаха да разливат вино.

— Вие сте сър Робърт Брус, нали?

Робърт вдигна глава и видя слаб, добре облечен мъж, който заговори от отсрещната страна на масата сред тракането на ножовете. Леко се поклони.

Мъжът се наведе да отреже парче сирене от буцата, поставена между тях, но не се представи, а се обърна към една пълна дама до него, облечена в твърде тясна за нея рокля, чиито ширити отстрани като че ли всеки миг щяха да се скъсат.

— От Шотландия.

— Наистина ли, сър? — Жената погледна Робърт. — Чух, че това е диво място. — Тя потръпна. — Бедни, запустели земи, връхлитани от студове и безспирни дъждове.

Преди Робърт да успее да отговори, Едуард мрачно кимна.

— Така е, госпожо. Толкова е студено, че се къпем само три дни през юни, когато ледът, който покрива езерата, е разтопен достатъчно дълго.

Слабият мъж недоверчиво се намръщи, докато нарязваше сиренето на тънки парчета.

Жената клатеше глава.

— Сигурно много се радвате, че сте в Англия.

Едуард се ухили.

— Ами, поне вече не смърдя като свиня.

Жената нервно се закиска и съсредоточи вниманието си върху парчето говеждо в чинията й, от което капеше кръв. Мъжът изви глава встрани и сви устни.

Робърт се наведе към брат си, когато двойката поведе разговор с друг на масата.

— Няма да завържеш много приятелства, ако продължаваш да правиш това.

Едуард престана да се хили.

— Чу как говорят за кралството ни. Единственото добро нещо е, че гледат на нас като на по-цивилизовани, а не ни смятат за варвари като уелсците и ирландците.

— Можеш ли да ги виниш, че след всичкото това смятат всички други за по-бедни? — Робърт вдигна бокала си и посочи с него великолепието наоколо. — Не можеш да ми кажеш, че не си впечатлен.

— Може и да съм впечатлен, но това не означава, че ми харесва да се отнасят с мен като със селяндур. — Едуард предизвикателно присви очи. — Кралят дори още не те е поздравил, братко. Тук сме от цяла седмица. Трябва да бъдеш посрещнат като почетен гост.

— Съмнявам се, че кралят е имал възможност да разговаря с много от присъстващите тук — отвърна Робърт, жегнат от истината в думите на брат си. Може и да се радваше, че не му се налага да се срещне веднага с краля, но продължителното чакане минаваше границите на благоприличието и се превръщаше в обида. Не можеше да изпълни това, което дядо му очакваше от него, и да издигне на по-високо равнище положението на фамилията в Англия, ако кралят дори не го поздравеше с добре дошъл. — Предполагам, че вниманието му е ангажирано от въпроса с Франция.

— Франция ли?

Чул пресипнал глас до себе си, Робърт се извърна и видя възрастен мъж, загърнат в копринена мантия, закопчана на сбръчканата му шия с игла със скъпоценен камък.

— Значи дори нашите далечни шотландски съседи знаят за проблемите ни?

Робърт беше чул за битката, сложила начало на конфликта скоро след като се беше състояла предишното лято. Френската флота нападнала няколко търговски кораба с екипажи от английски и гасконски моряци недалеч от крайбрежието на Бретан, очевидно без да бъде провокирана, но в последвалата схватка англичаните победили и пленили три кораба, принуждавайки останалите да се разбягат. Преди да успее да обясни, че е в Англия от близо година, благородникът продължи:

— Помнете ми думата — изхриптя той и посочи с ножа си, а едно парче месо се изплъзна от чинията му и падна от масата, — турнирите и пиршествата ще поддържат духа на бароните още известно време. Обаче в парламента ентусиазмът им бързо ще потъне като кораб, натоварен с камъни.

При споменаването на парламента Робърт наостри уши. Въпреки резервите си очакваше да разбере какви са плановете на краля за нов кръстоносен поход и дали има възможност те да се осъществят, тъй като един от начините да утвърди положението на фамилията си беше да поеме кръста под знамето на Едуард. Все още чуваше съвсем ясно гневните думи на баща си в нощта, когато научиха, че Балиол ще бъде крал.

„Във вените на всичките ни синове тече рядка кръв. Разредена като разводнено вино… Как можем да направим кръстоносци от такива слабаци?“

Беше страдал дълго време заради тези думи. Това беше последният израз на някакви чувства от страна на баща му към него, преди да замине за Норвегия. Част от него се бунтуваше срещу тях — бяха произнесени от баща му по време на един от пиянските му изблици на гняв и не трябваше да им придава голямо значение, но друга, по-настоятелна част, му казваше, че това е вярно. Той не можеше да се сравнява с кръстоносците преди него. Израсна в мирни години, той се беше обучавал само в събаряне на мишена на пустия морски бряг. Сега може би щеше да има шанс да докаже, че баща му е сгрешил. Робърт си представяше как се връща в Анандейл, получил като награда земя, торби с лъскаво сарацинско злато и репутация също толкова внушителна като тази на дядо му и как подарява на дядо си ново палмово листо за плаща, взето от самия Йерусалим.

Обаче кръстоносните походи съвсем не интересуваха стария благородник.

— На краля му предстои трудна сесия в парламента — каза той на Робърт и поклати енергично глава. — Да, наистина.

Слабият, добре облечен мъж срещу Робърт многозначително се прокашля и го изгледа предупредително.

— Знаете, че съм прав! — викна насреща му старият човек. — Крал Едуард не трябваше да изпраща брат си да се разправя вместо него с Филип. Ако сам беше отишъл, сега нямаше да бъде изправен пред загуба на английското управление в Гаскония.

— От това, което чух — каза Робърт, поглеждайки ту единия, ту другия, — отстъпването на земите на краля в Гаскония е само временно, докато бъде сключено мирно споразумение с крал Филип. Направено е като жест на добра воля.

— Това я вярно — подчерта слабият мъж. — Крал Едуард ще върне пленените кораби и ще отстъпи херцогството. Когато отиде във Франция да сключи мир с Филип, той ще си получи обратно Гаскония. Това са условията, договорени от граф Едмънд в Париж.

— Как пък не! — реагира остро благородникът. — Първо на първо, не се ли запитвате как два търговски кораба са успели да разгромят френската флота?

Слабият мъж се намръщи.

— Какво искате да кажете?

— Искам да кажа, че това беше капан и нашият крал влезе право в него! Още отначало на царуването си Филип даде ясно да се разбере, че не иска един английски крал да управлява която и да било част от Франция. Казал е на капитаните на тези кораби да се оставят да бъдат пленени, за да има претекст за предаването на Гаскония.

— Това е нелепо — възрази слабият мъж, обаче тонът му не беше много убедителен.

— Знам също защо крал Едуард се съгласи толкова бързо с условията на Филип — каза старецът, посочи с ножа си към подиума, където седеше кралят заедно с приближените си, и повдигна рунтавите си вежди. — Заради обещанието за млада плът.

Робърт се наведе напред в очакване той да продължи. Беше чул слуха, че има споразумение за женитба като част от преговорите с французите срещу отстъпването на Гаскония, но той не беше потвърден.

— Сестрата на крал Филип, принцеса Маргьорит — прошепна с готовност старият човек и закима на Робърт. — Няма да чакат и ден, след като навърши тринадесет. Помни ми думата. Нашият крал размени обширните си френски земи за тясна френска дупка. — Пъхна ножа си в кърваво парче говеждо и го облиза. Без да обръща внимание на тези, които бяха дочули думите му, стана от масата и изчезна сред шумната тълпа.

Слабият мъж започна да шепне нещо на седналия до него.

Робърт погледна брат си и промърмори.

— Както ти казах, кралят е бил зает.

Едуард се облегна назад и започна да човърка зъбите си.

— Въпреки това мисля, че трябваше да те приветства по достоен начин независимо колко е зает. Ти си граф, братко. А не много отдавна дядо ни беше съперник за трона.

Робърт се зае с яденето в напрегнатата тишина.

Първоначално ядът му от загубата на трона беше понамалял заради скръбта след смъртта на майка му, но през изминалата година отново го измъчваше. Единствената утеха идваше от сведенията, че начинът, по който управлява новият крал на Шотландия, съвсем не предизвиква задоволство.

След коронацията Джон Балиол беше принуден от английските правници безропотно да се съгласи, че като крал на Шотландия той е подчинен на върховната власт на Едуард. Обещанието, което Едуард даде, уверявайки шотландците, че ще бъде сюзерен само временно, беше отменено. Едуард принуди Балиол да издаде документи, обявявайки тази гаранция за невалидна. След това английският крал беше започнал да показва открито превъзходството си с намесата си в шотландските работи. Съдебните дела, които трябваше да бъдат решавани в Шотландия, скоро започнаха да се разглеждат от Уестминстър. Когато шотландците начело с Джон Комън протестираха, Балиол беше повикан да се изправи пред съдиите на Едуард. По време на траура, последвал неотдавнашната смърт на неговата съпруга и кралица, примиреният Балиол беше унизително порицан от самия крал и осъден да загуби три града заедно с крепостите.

Според брата на Робърт, определил това като отровна чаша, от която Балиол е трябвало да пие, за тях щеше да е по-добре да минат без нея. Ала Робърт продължаваше да мисли, че дядо му можеше да отстоява позициите си по-добре пред английския крал. Оттогава тези мисли бяха прераснали в мрачно подозрение, че тъкмо това беше главната причина лорд Анандейл да не бъде избран. През последните няколко месеца Робърт неведнъж си беше припомнял думите на Уишарт, епископа на Глазгоу, и тези на буйния граф Джон от Атъл: че крал Едуард се интересува само от това да разшири собствените си граници за сметка на своите съседи. Дядо му го беше натоварил със задачата да поддържа претенциите на клана Брус за трона на Шотландия, независимо от това, кой седи на него, оспорвайки правото им. Но изглежда, че борбата за контрол на този трон вече отдавна беше започнала, а той дори не участваше в нея.

Робърт пресуши виното си и бутна настрани чинията, а слугите започнаха да вдигат масата. Музикантите засвириха весела мелодия и върволица мъже и жени се стекоха към центъра на залата, за да танцуват. Хората започнаха да им ръкопляскат, докато те си разменяха местата при танца. Едуард отново разговаряше с дебелата жена. Разказваше й за чудовищни зверове, които скитат из шотландските хълмове и отмъкват деца от селата.

— Сър, вие ли сте графът на Карик?

При този въпрос Робърт стисна зъби и се обърна. Вече не беше в настроение за разговори. Видя мъж, облечен в синя туника с диагонална бяла лента. Отблизо рицарят изглеждаше дори по-млад, отколкото на турнира. Имаше кестенява коса, която падаше върху очите му, поразително зелени на овалното, открито лице. Раздразнението на Робърт изчезна.

— Аз съм. А вие сте сър Хъмфри де Бун, граф на Херефорд и Есекс, нали?

Хъмфри се усмихна и на бузата му се появи трапчинка.

— Не съвсем. Графът е баща ми. Но аз съм негов наследник, така че предполагам не сте сбъркали много титлата.

— Позволете ми да ви представя… — Робърт вдигна ръка, за да посочи Едуард, но брат му вече беше станал и водеше кискащата се дебелана към центъра на залата, където танцьорите приканваха гостите да се присъединят към тях. Робърт отново се обърна към мъжа: — Поздравления за победата ви днес. Беше напълно заслужена. — Искаше да продължи и да каже на Хъмфри, че не е виждал подобно зрелище, но се спря, защото не искаше рицарят да го помисли за невъзпитан.

— Аз трябва да ви поздравя, сър Робърт. Начинът, по който решихте онзи спор между арендаторите на нашите бащи в Есекс, беше възхитителен.

Робърт поклати глава, смутен от изказаната благодарност.

— Това беше най-малкото, което можех да направя. Нашите хора бяха в очевидно нарушение. Първо на първо, изобщо не би трябвало да ловуват в парка на баща ви. Надявам се сумите за щетите, които ги накарах да заплатят на графа, да са били задоволителни?

— Напълно. Баща ми искаше да ви изкажа благодарността му. Пита как е семейството ви.

— Брат ми Александър учи богословие в Кеймбридж, а сестра ми Кристин ще се омъжва за наследника на граф Мар. — Робърт си помисли дали да спомене за Мери и Матилда в Лохмейбън и за Нийл и Томас, които се обучаваха за рицари в Антрим, но предположи, че рицарят просто беше попитал от любезност. — Предполагам, че баща ми е добре — завърши с по-хладен тон той. — В Норвегия е, в двора на крал Ерик.

— Ах, да, вашият нов шурей.

Робърт се изненада. Преди няколко месеца беше получил писмо с неочакваното съобщение, че сестра му ще се омъжи за норвежкия крал. Писмото беше кратко, официално, без нито дума за поздрав от баща му. Робърт беше изпратил за подарък на Изабел сребърна брошка във формата на роза, надявайки се, че подаръкът е подходящ за жена, която щеше да стане кралица, но не беше чул нищо повече. Не очакваше, че новината за годежа е вече широко известна.

Видял изражението му, Хъмфри се засмя:

— Не би трябвало да се изненадвате, сър Робърт. Благородното име на фамилията ви е добре известно тук и скоро ще разберете, че сте добре дошъл в двореца както всички други.

— Все още не съм много наясно с правилата на играта.

— Ще наваксате. Просто си дръжте очите широко отворени и си пазете гърба. — Радушната усмивка на Хъмфри не изглеждаше съвсем в тон с предупреждението. — Приятно прекарване.

Робърт се надигна от мястото си.

— Може би по-късно ще можем да поговорим още. Интересно ми е да науча как мога да участвам в турнирите.

— Така ли? — Хъмфри изглеждаше заинтригуван, но после със съжаление поклати глава. — Друг път. Тази вечер трябва да присъствам на едно събиране.

— Разбира се — каза Робърт, като се постара да скрие разочарованието си. Непринуденото държане на Хъмфри го беше поободрило след студената надменност на повечето благородници, с които се беше запознавал до този момент. Върна се на мястото си, след като рицарят се отдалечи, и започна да си играе с чашата пред себе си и да наблюдава как брат му кара дебелата жена да се върти задъхана в кръг. Може би, ако не му се възлагаха всички надежди на рода, и той щеше да е по-безгрижен. Като най-голям син Робърт знаеше, че този ден ще дойде, но на деветнадесет беше дошъл много по-рано, отколкото беше очаквал. Обаче не можеше да използва младостта за извинение, защото на неговата възраст дядо му е бил определен за наследник на трона и се беше оженил за дъщерята на английски граф, получавайки на юг от границата достатъчно имоти, които да съперничат на шотландските му земи.

Робърт забеляза, че Хъмфри де Бун се връща.

Младият рицар като че се колебаеше, но се усмихна и каза:

— Искате ли да дойдете с мен?

Робърт се замисли за миг и стана, като реши, че след едно колебливо предложение мълчаливото съгласие е за предпочитане пред благодарността. Следвайки Хъмфри през залата, той се опита да улови погледа на брат си, но вниманието на Едуард беше твърде съсредоточено в танца, за да го забележи. После двамата се запромъкваха през навалицата и през една врата излязоха в тесен коридор.

Хъмфри го поведе покрай втренчените погледи на стражите по галерия, която обикаляше стените на най-вътрешния двор. В настъпилия мрак купестите облаци се бяха оттеглили на изток. Леденият вятър развяваше плащовете им, докато вървяха покрай парапета и надолу по едни каменни стъпала към огромна кръгла кула.

— Това са някогашните покои на крал Хенри — каза Хъмфри, докато минаваха покрай стражите пред входа на кулата. — Крал Едуард понякога ни позволява да ги използваме.

Робърт кимна, като се запита кого ли имаше предвид мъжът с това ние, но не каза нищо. Почувства, че любопитството му се засилва. Докато изкачваше след Хъмфри една вита стълба вътре в кулата, отгоре се чуха гласове и смях. Когато стигнаха най-горе, Хъмфри отвори сводестата врата и Робърт го последва в просторна стая с висок сводест таван, чиито стени бяха боядисани в тъмнозелено, осеяно с жълти звезди. От двете страни на огромната камина имаше дивани, застлани с кожи. В стаята се намираха десет мъже, няколко от които Робърт разпозна като участвали в турнира. Преди да успее да свърже с имена лицата на младите мъже, вниманието му беше привлечено от голямо знаме, което висеше от една от стените. Платът беше поизтрит и закърпен на места, но цветът, макар и избледнял, беше определено червен, а по средата, избродиран с вече по-раздърпали се нишки, се виждаше златен дракон, обгърнат от огън. Робърт понечи да попита Хъмфри за значението на този символ, който беше видял и на щитовете, но мъжете в стаята изведнъж млъкнаха и се втренчиха в него.

— Какво става, Хъмфри? — Мъжът, който заговори, беше висок и строен, с отметната назад черна коса, откриваща сурово, ъгловато лице. Той посочи към Робърт, стиснал бокал в протегнатата си ръка. — Кой е този?

— Да не би да си оставил обноските си на арената? — попита Хъмфри. Тонът му, макар и шеговит, съдържаше предупреждение. — Той е гост.

Чернокосият рицар не сваляше очи от Робърт.

— А това е частна сбирка.

Без да го погледне повече, Хъмфри се обърна към другите:

— Позволете ми да ви представя сър Робърт Брус, граф на Карик.

— Ама, разбира се! — обади се един рицар и кимна на Робърт от дивана, на който се беше изтегнал. Беше пълен, с гъста руса коса и мързелива усмивка, която някак не се връзваше с очите му, ледено сини. — Семейството ви притежава земи близо до моите в Йоркшър, сър Робърт. Баща ми познава добре вашия. Аз съм Хенри Пърси, лорд на Алик.

В тона на мъжа се долавяше надменността, вече така добре позната на Робърт. Името му беше известно и той знаеше, че младият мъж е внук на граф Джон де Варен.

Друг младеж, едва излязъл от юношеството, вдигна дръзко усмихнат ръка за поздрав:

— Добре дошъл, сър Робърт. Аз съм Томас.

Робърт леко се поклони. Неколцина сведоха глави в отговор, а останалите подновиха разговорите си. След малко чернокосият рицар отклони от него враждебния си поглед.

— Не обръщай внимание на Еймър — прошепна Хъмфри и поведе Робърт към един слуга, който стоеше с кана вино в ръка. По знак на Хъмфри той напълни две чаши. — Просто е кисел, че днес го победих.

— Еймър?

Хъмфри отпи глътка вино.

— Еймър де Валънс. — Той кимна леко към чернокосия рицар. — Син и наследник на сър Уилям де Валънс, граф на Пембрук. Името му сигурно ти е известно.

То беше познато на Робърт. Дядо му се беше сражавал рамо до рамо с Уилям де Валънс в битката при Луис, а баща му беше участвал заедно с него в похода в Уелс. Полубрат на Хенри, роден и отрасъл в Поату, Валънс беше дошъл в Англия като младеж и беше една от главните причини за войната между краля и Симон де Монфор. Щом като Еймър беше син на Уилям, значи беше братовчед на крал Едуард.

— Репутацията на семейство Валънс ми е известна — каза предпазливо Робърт.

Хъмфри се засмя, схванал намека, а после посочи към младежа, който се беше представил като Томас.

— Това е Томас Ланкастър, син на граф Едмънд, брат на краля.

— Мисля, че не го видях на турнира днес.

— Не би могъл да го видиш. Той е само на шестнадесет. — Хъмфри сви одобрително устните си. — Но ще излезе на арената веднага след като бъде посветен за рицар. Не съм виждал някой по-добър от него на неговата възраст. — Допи виното си и подаде чашата на слугата да му я напълни отново. Хъмфри посочи един по един останалите мъже в стаята.

Робърт слушаше и отпиваше от силното вино, впечатлен от изброените титли. Въпреки младостта си тези мъже бяха лордове на най-големите имения в Англия, или щяха да ги наследят. Като граф, а не чакащ да наследи титлата, той беше с по-висок ранг от всички, но беше очевидно, че тези мъже, които се излежаваха в кралските покои, един ден щяха да бъдат много влиятелни. Обстановката тук изобщо не можеше да се сравнява с боядисаните в морскосиньо стени на Търнбери.

Преди Хъмфри да успее да завърши представянето на останалите, вратата се отвори с трясък и едно момче се втурна вътре. Затръшна я зад себе си и се шмугна зад един от диваните.

След секунди вратата отново се отвори и се появи възрастен мъж.

— Милорди — каза задъхан той и огледа групата, — виждали ли сте младия господар?

— Беше тук и излезе — обади се Томас от Ланкастър, посочвайки една врата в другия край на стаята.

— Благодаря, господарю Томас — каза тихо мъжът и се отправи нататък. — Желая ви приятна вечер, милорди.

Когато той изчезна и стъпките му се отдалечиха, момчето се показа иззад дивана и се настани между ухиления Томас и Хенри Пърси. Беше доста слабо, с рошава руса коса и много познато лице. Робърт си даде сметка, че се е вторачил в него, когато Хъмфри се наведе и му прошепна:

— Прилича много на баща си, нали?

Робърт веднага разбра на кого приличаше. На самия крал. Момчето беше синът му, Едуард от Карнарвън, наследник на трона на Англия. Робърт си спомни събранието преди години след Бъргхам, на което много мъже спореха относно бъдещето на това момче и брака му с кралицата на Шотландия.

Томас от Ланкастър щракна с пръсти на слугата, който наля един бокал с вино.

— Ако кажеш на баща ти, аз ще отрека — предупреди той, когато слугата подаде чашата на Едуард. — Виното не е за малки и глупави — изимитира той казаното някога от един възрастен. — То е за мъже.

Момчето сбърчи бледото си чело, взе чашата и отпи. Виното изцапа устните му.

— Баща ми не се интересува какво правя, щом като не е пред очите му. — Той сви рамене. — Не и откакто умря мама. — Когато забеляза Робърт, намръщи се още повече.

— Кой е този?

Хъмфри се канеше да отговори, но спря, като чу забързани стъпки отвън. Повдигна учуден едната си вежда.

— Колко коменданти те преследват тази вечер, милорд?

Вратата се отвори и се появи мъж в жълта мантия с избродиран на нея зелен орел. Робърт разпозна герба от турнира.

Мъжът огледа бързо присъстващите. Забеляза Хъмфри и отиде при него.

Усмивката на Хъфри изчезна, видял сериозното изражение на мъжа.

— Какво има, Ралф?

— Граф Едмънд се завърна от Франция.

Чул името на баща си, Томас Ланкастър се изправи.

— Крал Филип се е отметнал от думата си и си е присвоил Гаскония. Отхвърлил е поканата на крал Едуард за подписване на мирно споразумение и е изпратил армия в херцогството. — Рицарят огледа смълчаните мъже в стаята. — Това е обявяване на война.

23

Вече нямаше нито танцьори, нито музика, нямаше ги и сребърните подноси с вкуснотии, както и каните с вино. Веселбата също. От пиршеството бяха останали само миризмата на печено и няколко листенца от рози, пропуснати от метлите на слугите. Голямата зала беше пълна с мъже, но те не пееха и не се смееха, а надигаха гневно гласове. Темата на пролетната сесия на парламента, свикана от краля, за да обсъди надеждите му за освобождаване на Светите земи, беше изместена от въпроса за Франция. Съвсем неотдавна самият крал Филип беше обещал подкрепата си за нов кръстоносен поход и беше построил флот за придвижване на изток. Сега изглеждаше, че тези кораби са насочени срещу Англия.

Крал Едуард седеше на подиума над събралите се благородници, стиснал страничните облегалките на трона. Тази сутрин понасяше тежко своите петдесет и пет години. На бледата светлина, проникваща през високите прозорци на залата, косата му изглеждаше още по-побеляла и подчертаваше още повече провисналия му клепач — дефект, наследен от баща му. Джон де Варен и Антъни Бек бяха също на подиума при краля заедно с няколко писари в черни роби. Останалите седяха плътно притиснати един до друг на пейки с лице към трона и вниманието им беше насочено към сенешала на Гаскония, който в момента говореше.

— След като от Англия дойде заповед, че трябва временно да отстъпим градовете, изчакахме да пристигнат хората на крал Филип и да заемат постовете ни. — Сенешалът вдигна очи към Едуард. — Но не дойдоха само чиновници, милорд. Пристигна армия. — Гласът му стана по-силен от обзелото го вълнение. — Те ни казаха, че Филип е обявил херцогството за конфискувано и сега то е под негова власт. Рицарите, които нахлуха в Бордо и Ажен, Байон и Блайе, казаха на хората ни същото. Заявиха, че Гаскония вече не е английска територия и че ако някога се върнем, земята ще се напои с английска кръв.

— Как е могло да стане това? — обади се графът на Аръндел, който стана, след като сенешалът приключи. — Милорд — обърна се той към Едуард, — никой тук не би могъл да знае, че крал Филип няма намерение да ви върне Гаскония, след като му беше отстъпена, или че мирното споразумение и съгласието за женитбата не са били нищо друго, освен уловки с цел да ви принудят да отстъпите херцогството без борба. Обаче не мога да разбера как толкова лесно беше повярвано на лъжите. — Той се огледа наоколо. — И защо никой от нас не беше уведомен за условията, предадени на граф Едмънд от Париж? Мисля, че ще изразя мнението на много хора, като кажа, че щяхме енергично да настояваме за подписване на мирно споразумение, преди херцогството да бъде отстъпено.

Робърт, който беше по-назад, протегна врат, за да погледне граф Ланкастър, който седеше мълчалив на една от пейките. Отначало се изненада, като видя брата на краля долу сред останалите барони и рицари вместо на подиума, но това изглеждаше наказание за начина, по който се беше справил на преговорите в Париж, довел до тази катастрофа. Ако Едуард искаше така да хвърли вината върху по-малкия си брат, явно не беше успял, защото присъстващите благородници, които обвиняваха смълчания граф Ланкастър, бяха малко. Целият им гняв беше насочен към трона.

— Кралят се посъветва с приближените си — обади се рязко Джон де Варен.

Варен, който се беше изправил на подиума и гледаше заплашително, се стори на Робърт по-агресивен, отколкото си го спомняше. Запита се дали тази промяна в характера на графа с късо подстригана, прошарена коса не се дължеше на неотдавнашната смърт на дъщеря му, съпруга на Джон Балиол.

Графът на Глостър, набит мъж със започнала да оредява кестенява коса, се изправи на крака. На пейката редом с графа Робърт забеляза възрастния благородник, който беше критикувал краля на пиршеството предишната вечер.

— Той може и да се е консултирал с тях — каза Глостър и резкият му глас отекна в залата, — но от това, което чух, нашият господар не се е съобразил със съвета на най-приближените си хора и е наложил собственото си мнение. Канцлерът го е посъветвал да отхвърли условията на Париж, както биха постъпили и останалите от нас, ако ни бяха представени. — Той погледна предизвикателно краля. — Моят въпрос, кралю, ще бъде: защо? Като че отговорът вече не ми е известен.

След тези обвинения от страна на графа на Глостър Робърт насочи вниманието си към краля. Не си беше представял, че мъжът на трона, стоящ по-горе от всички с изключение на Бога, човекът с толкова много привилегии и могъщество, би могъл да бъде уязвим. Обаче Едуард наистина беше уязвим и самотен — като стърчаща мачта над море от обвиняващи го лица. Разпознал нещо, което понякога беше забелязвал в баща си и в дядо си, Робърт осъзна, че вижда изолацията, която идваше заедно с властта. Може би Комъните постъпваха по-правилно — да бъдат достатъчно близо до трона, за да го контролират, но не съвсем близо, за да стават обект на хорското недоволство.

— Граф Гилбърт — предупреди го Джон де Варен, — съветвам ви да държите по-любезен език.

— Защо? — попита Глостър. — Кога моят меч ще бъде призован, за да върнем обратно херцогството? Кога моите хора ще трябва да бъдат извикани да се бият? Ако всички, които сме тук, бяхме еднакво излъгани от Франция, тогава щяхме да застанем до нашия крал обединени от гняв и готовност да се противопоставим. Освен това на никой от нас не са развявали под носа ръката на френска девица за примамка. Не ние бяхме подмамени. Защо тогава нас ще поднесат на поднос на Филип?

Когато в залата всички заговориха едновременно, някои гневни, а други съгласяващи се с тях, Робърт погледна към застаряващия граф Глостър, чиито отдавнашни противоречия с краля бяха добре известни. Неотдавна Глостър се беше оженил за една от дъщерите на краля, което беше изненада предвид репутацията му. Но като беше привлякъл могъщия граф в кралското семейство и го държеше близо до себе си, Едуард без съмнение се бе надявал да избегне тъкмо такава разправия. Припомняйки си разказа на дядо си за войната между Симон де Монфор и крал Хенри, Робърт предположи, че Едуард трябва да се е поучил от примера на баща си колко опасен може да бъде един недоволен барон.

Изказаха се и други графове, някои от които изразиха съгласието си с обвиненията на Глостър. Други се обявиха в защита на краля. Робърт видя, че мъжът, който беше станал да възрази на граф Глостър, седеше редом с Хъмфри де Бун. От приятните маниери на младия рицар нямаше и помен, докато наблюдаваше със сериозно изражение говорещия, чието овално лице много приличаше на неговото. Робърт предположи, че това вероятно беше баща му, графът на Херефорд и Есекс и управител на двореца.

Херефорд не беше единственият, който защити Едуард. Прогърмя гласът на Антъни Бек. Той настоя Глостър да бъде порицан за проявата на неуважение към краля, подмамен не от желанието за нова съпруга, а от коварния си братовчед, който като вълк в овча кожа вместо предложения мир беше извършил злодеяние.

— Франция, а не техният крал заслужава гнева им — викаше разпалено той, вдигнал юмрук към събралите се, като че ли се намираше на амвона на църква.

Едуард се надигна от трона.

— Стига!

При тази рязка команда всички млъкнаха. Онези, които бяха прави, един по един седнаха на местата си. Известно време кралят не каза нищо, а продължаваше да стои там, облечен в черната си роба, като мрачна кула на гнева. После изведнъж гневът му като че ли изчезна и той сведе глава.

— Граф Гилбърт е прав.

Мъжете се спогледаха. Много от тях се взряха в Глостър, който, явно притеснен, гледаше недоверчиво Едуард.

Кралят вдигна очи.

— Постъпих като глупак, като се доверих на Филип.

За миг на Робърт му се стори, че кралят все още се бори с гнева, но това изражение изчезна и беше заменено с угризение.

— Признавам, че споразумението за женитба ми се струваше много примамливо. Повечето от децата ми са мъртви. Имам само един мъжки наследник, а един съвсем не е достатъчен.

Робърт се усети, че кима, спомнил си за крал Александър.

— Не похот, а дълг към кралството и поданиците ме подтикнаха да действам така. Колкото и прибързано и неразумно да беше това от моя страна.

Всички барони притихнаха. Глостър се смути и не беше способен да погледне краля в очите.

Едуард стана от трона и слезе по стъпалата на подиума. Спря за миг пред тях, а после коленичи на пода пред пейките. Робърт се изправи, за да вижда по-добре коленичилия монарх. С коса с цвят на стомана на утринната светлина и с робата, надиплила се около него като вълните на езеро, в този момент Едуард изглеждаше по-царствен от когато и да било.

— Моля ви да ми простите — проехтя гласът на краля из залата. — Не като на ваш крал, а по-скоро като на човек, грешен като всички, родени от коляното на Адам. — Той вдигна глава. — Но също както ви моля да простите грешката ми, направена заради доброто на кралството, аз ви умолявам за помощта ви да си вземем обратно това, което беше откраднато от нас. Застанете редом с мен, мъже на Англия, и повече никога няма да ви предам.

Графът на Херефорд се изправи:

— Аз ще те следвам, господарю. В живот и смърт.

Хъмфри де Бун се изправи до баща си с високо вдигната глава и с изпълнено с гордост лице.

Другите започнаха бавно да се изправят и да се кълнат във вярност на Едуард.

— Рицари на кралството, възседнете бойните коне! — прогърмя гласът на Антъни Бек от подиума. — Вземете копията! Отиваме да върнем земите на нашия крал!

Робърт се огледа наоколо, когато графовете на Норфък, на Аръндел и други, които се бяха опълчили срещу краля, започнаха да стават, може би наистина развълнувани от изненадващата реч на Едуард или пък прекалено притеснени да останат в малцинство, ако продължат да седят. Постоя така за момент, а после и той се изправи заедно с останалите. Това може и да не беше кръстоносен поход, но не можеше да се отрече, че една война с Франция предлага възможности — да се сдобие с имоти, с евентуални пленници за откуп и да спечели благодарността на един крал. Когато графът на Глостър стана на крака мрачен и победен, Робърт, застанал между бароните на Англия, усети как го обзема нетърпение. Точно за това се беше обучавал през всичките месеци в Ирландия и години в Карик и Анандейл. Това беше възможността да си създаде име като воин в една от най-могъщите армии в света.

24

Планините бяха забулени в синкав здрач. Над масивната скала и покритите със сипеи склонове на Сноудън небесният свод беше обсипан със звезди. В сянката на по-високите върхове, надолу по гръбнака на хребета течеше буен поток, по чиито брегове се бяха скупчили бодливи дървета и храсти. Покрай потока бягаха двама души, прескачаха големите камъни и шляпаха в острия чакъл, а буйната вода шумеше в ушите им. Водата беше ледена дори и сега, в края на август, когато далече долу нивята на Гуинед бяха огрени в златисто от слънцето. Ехото от крясъка на нощна птица накара единия от мъжете да погледне нагоре. Спря за миг да си поеме дъх, докато ледената вода заливаше краката му, а после, когато спътникът му погледна назад, продължи, като заби копието си в потока, за да си помогне.

По един гладък каменен праг, който се подаваше от разпенената вода, мъжете изкачиха брега и навлязоха сред гъсти дървета, потънали в мрак. Около тях се носеше мирис на пръст и диви билки, а в лицата им се удряха нощни пеперуди. След известно време единият внезапно спря и с жест даде знак на другия да стори същото. От мрака, шумолейки едва-едва, сред храстите се появиха няколко фигури.

— Кой е там?

— Рийс и Хауъл от Карнарвън — отговори единият от мъжете. — Трябва да се видим с Мадог.

След кратка пауза смътно очертаните фигури се разделиха и двамата минаха между тях.

Дърветата станаха по-редки и земята премина в стръмно, тревисто плато под Сноудън. В млечната светлина на звездите крепостта, която стърчеше от скалистия хълм, изглеждаше посребрена и гладка. Рийс и Хауъл знаеха, че през деня белезите от раните й не можеха да бъдат скрити. Петната от пожара и дупките в каменната стена бяха доказателство за упражненото върху нея насилие в миналото. В продължение на осем години след падането замъкът беше стоял като развалина, обитаван само от усърдни паяци и соколи скитници, които ловуваха от високото. Възстановяването му напредваше мъчително бавно. Скелето продължаваше да се крепи застрашително върху скалите около западната фасада, а камъните от оставените да се рушат развалини наоколо бяха покрити с мъх.

Двамата изкачиха бързо пътеката, която се виеше между скалите, и приближиха портата на замъка. Върху парапетите се виждаха горящи факли и се мяркаха очертанията на движещи се фигури. След като бяха разпитани, те прекосиха бързо шумния двор, пълен с блеещи кози и овце. Наоколо бяха насядали на чаша бира мъже, загърнати с вълнени наметала и гугли. Покрай стените бяха наредени колиби от торф и греди, а миризмата на ядене се смесваше неприятно с тежката воня, идваща от нужника. След като изкачиха външните стъпала на главната кула на замъка и минаха покрай още стражи, двамата мъже влязоха в слабо осветена зала, чиито под и стени бяха покрити със зелен лишей. В яма по средата гореше огън — димът от него се виеше към тавана, осеян с дупки. Минаваше през тях към горния етаж, а от там към покрива, част от който беше открита към осеяното със звезди небе. Около огъня върху пънове бяха насядали няколко души. Когато Рийс и Хауъл влязоха, те извърнаха към тях глави.

Един от мъжете, най-младият, чиито очи гледаха пронизващо изпод гарваново черната коса, се изправи.

— Трябваше да не напускате поста си най-малко още два месеца.

Хауъл пристъпи напред.

— Къде е лорд Мадог, Дейвид?

— Тук.

Един широкоплещест мъж заслиза от горния етаж по скърцащата дървена стълба. Черната му коса беше разрошена от съня, а бузите бяха покрити с набола брада. Мина последните няколко стъпала и закрачи през залата към тях, като загърна мускулестите си рамене по-плътно с наметалото, поръбено с кожа. Погледна към застаналия до огъня млад мъж.

— Седни, братко! — каза той, преди да се обърне към двамата мъже. — Защо дойдохте?

— Англичаните напускат, Мадог — каза Хауъл. Гърдите му се надигаха и спускаха от усилието при дългото изкачване, но очите му блестяха. Спря да си прочисти гърлото.

Мадог даде знак на един от мъжете край огъня.

— Дайте им да пият нещо.

— Започна преди седмица — продължи Хауъл, приемайки с благодарност чашата с бира, която му подадоха. Отпи голяма глътка и я подаде на Рийс. — От Англия дойде новината, че кралят на Франция завзел херцогство Гаскония и крал Едуард му обявил война. Гарнизонът в Карнарвън е извикан във войската.

— Според нашите хора там същото е станало и в Конуи и Рудлан — обади се Рийс. — Навсякъде в Гуинед, навсякъде в Уелс английските войници се изтеглят. В замъците са останали само по няколко души. Сега е шансът ни, Мадог.

— Обаче градовете все още ще са пълни с английски заселници — обади се Дейвид, заставайки до по-големия си брат.

— Без войници, които да ги защитават, те са само агнета в кошара. — Мадог се загледа замислен в надупчения таван.

— Има и още нещо — продължи Хауъл. — Крал Едуард е издал заповеди, които се разгласяват от английските чиновници из цял Гуинед. Мъжете на Уелс ще трябва да се бият. Всички сме привикани да му служим във Франция.

Лицето на Мадог стана още по-сурово сред мрака.

— Съберете хората — каза той, преди да се обърне към Дейвид. — И ми донесете ковчежето на братовчед ми.

Хората около огъня, които бяха неговите командири, станаха.

Мадог кимна, виждайки неизречения въпрос на лицата им.

— Време е.

Из двора горяха факли, а искрите им се вихреха в мрака, преди да угаснат. Мадог застана на стъпалата на главната кула, загърнат в наметалото си. Зад него се издигаше порутеното укрепление. Редом с Мадог стояха командирите му, между които беше и по-малкият му брат Дейвид. В краката му беше поставено дървено ковчеже, върху чийто капак бяха гравирани със сребро думи на стария британски език. Долу лицата на хората бяха червени от пламъците на факлите. Всички мълчаха и чакаха. Мадог се вгледа в тези лица и видя в тях надежда и страх, глад и напрегнато очакване.

Някои бяха с него в пущинака от години, от смъртта на Луелин ап Грифит. Дълго време се криеха и ближеха раните, нанесени им от англичаните при нахлуването преди десет години, когато надеждите за свободен Уелс бяха разбити от английската кавалерия. Други мъже, нежелаещи да живеят под игото на английските чиновници и странните им закони, през идните години го последваха в хълмовете, докато чуждите заселници изградиха нови градове и ги напълниха със свои хора, принуждавайки уелсците да се нагаждат към английските обичаи и да се подчиняват на властта им.

Мадог заговори:

— Там долу, в оградените със стени градове и замъци, в добре подредените зали чуждите чиновници ни наричат разбойници. Но ние не сме такива — не спазваме английските закони, но спазваме законите на кралство Гуинед. Някои от вас гледат на себе си като на затворници, прокудени в планините, но аз ще кажа, че не сме нито разбойници, нито затворници. Тук горе, на свобода, ние сме крале!

Думите му бяха последвани тук-там от одобрителни възгласи. Един-двама мъже одобрително се засмяха.

Мадог продължи:

— Дълго време чакахме възможността да си върнем земите. Сега тази възможност дойде. Градовете на Едуард са оставени незащитени, защото войниците са изтеглени, за да участват в неговата война. Привикани сме да се бием за този крал, чиито чиновници от дълго време облагаха с данъци народа ни и го докараха до немотия. Но ние няма да вдигнем копията си за него, за тиранина.

Одобрителните викове на хората станаха по-силни.

— Ще ги вдигнем срещу него!

Последва всеобщ рев и мъжете започнаха да удрят по земята с дръжките на копията.

Гласът на Мадог се извиси над шумотевицата:

— Имаме съюзници в планините на юг и на запад, хора, които ще се обединят за тази кауза. Имаме оръжия. Имаме воля!

Виковете продължиха, вече по-яростни. Никой вече не се смееше.

— В продължение на векове нашият народ говори за маб дароган — воина, който ще ни поведе срещу чуждите нашественици, човека, който ще сложи началото на нова ера. Пророците казват, че той ще дойде с предзнаменования и поличби. — Мадог даде знак на брат си. — Ще кажа, че това е нашето предзнаменование! Нашата поличба!

Дейвид приклекна край дървеното ковчеже и го отвори. Предпазливо, с благоговение вдигна изящна златна диадема, по чийто метал личаха вдлъбнатини и драскотини. Когато я подаде на брат си, виковете секнаха и настъпи тишина.

Мадог застана пред тях с развяваща се от нощния вятър черна коса.

— Короната някога е била носена от мъж, чиято кръв е и моя кръв. Преди могъщият Луелин да падне в битка, той ми я предаде. Аз я скрих от крал Едуард, когато той дойде тук да я търси, за да вземе силата й за себе си. — Мадог вдигна короната. Усети как сърцето му блъска силно в гърдите. Животът, който беше водил в продължение на повече от десет години, беше го довел до този момент. — Сега е време ние да слезем от прикритието на тези хълмове, време е да вдигнем копията си срещу враговете. И аз ще ви водя не като Мадог ап Луелин, а като ваш принц, защото в ръцете си държа короната на Артур, а според древното пророчество който носи тази лента, ще стане принц на Уелс.

КАРНАРВЪН, УЕЛС

1284 СЛ.ХР.

Навън птиците надаваха крясъци и призоваваха зората като вестители на Бога, чули първи Неговата повеля, спусната от небесата, да се събудят: чайки и диви гъски, чапли и корморани с рошави пера — малки дракони, както ги бяха нарекли някои от английските войници, които никога преди това не бяха виждали море.

Едуард лежеше в мълчание, заслушан в техните приглушени крясъци, и гледаше стената през отвора между завесите на леглото. През последния час светлото петно се беше увеличило. Под гърба му леката постелка бе влажна. За цялата нощ беше спал може би само два часа, но не беше изморен. Към хора на птиците се присъедини плач, който отекна из коридора и мина под вратата на спалнята. Едуард погледна жена си, която лежеше топла до него, с черна, изпъстрена с бели нишки коса, разпиляна върху възглавницата. Тя не се помръдна. След малко той седна в леглото, а завивката, поръбена с кожа, се смъкна до кръста му. Подът под краката му беше застлан с килим, един от многото, които Елинор беше настояла да вземат със себе си заедно с леглото и останалите мебели. Това легло беше пропътувало из всички свети места на Англия, през границата до самото сърце на планинската Сноудония.

Едуард прекоси стаята и кожата му настръхна от хладния утринен въздух. Обу дългите гащи и ги привърза с тънкия ширит, за да не падат. Когато протегна ръка към ризата, се видя в огледалото. В мрака стоеше висока фигура с мускулести дълги крака, широк гръден кош и очертаващи се рязко ръце. Военният поход беше стегнал фигурата му и беше възвърнал на тялото му онази сила, която имаше като младеж. Ала не можеше да премахне белите косми в косата, нито бръчките по челото, които бяха станали повече. Преди два месеца беше отпразнувал петдесет и петия си рожден ден и тези години си личаха в очите и грапавината на кожата, обгоряла и опъната от слънцето и вятъра. Обръщайки гръб на огледалото, Едуард намъкна ризата си, а после и робата, която пристегна в кръста с колан. Накрая нахлузи чифт високи ботуши, издраскани и прашни, въпреки че пажът ги беше чистил много старателно. Излезе от стаята и тръгна по коридора.

Сега проплакването беше по-продължително, придружено от тихо пеене. Едуард спря пред затворената врата. През дървото до ушите му стигаше нестихващо хлипане. Чу дойката да шляпа с босите си крака по пода, докато детето замълча за миг, за да си поеме дъх, преди да отпуши отново дробовете си. Едуард притвори очи и постави длан върху дървото, за да почувства как звукът преминава през него. Измина само седмица, откакто от Лондон бяха пристигнали вестоносци, за да му съобщят, че най-големият му син починал неочаквано в Уестминстър, подобно на толкова много негови деца през годините.

Първото му дете беше умряло в утробата на майка си, без шанс за живот. Второто, милата Катрин, която се беше родила в Гаскония, беше починала шест месеца след битката при Луис на тригодишна възраст. Джоан успя да изкара само осем месеца, Джон достигна пет години, а Хенри — шест. Десет от тях си бяха отишли едно по едно, а сега Алфонсо, неговото хубаво момче, за когото беше сигурен, че ще живее, за да носи короната, беше се присъединил към мълчаливата редица. Детето, което не спираше да реве зад вратата, сега беше единственият му син и наследник на Англия. Този мощен рев беше като утеха за Едуард и той остана там още малко, преди да слезе надолу по стълбите на кралските покои и да излезе навън сред настъпващото утро.

Златисто розова светлина заливаше небето над далечните планини, а над водите на пролива Менаи и отвъд тясната гърбица на Ангълси беше застинало синьо, все още осветено от млечнобяла луна. Над бреговете на широкото устие, което течеше покрай южните стени на замъка и се вливаше в пролива, кръжаха птици. Едуард усещаше миризмата на реката, примесена с по-сладникавия аромат на рендосани греди, идващ от сградата, от която беше излязъл. Покоите бяха построени за него и за бременната му жена преди пристигането им в Карнарвън през пролетта. Тук Елинор роди техния син, както той беше пожелал. Това щеше да бъде доказателство за една завладяна страна, за това, че тази земя вече принадлежи на него и на наследниците му. Строежът на масивната каменна крепост, който бавно се оформяше около построените от дърво покои, беше още в начален етап, но Едуард вече можеше да види каква внушителна постройка щеше да представлява.

Ровът беше прокопан и ограден, основите на големите кули и стени бяха положени от стотиците копачи, камъкът беше докаран от Ангълси и прехвърлен през пролива с кораби. Стените на замъка и на града отвъд тях се издигаха постепенно блок след блок. Навсякъде из огромния строителен обект стърчаха скелета. Въздухът беше замъглен от прах. На места се виждаха основите на кулите, дебели повече три метра. Очертаваха се и входове към празно пространство, местата, където щяха да бъдат портите, зееха сред недовършените стени, виеха се стълби, които още не водеха доникъде. Пред него се издигаше на нивото на първия етаж само една кула — най-голямата, която беше надвиснала над пролива. Едуард беше виждал плановете, които главният му зидар Джеймс от Свети Джордж беше начертал, и можеше мислено да си представи на фона на синьото небе кулата, която щеше да се издига на три етажа и да завършва високо горе с три малки кулички. На тях щеше да има каменни орли.

Строящ се на мястото, където хиляда години по-рано римска крепост се е издигала заплашително оттатък пролива върху твърдината на келтите — остров Ангълси — замъкът Карнарвън трябваше да стане най-голямата крепост от железния обръч, който е създаден от Едуард по крайбрежието. Символът на мощта на Рим се рушеше и се покриваше с мъх отвъд новите градски стени, но Едуард не пренебрегваше силата на тази история и неговата крепост, издигана по подобие на римските стени на Константинопол, трябваше да бъде демонстрация на имперска мощ в сърцето на завладяния Уелс.

Вървеше към недовършената кула, а около него в ранното утро сновяха хора. Конярите се грижеха за конете, слугите носеха кошници, пълни с провизии, а оръженосците разпалваха лагерните огньове. Някои мъже се покланяха, докато той крачеше през разкаляната земя, а други си гледаха работата, без да забележат, че кралят минава покрай тях — една самотна фигура сред отстъпващите сенки на мрака, по-висока от повечето от тях, с очи, зачервени от безсъние. Минавайки между редицата шатри на рицарите, чието платно беше прогизнало от роса, Едуард забеляза захвърлени празни бурета от бира и усети миризма на повръщано. Очевидно празненствата, които беше организирал в селището Нефин, отстоящо на четиридесет мили южно от Карнарвън, тук още продължаваха. Не можеше да им се сърди за това, защото походът беше тежък, четвъртият в тази непрощаваща земя, която беше вдигала толкова много бунтове срещу него и го беше накарала да бръкне дълбоко в кесиите на поданиците си.

Преди седем години Едуард си беше въобразил, че се е справил веднъж завинаги с Луелин ап Грифит. Завърнал се от Светите земи, за да поеме короната на баща си, той не беше губил време, за да се справи със самообявилия се уелски принц, като вкара огромни армии в Уелс, отне предишните завоевания на Луелин и принуди него и хората му да се затворят в крепостта Сноудония. Обаче събитията скоро показаха, че ударът, нанесен от Едуард, не е бил достатъчно решителен. Само преди две години принцът се беше надигнал отново, а заедно с него — и целият Уелс. В предизвикателни писма Луелин беше заявил, че Уелс принадлежи само на уелсците и че той е негов владетел като истински потомък на Брут — основателя на Британия. Това позоваване на древната история, написана от Джефри Монмътски, беше разгневило толкова много Едуард, колкото и прочутата корона, която принцът носеше на главата си. Затова той още веднъж нахлу в Уелс, този път, за да го завладее завинаги.

Тук, в Гуинед, Едуард претърпя едно от най-големите поражения в живота си. Неговите най-добри командири, изпратени на разузнавателна мисия, бяха извършили дръзко нападение срещу северното крайбрежие, разчитайки на бърза победа срещу по-слабите уелски сили. Ала нападнати неочаквано на непознат терен, те бяха разбити от хората на Луелин и стотици англичани се простиха с живота си. Когато Едуард научи как победата на бунтовниците е възпята в песните, в които уелсците пееха за него, и как армията му е била унищожена от Луелин, изгуби покоя си. Репутацията му беше застрашена отново, но той продължи да се сражава през цялата уелска зима, тормозен от бурите и от коварния си противник. Докато уелсците се криеха от него из хълмовете, Едуард нае стотици дървосекачи да прокарат широки просеки през негостоприемните гори, разчиствайки пътя за още войски и за работниците, които се трудеха за издигането на масивната каменна крепост. Тя щеше да бъде негова сигурна база, от която можеше да нанесе удар на уелсците.

Когато стигна подножието на Орловата кула, мина под гъстия лабиринт от греди на скелето и покрай стражите, които го поздравиха, той влезе в преддверието и се изкачи по стълбите за първия етаж. Огромната десетоъгълна зала, която се разкри пред него, беше пълна с прах, който на слоеве се носеше във въздуха. Тук беше складирана по-голямата част от кралското имущество и покрай стените бяха наредени сандъци и мебели. По средата имаше кръгла маса, чиято гола повърхност бе жълтеникаво бяла.

Едуард отиде до масата и бледите му очи проследиха надписите на латински по ръба й, изкусно изрязани от инструментите на дърводелеца. В дървото бяха издълбани имена. Кей, Галахад, Гауейн, Мордред, Борс, Пърсивал. Двадесет и четири имена на двадесет и четирима рицари. Беше накарал да я направят за празненствата в Нефин, за да се отбележат краят на войната и началото на новия ред — ред на мъжете, които го бяха последвали в ада, чиято вярност към него беше запечатана по безкрайната окръжност на масата. Встрани от масата, закрепено в гладката каменна стена, беше знамето с дракона, носено от него двадесет години по-рано на турнирите в Гаскония. Тогава той беше Артур, само по име, дадено му специално за турнирите, за да всява страх у противниците и да предизвиква уважение сред привържениците си. Сега той имаше репутацията на Артур, земите му бяха разширени и малко оставаше да властва над Британия. След две трудни години беше постигнал това, което много английски крале замисляха и желаеха да направят, но така и не бяха успели — завладяването и подчиняването на Уелс.

Силите на Луелин, които се бяха окопали в хълмовете над река Уай и оттам продължаваха да извършват нападения срещу кралските позиции, най-сетне бяха притиснати. Един от хората на принца издаде местоположението му. Войската на Едуард се беше промъкнала в мразовития мрак на зимата сред високите хълмове, водена от предателя, и нападна принца и хората му, заварени неподготвени. В последвалата кървава битка Луелин беше убит, пронизан от английско копие. Със смъртта на принца най-после беше сложен край на уелската съпротива.

Когато златните слънчеви лъчи се промъкнаха през прозорците на недовършената кула и осветиха масата и знамето с дракона, Едуард усети горчивия вкус на тази победа.

Сега отрязаната глава на Луелин красеше крепостните стени на лондонския Тауър. Останалите от рода му бяха избити, а воините — пленени или също убити. Бардовете пееха пълни с отчаяние песни и се молеха на Бога да потопи земята им в морето. Построени бяха нови градове и в тях се стекоха английски заселници, които прогониха уелсците в покрайнините едва да преживяват от остатъците.

Назначени бяха английски шерифи и съдебни пристави, които да се грижат за реда в района, подчинени на съдия-изпълнител, а крепостите на Едуард по крайбрежието се издигаха все по-нагоре.

Едуард отиде до един от сандъците покрай стената, наведе се и взе нещо, увито в черна коприна. Върна се при масата, сложи го върху нея и разгърна плата, под който се показа книга. Надписът на корицата беше осветен от утринното слънце.

„Последното пророчество на Мерлин“

Започна да разгръща страниците и усети миризмата на мастилото, направено от стрити на прах скъпоценни камъни, смесени с жълтък и вино. Цветовете бяха ярки, направо великолепни. Около думите се виждаха изрисувани приказни животни, цветя и птици. Едуард беше показал книгата на рицарите си в Нефин, където бяха намерени пророчествата на Мерлин, преведени от Джефри Монмътски за света. На една страница бе нарисуван мъж, застанал пред огромна крепост, зад която се извисяваха зелени планини. В ръцете си държеше прост златен обръч. Тъкмо този образ Едуард гледаше от месеци, особено когато си лягаше да спи и когато шумотевицата от деня стихнеше. Беше разпитвал сподвижниците на Луелин, които беше успял да плени, после ги беше измъчвал, но те или не знаеха нищо, или отказваха дори пред лицето на смъртта да разкрият това, което той се беше заклел да стане негово още преди двадесет години — предмета, обединил Уелс срещу него. Короната на Артур.

25

Стражът разбута въглените и огънят се разгоря. Мъжът примижа от горещината, взе два пъна от коша и ги хвърли в пламъците, които облизаха краищата на дървото, а насекомите наизскачаха от пукнатините по него. Застигнати от огъня, те припламваха с ярка светлина и изчезваха.

— Хю!

Стражът се обърна и видя Саймън, който му подаваше чаша бира. Най-старият от тях, Улф, седеше облегнат на едно от буретата с протегнат крак, пристегнат с шина след едно падане. Тоягата му беше подпряна на стената, а във възлестите си ръце държеше чаша.

— По една за всеки ли? — попита Хю, изправи се, премигвайки, и изтри саждите от кожената си броня. — Няма ли да си я разделим?

— Защо да я делим? — попита недоумяващ Саймън и разклати чашата пред него. — Сега, когато другите заминаха, дажбите са по-големи. — Той се ухили и допи бирата, която остави бяла пяна върху устната му.

Огрян от огъня, Хю бавно отпи от сладникавата течност. Може би това, че беше оставен тук, имаше някои предимства.

Саймън седна приведен напред, оригна се и постави длани на бедрата си.

— Мислиш ли, че щяха да ни плащат по-добре във Франция? — попита той и погледна намръщен Хю.

Улф изсумтя в мрака, преди Хю да успее да отговори.

— На нашата възраст? Крал Едуард иска бойни коне, а не кранти.

— Аз съм с десет години по-млад от теб — изръмжа Саймън.

Без да обръща внимание на препирнята им, Хю допи остатъка от питието си.

— Я по-добре да хвърля още един поглед наоколо.

— Скоро смяната ще свърши и ще дойде време за лягане — промърмори Улф и подпря глава на стената. — Кълна се в Бога, че с всяка нощ тези нощни бдения стават все по-дълги.

— Това е от есенния мрак — рече Хю, мина покрай старателно подредените край стената мечове, лъкове и щитове и прекоси приведен сводестия коридор, който водеше към върха на стражевата кула при портата.

Въздушното течение, което се усещаше по извитата каменна стълба, беше леденостудено и Хю потрепери, когато топлината от огъня по лицето и ръцете му мигновено изчезна. Когато наближи върха, в очите му влезе прах и той се принуди да наведе глава. Бяха минали няколко години, откакто построиха двойната стражева кула и градските стени, над които стърчеше тя, но въздухът все още беше пълен с прах. Хю дълго усещаше миризмата на оцета, с който смесваха варта, за да се получи сивият хоросан. Един от чираците на зидаря му беше казал, че това се прави, за да бъдат опазени стените от огнените стрели, които се хвърляха по време на обсада, но Хю не знаеше дали това е истина.

Излезе на брулената от вятъра най-горна площадка на кулата и нахлупи плътно до ушите пластената шапка. Загледа се отгоре над град Карнарвън. От устата му излизаше бяла пара. Нощното небе беше забулено от бавно носещи се облаци, но в пролуките между тях се мяркаха бледосините проблясъци на зората. Оставаше само още час и можеше да легне да спи. Погледът му се плъзна по смълчаните улици и потъналите в мрак овощни градини. После се насочи към подобните на пъстра кърпа зеленчукови градини, повечето от които бяха обрани, а реколтата — запазена за наближаващата зима. Тук-там, където се събуждаха хора и стъкваха огньове или палеха свещи, блещукаха светлинки, но бяха малко. През последния месец в града цареше спокойствие, след като по-голямата част от гарнизона и много от по-младите му граждани бяха заминали за Гаскония.

Хю премести поглед върху югозападните стени, издигащи се покрай водите на пролива Менаи. Огньовете на стражите се виждаха през дълги промеждутъци, тъй като оределият гарнизон трябваше да охранява както градските стени, така и замъка, който се извисяваше като огромна ъгловата сянка в далечината. Кулите на замъка върху стените откъм морето бяха завършени, но скелетата все още засенчваха стените откъм града, които на места бяха високи само около три метра и половина. Ровът и дървената барикада, защитавали сградата в продължение на десет години, откакто беше започнала работата, бяха останали, но до голяма степен се оказаха излишни след завършването на градските стени. Скоро щеше да дойде празникът Вси светии и до пролетта работата по замъка трябваше да приключи. Много от работниците щяха да се върнат по домовете си. Докато гледаше замъка, Хю се замисли за момент за собствения си дом, далеч оттук, в Съсекс, и се запита какво ли е да построят нещо толкова величествено по твоя заповед. В тази работа имаше нещо богоподобно, но крал Едуард, неговият създател, не беше виждал Карнарвън от ранните етапи на строежа.

Чул блеенето на овце, Хю прекоси площадката на кулата, за да погледне над крепостния ров, ограждащ града, към мрачния пейзаж от сгушени дървета и покрити с мъгла поля, които постепенно се издигаха и се сливаха с далечните планини. Откъслечното блеене на овце се чу отново, този път по-силно. Хю се намръщи и запримигва в тъмното, учуден какво ли ги беше обезпокоило. Все още беше твърде рано за вълци. Може да бяха крадци, но овчарите и кучетата им обикновено ги прогонваха. Той ги виждаше, голямо стадо, пръснато из широка поляна. Забеляза, че нещо се движи встрани от мястото, където се бяха разбягали овцете. Покрай поредицата дървета бързаха някакви тъмни фигури. Хю погледна от другата страна на дърветата и видя още сенки, бяха стотици. Всички тичаха в една посока — към рова и към града. Изненадан, усети как кожата му настръхна. Отдръпна се от парапета и се втурна презглава надолу по стълбите, като крещеше:

— Вдигнете подвижния мост!

При главоломното спускане се спъна и едва не се претърколи надолу с главата по стръмните стъпала, като обираше с пръсти праха по стените, опитвайки се да се задържи. Успя да запази равновесие и продължи да бяга и да крещи. Близо до подножието се сблъска със Саймън, който тичаше нагоре:

— Вдигнете подвижния мост! — изкрещя Хю в лицето му и го изблъска встрани.

В караулното помещение Улф се беше изправил, сънен и объркан.

— Нападат ли ни?

— Стотици — извика рязко Хю. — Може и повече.

— Боже мили! — прошепна Улф, чиито очи се бяха прояснили и той последва Хю и Саймън в сводестия коридор, водещ надолу по тесни извити стъпала към приземния етаж на кулата. Там в малка стая, вградена в дебелата стена, се намираше механизмът за подвижния мост. Той беше свързан с единия край на дългия дървен мост, прехвърлен напряко през рова.

В ранните етапи на строежа, скоро след войната, когато градските стени и кули бавно се издигаха, подвижният мост винаги се вдигаше за през нощта. Но през последните няколко години, когато работниците много често сновяха напред-назад, те разчитаха повече на железните решетки да спират влизането на крадци и просяци.

Когато Хю стигна дъното, той се провикна назад към Улф, който куцукаше с мъка надолу на ранения си крак:

— Бий тревога! Ние ще навием въжето.

Отвъд водата се чуха приглушени шумове от трополенето на много крака върху замръзналата земя.

Хю и Саймът влязоха в стаичката, а Улф се смъкна по последните стъпала и навлезе в свода между кулите, разделян от решетките. В скоба на стената бе затъкната горяща факла. Улф спря в осветения от нея кръг и погледна през железните пръти на решетката към края на моста на отсрещния бряг на рова. От гората бяха изскочили хора, които като лавина се спускаха на засилващата се светлина. Очите на Улф се разшириха. Видя редици мъже, които носеха стълби, а оръжията във вдигнатите им ръце не бяха мечове или копия, а секири, чукове и кирки. Сякаш бяха орда побъркани работници, които нямат търпение да започнат ежедневната си работа. Когато въжетата на подвижния мост се опънаха и дъските потрепериха, Улф чу как Хю и Саймън пъшкат тежко от усилието, а макарата заскърца, протестирайки, защото не беше използвана дълго време. Първата вълна нападатели се втурна по моста.

Улф, замръзнал на мястото си в осветеното от факлата пространство, не видя как един мъж на отсрещния бряг измъкна стрела от колчана на колана си, не видя как я постави на лъка в ръцете му, как се прицели и дръпна тетивата назад. Стрелата излетя в мрака, невидима до последния миг, когато Улф, който се беше извърнал към кулата с камбаната, чу свистенето. Твърде късно. Старият страж беше отхвърлен назад, когато стрелата се удари в него и проби кожената му ризница. Нямаше време да издаде и звук, когато ужасната сила го прониза и спря дъха му. Оттатък решетката подвижният мост се повдигаше едва-едва, но първите нападатели бяха скочили на дъските и той беше притиснат отново надолу под тежестта им.

— Улф! За Бога! — провикна се Хю, докато се бореше с макарата. — Камбаната!

След като не чу нищо, а само трополенето на стъпки, той остави Саймън да върти сам ръчката и побягна. Отскочи назад, когато една стрела изсвистя покрай него. На няколко крачки Улф лежеше на земята. Хю тихо изруга и се наведе, поглеждайки през ръба на отвора. Оттатък имаше много хора, които говореха тихо, останали без дъх. Уелсците идваха в Карнарвън само през деня, за да търгуват. Повечето от тях бяха прогонени, когато крал Едуард определи това място за новата главна квартира на правителството. Техните къщи бяха съборени, за да се разчисти място за основите на града, и дървеният им материал беше използван за строителните работи. Хю не разбираше езика им. Тук, в този английски град в сърцето на Уелс, той нямаше нужда от него.

На моста стъпиха още хора. По стената на рова към мочурливия бряг, от който се издигаха крепостните стени, беше спусната стълба. Хю чу плясък, когато мъжете изчезнаха, скачайки в плитката кал. Саймън продължаваше да се мъчи с всички сили да завърти ръчката на макарата и да вика за помощ. Нямаше смисъл. Вече изобщо не можеха да вдигнат моста. Единствената им надежда беше да предупредят останалите от гарнизона за нападението. Хю отново се втурна в стаичката.

— Остави го — каза той на Саймън. — Твърде много са. Улф е мъртъв.

Саймън продължи още няколко секунди да държи ръчката на крика, но после я пусна и въжето рязко се нави обратно. Видя как Хю нарами щита си.

— Какво правиш?

— Трябва да стигна до камбаната.

Хю мина през прохода, като се вглеждаше през малкото, осветено от факлата пространство към сводестия отвор, водещ към отсрещната кула. Наведе се и прикривайки с щита лявата си страна и главата, пое въздух, като се стараеше да не поглежда към проснатото тяло на Улф и протегнатия му шиниран крак. Прошепна една молитва и се втурна през празното пространство между кулите. Над приглушения говор откъм отвъдната страна на желязната решетка се чу вик, последван миг по-късно от силен удар по лявата му ръка, когато нещо се стовари върху щита му. Хю се олюля от удара, а после дойде втори удар, този път по прасеца, последван от ужасна болка. Падна с вик на земята, а щитът издрънча върху него. Друга стрела се заби в бедрото му, докато продължаваше да лежи и да крещи от болка. Под ръба на щита през присвити от болката очи видя много мъже да скачат от моста на брега. Замъгленият му поглед се спря върху един от тях, широкоплещест и чернокос. Беше загърнат в поръбен с кожа плащ, а на главата имаше издраскан и покрит с вдлъбнатини златен кръг. Приличаше на крал воин, изскочил сред мрака от далечното минало. Хю усети, че някой го грабна под мишниците и го обърна. Видя лицето на стисналия зъби Саймън. Докато стражът го извлече обратно под прикритието на кулата, покрай тях засвистяха стрели.

Хю изскърца със зъби и отпусна глава върху каменния под на стаята с макарата, почувствал как цялото му тяло се облива в пот. Трепереше целият, с изключение на прасеца и бедрото, където изгарящата болка продължаваше.

— Нагоре по стълбите! — процеди през зъби той. — Вдигни замъка под тревога.

Саймън се поколеба, но после изчезна нагоре по стълбите на кулата. Хю, останал да лежи, едва поемайки си дъх от болката, чу стъпките му да се отдалечават. По-наблизо се чуваха тъпи удари на чукове върху камък. Звучаха така, като че ли сечивата са обвити с нещо.

Когато стигна караулното помещение, Саймън се огледа отчаяно. Да вдигне под тревога замъка сега? Можеше да извика, но беше малко вероятно някой да го чуе. Погледът му се спря на огъня. Отиде при него, загледан отчаяно в ярките пламъци, а после посегна към тоягата на Улф, все още подпряна на стената. Разкопча колана си с разтреперани ръце, смъкна кожената си ризница, подплатена със слама, и свали долната си риза през главата. Грабна тоягата на Улф и нави ризата върху единия й край, след което разпра ризницата. Наведен над коша с пъновете, натъпка слама и съчки в ризата. Пъхна края на тоягата в пламъците и той се запали веднага. Тогава се изправи и хукна нагоре по стълбите към горната площадка на кулата, като проклинаше вятъра, който насочваше пламъка към него и заплашваше да го разпали още повече. Стигна горе, наведе се и размаха насам-натам импровизирания фар. Треските и сламата се разгоряха още повече и огънят поръси със сажди голите му гърди.

26

Във вътрешния двор на лондонския Тауър, близо до овощните градини, се беше събрала група млади мъже заедно с конете. Загърнати плътно със зимните си плащове, с окаляни ботуши за езда, лица — зачервени от студа. Неколцина носеха на ръцете си върху дебели ръкавици хищни птици, завързани за каишки. Рицарите носеха пъстри големи соколи от Светите земи, а оръженосците — сиви соколи. Между мъжете сновяха няколко момичета с прогизнали от влагата поли. Вятърът развяваше мантиите им и разпиляваше ръждиви листа от купчините, които слугите в овощните градини се опитваха напразно да съберат. Небето над Лондон беше надвиснало ниско, натежало от тъмни облаци, и заплашваше с още дъжд.

След спокойното септемврийско небе есента беше пристигнала със силни ветрове, докарали продължилия цяла седмица проливен дъжд, който направо удави във вода графствата на Англия. Темза излезе от коритото си, наводни редица кланици и заля улиците с кървава мътилка. Работниците в крепостта Тауър бяха заети да отстраняват теч в спалнята на краля, където дъждовната вода съсипа един килим, който принадлежеше на Елинор. Повреденият килим беше най-малката грижа на краля, защото бурята беше връхлетяла южното крайбрежие тъкмо когато първата половина от флота му беше отплавала за Гаскония. Коварният вятър издуха половината отплавали кораби обратно в Плимът. Лошото време не беше единствената пречка пред придвижването на Едуард към Франция и към неговия настроен за война братовчед. След пролетната сесия на парламента кралят се беше обърнал към църквата да финансира кампанията му, но беше установил, че духовниците не искат да отворят ковчежетата си за неговата кауза. Когато Едуард заплаши да ги обяви извън закона, старши свещеникът на катедралата „Свети Павел“ отстъпи пред гневните му настоявания, но нямаше съмнение, че забавянето беше дало възможност на Филип да установи по-здрав контрол над Гаскония.

Чул кръшен смях, Робърт, който проверяваше дължината на юздите си, вдигна глава и се огледа. Зад него стояха две момичета и наблюдаваха как един слуга гони с метла разпилените листа. Едното, все още почти дете, бе със сива рокля под мантията, поръбена с хермелин около бледата й шия. Елизабет, най-малката дъщеря на краля, беше наследила дългите крака на баща си и черната коса на майка си, кичури от която се развяваха свободно изпод качулката, закрила лицето й. Докато Робърт ги наблюдаваше, Елизабет прибра нетърпеливо един кичур зад ухото си, наведе се и прошепна нещо на по-голямото момиче до нея, Хелина. Девойката имаше къдрава червеникавокафява коса, млечнобяла кожа и предизвикателно начервени бузи и устни. Върху ръката й в ръкавица беше кацнал малък сокол чучулигар с разрошени от вятъра криле. Червенокосото момиче, дъщеря на графа на Уорик, беше обещана на високопоставен рицар от кралския двор, но сега Робърт не сваляше очи от нея въпреки тихите предупреждения на Хъмфри. С крайчеца на окото забеляза, че един млад мъж го гледа. Дългокракият червенокос рицар с намръщено лице беше братът на Хелина, Гай де Бочам, наследникът на Уорик. Робърт се обърна към коня си с рязко дръпване, скъси юздата.

— Готов ли си, сър Робърт? — попита приближаващият се Хъмфри. В едната си ръка високият рицар държеше малък мех с вино. Посочи към разкаляния двор, където бяха издигнати два кола. Между тях висеше тънко въже, а от него се поклащаше желязна халка, която не можеше да се види от това разстояние. — Помни, имаш право на два опита.

Робърт отвърна на закачливата усмивка на рицаря.

— Това прави един по-малко, отколкото имаш ти, сър Хъмфри.

Хъмфри, който не беше успял да наниже халката на колието си при своите два опита, присви очи при това предизвикателство, а няколко от рицарите се засмяха.

Застанал при оръженосците им, Едуард тупна Робърт по гърба, когато той сложи крак на стремето.

— Покажи на тези южняци от какво са направени шотландците, братко! — прошепна той.

Робърт се метна на седлото и стисна юздите, а Нес пристъпи напред и пристегна колана на коня. Беше красив, дорест, кавалерийски кон на име Хънтър — най-бързото и следващо всяка команда животно, което Робърт беше притежавал някога. Истинска радост беше да го язди. Обаче този добър нрав му струваше скъпо, защото коне от породата на Хънтър не бяха евтини и шестдесетте марки, които беше платил на търговеца, му се струваха огромна сума. Убедил се, че му е нужен подходящ кон, който да го отведе на война във Франция, той не обърна внимание на подмятанията на брат си, че яките жребци и кротките ездитни коне, които те бяха докарали от конюшните на дядо им, не могат да се сравняват с мощните бойни коне от френски и испански породи на английските рицари. След това Робърт се беше бръкнал по-дълбоко, за да купи нови дрехи за себе си и брат си, които да отговарят повече на лондонската мода. Скоро след пролетната сесия на парламента той беше приет на първата си аудиенция при краля, който приветства обещанието му да му служи във войната, както баща му и дядо му преди него. След това започнаха да канят Робърт на много кралски съвети и пиршества. Като започна да се движи в по-висшите кръгове на кралския двор, усилията да не се отличава от другите барони му се сториха на място.

Нес подаде на Робърт копието му и той го пое с ръката си, на която имаше ръкавица. Меката кожа беше още гладка, защото ръкавицата не бе употребявана, и затова трябваше да стиска по-здраво, за да държи дръжката на нужното място.

— Почакайте, сър Робърт! — чу се един момински глас от тълпата.

Робърт се огледа и видя принцеса Елизабет, на която галено викаха Бет, да размахва парче бяла коприна в ръката си. Изгледаше като част от воал. Забеляза как младата принцеса го пъхна плахо, усмихвайки се, в ръката на Хелина. Бузите на Хелина се зачервиха още повече и тя хвърли възмутен поглед на принцесата, но излезе колебливо от тълпата. Робърт усети стягане в гърдите, когато тя му подаде парчето плат и срещна погледа му. Соколът върху ръката й разпери криле, очаквайки да хвръкне, когато Робърт се наведе да вземе подаръка, а Бет се засмя и заръкопляска. Пръстите му се докоснаха до пръстите на Хелина и много му се прииска да не носеше ръкавици. Девойката се върна бързо в тълпата, свела глава, а той завърза ефирния плат за дръжката на копието, без да обръща внимание на гневния поглед, с който беше сигурен, че го гледа Гай де Бочам. След като се успокои и застана стабилно върху седлото, Робърт се обърна към далечните колове и сръга силно Хънтър в хълбоците.

Слугите в овощната градина спряха да я чистят, за да наблюдават как Робърт препуска в лек галоп през полето с вдигнато копие в ръка, преди да се понесе в пълен галоп напред. Разхвърча се кал, която изпръска новите му ботуши. Желязната халка бързо се показа и той съсредоточи погледа си в нея. Пръстите му стиснаха още по-здраво дръжката, защото кожената ръкавица се плъзгаше по дървото, докато той летеше към стълбовете, а подареното му парче коприна се развяваше пред него. Замахна с копието секунда по-рано. Върхът му одраска железния кръг, но не влезе в него. Като остави малката халка да се клати бясно, Робърт профуча, ругаейки, покрай коловете. Накара Хънтър да забави ход, направи широк кръг и се понесе обратно през жвакащата кал към групата.

Хъмфри вдигна кожения мех.

— Остана още един опит! — провикна се той и се засмя, когато Робърт наближи.

— Хващам се на бас, че той ще успее при втория — каза Едуард и изгледа предизвикателно рицаря.

Хъмфри се засмя добродушно и поклати глава, но Хенри Пърси, внук на графа на Съри, кимна към Едуард.

— Приемам облога — каза набитият рус лорд и го погледна с мързеливата си усмивка. На китката му бе кацнал красив ястреб мишелов с нокти, забити в дебелата ръкавица. Хенри посочи с глава към Робърт, който накара Хънтър да спре.

— Десет лири, че няма да наниже халката.

Робърт погледна брат си и поклати едва забележимо глава при споменаването на сумата. Като изпълняващ длъжността лорд на техните английски имения в отсъствието на баща му той беше повикал трима рицари и петима оръженосци от Есекс да служат при него заедно с брат му и тяхната шотландска свита във войната с Франция. Беше длъжен да ги снабди с всичко необходимо за похода и неразумните облози бяха последното нещо, от което се нуждаеше.

Обаче Едуард не обърна внимание на погледа му.

— Дадено — каза той на Хенри Пърси.

Някои от останалите рицари заръкопляскаха одобрително в желанието си да стане нещо по-интересно. Заради забавянето се обучаваха от месеци и всяко разнообразие към обичайните упражнения беше добре дошло.

След като не можеше да се откаже, тъй като облогът беше направен, Робърт обърна коня си и зае изходно положение, стисна зъби и вдигна копието. Прогонвайки всичко друго от мислите си, той зачака онзи неповторим, чуден момент, в който всичко — конят под него, копието в ръката, погледът му към далечната халка — бяха на една линия. Когато той дойде, почувства го като тласък. Заби шпорите и Хънтър се понесе напред през средата на полето към коловете. Вятърът щипеше бузите му, но Робърт не сваляше очи от халката. Наведе се с насочено копие напред. Внезапно нещо бяло се стрелна напряко на пътя му и Хънтър рязко изви глава. Конят обърка следващата си стъпка и се наклони надолу, плъзгайки предните си копита в калта. Животното се стовари с бясна скорост на земята, а Робърт беше изхвърлен от седлото. Претърколи се няколко пъти, преди да спре, и чу как Хънтър изцвили от болка зад него.

След секунди Робърт се повдигна на ръце, като плюеше кръв и кал. Видя, че конят се мъчи да се изправи. Оръженосците му тичаха към него. Нес се насочи право към Хънтър. Едуард тичаше заедно с тях. Лицето му, което не изразяваше тревога, а гняв, беше обърнато към двама мъже и една жена, които се показаха в края на полето. Единият беше по-висок от другите, с прибрана назад лъскава черна коса и ъгловато лице. На китката на Еймър де Валънс беше кацнал бял сокол и гълташе парченце месо. Робърт си даде сметка, че бялото нещо, което беше подплашило Хънтър, са били размаханите крила на политналата птица.

— Какво си мислиш, че правиш, Еймър? — попита сърдито приближилият се Хъмфри, докато Робърт изтриваше кръвта от разцепената си устна.

— Мислех, че днес трябваше да пускаме птиците да летят — каза със спокоен тон Еймър, като продължаваше да гледа, без да скрива задоволството си. — Извинявам се, сър Робърт. Не съм искал да отвличам вниманието ви.

До него сестра му Джоан де Валънс леко се подсмихваше, полузакрила лице с ръката си, на която имаше ръкавица. Робърт премести поглед от Джоан към младия мъж до нея с бледа кожа и провиснала черна коса — новия й съпруг Джон Комън. Мъжът дори не си направи труда да скрие задоволството си. Беше застинало върху изпитото му лице.

Синът на лорда на Баденох беше пристигнал в Лондон преди два месеца заедно с баща си и други шотландски големци, извикани от Едуард да участват във войната с Франция заради английските си земи. Говореше се, че Комън, подкрепян от шотландските си другари, казал на краля, че никой от тях няма да участва в една чужда война, ако той не се придържа към условията на споразумението от Бъргхам и не остави Балиол да управлява кралството си без английска намеса. Робърт и другите рицари не знаеха дали кралят е приел тези условия. Ала знаеха, че малко по-късно в Тауър се бе състояла набързо организирана сватба на осемнадесетгодишния наследник на Комън и братовчедката на Едуард — Джоан, дъщеря на графа на Пембрук. От сближаването между двамата шуреи отношенията на Робърт и Еймър, който и без това продължаваше да се държи враждебно към него, станаха още по-хладни. Робърт чувстваше, че рицарите се дразнят от приятелството му с Хъмфри, но до този момент Еймър беше изразявал неодобрението си само с хапливи забележки, на които беше лесно да не обръща внимание.

Едуард се приближи към тримата, вбесен от евтиния номер, заради който брат му се беше наранил, а той беше изгубил бас.

— Ти пусна птицата нарочно, Валънс. Всички видяха — каза той и стрелна с поглед Джон. — Престани да се хилиш, Комън.

Джон Комън се намръщи, но преди да успее да отговори, Хенри Пърси се приближи, като галеше гърдите на ястреба си.

— Мисля, че всичко е в реда на нещата — каза той и премести поглед от Еймър на Робърт. — Ние се обучаваме за война. Мислиш ли, че на бойното поле няма да има нищо, което да отвлича вниманието ти?

Няколко от останалите закимаха в знак на съгласие, но Хъмфри поклати непреклонен глава.

— Това не е бойно поле. Тук има правила.

Робърт пое меха с вино, подаден му от неговите оръженосци, и изплакна окървавената си уста. Извърна се, когато чу Нес да го вика. Оръженосецът държеше юздите на Хънтър и се опитваше да помогне на изпадналото в беда животно.

— Мисля, че се е осакатил, сър.

Робърт се вгледа в разтревоженото лице на Нес, спомняйки си за парите, които беше платил за красивото животно, неговото най-добро оръжие за предстоящите сражения. Погледна Еймър и почувства как в гърдите му се надига гняв. Посегна към меча си с намерение да предизвика френския рицар, решен да възстанови загубата, но преди да успее да направи нещо, чуха вик.

Томас от Ланкастър тичаше през тревата към тях.

— В Уелс има бунт! — каза задъхан той, когато стигна групата. — Преди час пристигнаха пратеници. Кралят събира благородниците на спешен съвет.

— Бунт? — попита рязко Хъмфри. — Оглавен от кого?

— От човек на име Мадог. Баща ми казва, че той е братовчед на Луелин ап Грифит.

— Всички от рода на Луелин бяха пленени в последната война — обади се Хенри Пърси. — Крал Едуард се погрижи за това.

Томас сви рамене, продължавайки да диша тежко.

— Независимо кой е той, работата е сериозна. Карнарвън е превзет и другите замъци също са нападнати. Кралят трябва да предприеме незабавни действия. — Спря да си поеме дъх и погледна развълнуван Хъмфри. — У бунтовниците е короната на Артур.

27

Робърт отпи голяма глътка от меха и усети как топлината на виното залива гърлото му. С наближаването на зимата тук, на северозапад, беше станало по-студено. Небето отвъд завесата от дървета се синееше, сковано от мраз. Чистотата на въздуха му напомни за Карик. Беше толкова различен от изпълнения с миризми и гъмжащ от хора Лондон.

Робърт прибра меха в торбата, облегна се на седлото и остави Хънтър сам да избира къде да стъпва по изровената пътека. Клоните на дъбовете и сребристобелите брези бяха почти голи, а земята — покрита с гъст килим от гниещи листа. Около него между дърветата се движеха хора, коне и каруци, следващи коловозите в пръстта, направени от много мъже, минали преди тях.

След изминалите шест дни, откакто напуснаха Честър, той се изненада от спокойствието в района, през който пътуваха. От разказите на баща му за диви планини и скалисти равнини, за хълмове, брулени от бурни ветрове, и крайбрежие, заливано от непрестанни дъждове, си беше представял нещо съвсем различно от зелената хълмиста земя, която се разгръщаше бавно пред него. Нямаше голи върхове, нито спускащи се стремглаво водопади, а само хълмове, които като кокалчетата на пръсти се подаваха от леката мъгла над горите в далечината. Не се оплакваше, но макар че Хънтър се поправяше учудващо добре от раната и беше по-силен, отколкото беше очаквал, той се стараеше да не пресилва много животното. Ядът от Еймър де Валънс за мръсния номер, който му беше изиграл на полето за упражнения, не беше намалял, но сега нямаше как да му го върне след неразборията в двореца във връзка с бунта в Уелс.

Значението, което кралят придаваше на станалото в Уелс, личеше от факта, че много от командирите, пехотата и провизиите в Портсмът, предназначени за Франция, веднага бяха пренасочени. Беше оставил сенешалът на Гаскония да води намалената флота към Франция, за да предприеме операция по задържане на противника, и беше избрал базите си за настъплението — една в Кардиф, а другите в Брекън и Честър. Атаката в три направления трябваше да удари бунтовниците от всички страни. Според започналите да пристигат скоро многобройни съобщения, всяко по-отчайващо от предишното, из цял Уелс английските крепости бяха обсадени, градовете изгорени и чиновниците избити. Въстанието, започнато на север от Мадог ап Луелин, беше разпалило пламъка на бунта из цялата страна — от Конуи и Карнарвън до Гуент и Гламорган.

Внезапната смяна на противника не разколеба Робърт и той беше зачислен в кралската дивизия с тримата рицари и петимата оръженосци, които беше довел от Есекс, и шотландските си придружители. За негова радост там не бяха нито Еймър де Валънс, нито Джон Комън. Уилям де Валънс, участник в много военни походи на Едуард, оглавяваше дивизията, която беше тръгнала от Кардиф, и синът му беше с него. Междувременно Джон Комън беше изпратен да служи във Франция заедно с група шотландски благородници. По време на пътуването от Уестминстър братът на Робърт непрекъснато пускаше шеги каква съдба може да го сполети сред враждебните, чужди земи.

В Честър кралският отряд, състоящ се от над шестстотин копия, беше увеличен с тълпи от пехотинци, дошли от Шропшър и Глостършър. Те бяха последвани от седемдесет опитни стрелци с арбалети и голяма пехотна част от Ланкастършър, водена от един надут много дебел кралски чиновник — Хю Кресингам, който вече на три пъти беше принуден да сменя конете, уморили се под тежестта му. Оттам авангардът на войската от няколко хиляди души прекоси границата и навлезе в Уелс. Множеството от мъже се проточи в дълга колона, която запълзя, бавна и лъскава като намазана с масло, през околния пейзаж.

Отрядът беше разделен на по-малки бойни части, които се движеха с различна скорост и се бяха разпокъсали по протежение на пътя. Робърт и хората му бяха поставени под общото командване на Джон де Варен и графа на Линкълн. Графът беше станал свидетел на първите военни действия в тази война, когато уелсците в неговия район в Денби се бяха вдигнали, принуждавайки го да бяга в Англия. В този отряд беше и Хенри Пърси заедно с Хъмфри де Бун. Робърт го научи с изненада, защото бащата на Хъмфри беше на юг, начело на настъплението от Брекън, но по време на похода Хъмфри му довери, че баща му и кралят искали той да се докаже в тази война.

Робърт чу надменния глас на Хенри Пърси отпред и забеляза как лордът се провря с коня си между другите, за да застане до Хъмфри.

— Дядо ми ще даде заповед за почивка. Нататък теренът става по-труден.

Робърт дръпна юздата на Хънтър и подкара по-бързо коня, оставяйки брат си в недоумение зад себе си. Когато застана редом с рицарите, те прекъснаха разговора и се огледаха.

— Ще спрем горе на този хълм — каза му Хъмфри и кимна с глава към пътеката между дърветата, която беше започнала да става по-стръмна.

— Ти ли каза, че пътят става по-труден?

— Според дядо ми — отвърна Хенри.

Хъмфри посочи Хънтър.

— Как се справя?

— Мисля, че ще издържи още два часа. — Той погали коня по врата и забеляза, че Хенри извърна глава. Студените му очи недвусмислено показваха липса на интерес. Без съмнение конят изобщо не го интересуваше, след като беше получил десетте лири от Едуард за облога. Робърт още го беше яд на брат му за това. Като деца дързостта на Едуард го забавляваше, но тук тя му се струваше безразсъдна и ненужна.

Пътят стана още по-стръмен и конете трябваше да полагат по-големи усилия. Дъбовете отстъпиха място на брези и ясен.

— С това темпо ще стигнем Конуи по Коледа — каза Хъмфри, облегна се на седлото и подуши зимния въздух.

— И ако е рекъл Бог, да се върнем по Великден в Уестминстър с короната — добави с мрачна усмивка Хенри.

Хъмфри го погледна, но лордът, изглежда, не забеляза.

— Крал Едуард се надява да намери короната у бунтовниците? — попита небрежно Робърт, като се стараеше да прикрива любопитството си. — Ценна ли е?

Отпред се чуха възгласи, когато авангардът стигна билото на хълма.

— Време е за почивка — каза Хъмфри.

Робърт потисна желанието си да разпитва повече приятеля си. При пътуването през безкрайните гори имаше много възможности за разговори и на няколко пъти бе чул да се споменава за короната на Артур. Беше попитал Хъмфри за нея, обаче рицарят любезно, но твърдо отклоняваше разговора в други посоки. Това беше накарало Робърт да си спомни за частната сбирка преди месеци в някогашните покои на крал Хенри в нощта на пиршеството. Тогава беше усетил, че съществува някаква връзка между тези мъже извън техните титли и богатство. Беше предположил, че в нея не бяха посветени всички благородници в английския двор, че е нещо, свързано с щитовете с драконите, които не беше виждал от турнира насам. Продължаваше да мисли, че короната има някакво по-голямо, скрито значение, което стои зад набързо организирания през декември военен поход. Баща му беше разказвал с неясни, накъсани фрази за службата си в Уелс през зимата — за снежните виелици и жестокия студ, който може да убие човека през нощта, за вълците, които се събират след битка, промъквайки се, преди победителите да са си отишли, за да разкъсат със зъби още топлата плът, докато не е замръзнала. Това, изглежда, беше нещо повече от обикновено потушаване на бунт. По-скоро беше нещо лично за краля и рицарите му, накарало ги да рискуват в такива условия. Нещо, което беше направило по-възрастните мъже мълчаливи и замислени, а техните синове — неспокойни и нетърпеливи.

Дочул отпред изненадани гласове, Робърт извърна поглед от Хъмфри, за да разбере причината. Пред тях хълмът се спускаше рязко надолу към долина, където дърветата се издигаха в непробиваема преграда от голи клони на върби и ясен, дебели тисове, бодлива зеленика и високи борове между тях. Тя заприлича на Робърт на Селкъркската гора, която се простираше като огромно тъмно петно от шотландската граница до Карик на запад и Единбург на изток. От всички страни на долината като вълни се издигаха хълмове. Гъстата гора стигаше почти до върховете им, където отстъпваше пред скалисти хребети. Гледката на гора, която се губи в зеленикава мъгла в далечината, беше твърде впечатляваща, но още по-поразителна беше широката просека, прокарана право през нея. Беше като разсичаща я сива рана, следваща очертанията на терена, и нейната пустота контрастираше рязко със зелените лесове, които покриваха по-голямата част на кралството Гуинед.

Тук, простряло се пред очите му, беше доказателството за един невероятен труд.

— Може би не до Великден — каза тихо Хенри, загледан с присвити очи в хоризонта.

Мъжете слязоха от конете и се пръснаха между дърветата по билото на хълма, за да освободят място на другите, които идваха отзад. Слугите вадеха храна и пиене за рицарите, а конярите се погрижиха за конете — затягаха колани и наместваха седла. След като остави Хънтър на грижите на Нес и стюарда си да разпредели между тях храната, Робърт изпъна крака и изпи чаша бира. Видя наблизо Джон де Варен и граф Линкълн да разговарят оживено с двама мъже в жълто-червени кожени брони. Когато Робърт забеляза извезаните на гърдите им златни кръстове, интересът му се засили. Мъжете носеха отличителните знаци на графа на Уорик, чийто отряд беше напуснал Честър преди този на Варен. В него беше жената на Уорик, синовете му и дъщеря му Хелина.

Това, че най-високопоставените водеха със себе си семействата си, не беше нещо необичайно. Никой не знаеше колко дълго щеше да продължи походът. Благородниците дължаха на Едуард само четиридесет дни служба, но обикновено след този период се сключваха нови договори и никой барон не се осмеляваше с лека ръка да изостави краля по средата на една война, каквито и да бяха правата му. Жените и децата щяха да бъдат настанени в Конуи заедно с готвачи, шивачи, лекари и свещеници. Войската се придружаваше и от други, непоканени от никого, но добре дошли за мнозина хора. Сред тях имаше монаси, продавачи на индулгенции, музиканти и проститутки, за които армията беше подвижен източник на пари.

Джон де Варен спря да говори и се огледа. Видя внука си и му кимна да се приближи заедно с Робърт и Хъмфри.

— Какво има, сър? — попита Хенри, когато тримата наближиха.

— Ариергардът на Уорик е забелязал дим в гората отпред. Техният отряд бил стигнал много далече пред тях, за да се връща и да предприема разузнаване, затова неговите съгледвачи са ни изчакали. Искам да хвърлиш едно око, Хенри. — Варен кимна към Хъмфри и Робърт. — Идете с него. Вероятно са бракониери или разбойници. Но не сме много далеч от Денби, където е бил нападнат Линкълн.

Графът мрачно кимна.

— Бунтовниците погубиха много от хората ми. Те са голяма сила, повечето са въоръжени с копия, но някои използваха и къси лъкове.

— Трябва да сме благодарни поне на тази милост — промърмори Варен. — Пембрук е изправен пред мъжете на Гуинед и техните дълги лъкове. Бог ми е свидетел, че няма по-смъртоносно оръжие от лъковете — каза той и се обърна към внука си: — Докладвай ми, каквото откриеш, Хенри. Ако врагът е тук, ще го нападнем. Не искаме някой да препречи пътя ни за връщане към дома.

След като изслушаха съгледвачите на Уорик, които описаха къде бяха видели дима, тримата се върнаха при хората си. Когато Робърт му обясни задачата, Едуард започна да мърмори, но допи на един дъх чашата си и се метна на седлото заедно с тримата рицари и единадесетте оръженосци, които съставляваха групата на Робърт. Нес разгърна пряпореца на Робърт и групите от общо четиридесет и осем души преминаха на коне през тълпата от войници, за да излязат на прокараната от дървосекачите просека, която прорязваше покритата с гори долина.

28

Тръгнаха да слизат надолу по разчистения път с развявани от вятъра три знамена, а зимното слънце блестеше в очите им. Най-отпред беше знамето на Хенри Пърси с избродирания на златен фон син лъв, следвано от синия пряпорец на Хъмфри с бялата лента през средата и шестте златни лъва и накрая червения орнамент на бял фон на Робърт. Робърт държеше юздата на Хънтър по-отпусната, за да може конят да избягва пъновете и корените по пътеката, но тя беше сравнително лесна за движение, тъй като беше отъпкана от стотици крака и копита. Въпреки че беше уморен от дългата езда сутринта, Робърт почувства облекчение от промяната на темпото, тъй като по-малката група можеше да се движи по-бързо от колоната, бавена от каруци и пехотинци. Погледна към Хъмфри, който му се усмихна в отговор, и установи същото приповдигнато настроение у другите.

След две мили просеката стигна дъното на долината, стана по-равна и групата спря пред друга пътека, която се губеше между дърветата. От един клон се развяваше парче плат в червено и жълто, оставен там от съгледвачите на Уорик, за да показва пътя.

— Това е. — Хъмфри проточи врат и се вгледа в дърветата пред тях. — Те казаха, че видели дима отвъд онзи хълм.

— Ще трябва да води към някое селце — каза Хенри, оглеждайки пътеката. — Изглежда стара.

— Но не се използва често — добави Робърт, поглеждайки кафявия килим от листа и съчки.

Пътеката беше широка колкото да мине един кон, с опасно ниско надвиснали клони.

Хенри даде знак на двама от рицарите си.

— Излезте отпред.

Мъжете изоставиха просеката и навлязоха в колона по един сред сумрака, като се навеждаха да избягват клоните, а по лицата им полепваха паяжини. Пътеката се издигна рязко нагоре, птици се разцвърчаха в листака, ядосани на натрапниците. Хората се стряскаха от непрекъснатото движение наоколо. В храстите се чуваше постоянно шумолене, а по едно време в далечината се мярна червеникаво петно — една сърна побягна между дърветата. Клоните се сгъстиха, закриха небето и превърнаха дневната светлина в зеленикав здрач. Ако сред тези дървета имаше някой, едва ли щяха да могат да го видят сред листака. Загубиха ориентация. Вече не знаеха в каква посока се движат, знаеха само, че хълмът продължава да се издига нагоре пред тях, затова отчаяно се опитваха да зърнат късче небе и светлина. Скоро желанието им се сбъдна. Когато стигнаха върха, дърветата оредяха и пътеката се разшири, давайки възможност на рицарите да яздят в постоянен тръс по двама един до друг. Покритата с мъх земя заглушаваше тропота на копитата.

Робърт беше близо до челото на колоната заедно с Хъмфри, когато един от хората на Хенри предупредително изшътка. Спря коня си и видя, че рицарят сочи през дърветата, където от клоните на един дъб висяха две големи тела — на елени, с провесени надолу дълги вратове. Коремите бяха изтърбушени и празни, а от двете им страни висяха виолетови меса с жълта мазнина по тях. Във въздуха се носеше острата миризма на кръв.

— Може би ще трябва да продължим пеш? — каза Робърт. При вида на елените облекчението му от чувството на свобода, предлагана от ездата, изчезна. Почувства промяната и у другите. Някои бяха хванали дръжките на мечовете си, а лицата им бяха напрегнати.

— Не — каза Хенри. — Тези елени може да са убити от всеки. Не искам да губя време, като се мъкна пеша през гората след двама бракониери. Ще продължим да яздим още една миля, а после ще се върнем обратно. Димът не би могъл да идва от много далеч, след като съгледвачите са го видели. — Без да чака отговор, Хенри пришпори коня, следван от хората си.

Не мина много време и те я подушиха — едва доловима миризма на дим от изгорели дърва. В далечината между стволовете просветляваше по посока на голия склон на хълм, обагрен в кехлибарената светлина на късния следобед. По средата на склона имаше останки от селище. Виждаха се купчини струпани камъни и разцепени греди, на места си личаха останките от някоя стена или входна врата. Изсъхнали стебла от папрат пък закриваха отчасти други постройки и заличаваха доказателствата за някогашно човешко присъствие под тънко жълто-кафяво покривало. Човек би си помислил, че тук от десетилетия не е живял никой, ако не бяха явните признаци за живот. По средата между порутените сгради имаше яма, в която гореше огън и към небето се издигаха сиви кълба дим. До рушащите се стени бяха издигнати временни заслони от трева и клони, подобни на тъмни дупки, с място за по няколко души. На метри от селището отново започваше гора, която се губеше в друга тъмна долина, закривана от листака.

Рицарите пристъпваха напред в мълчание, мнозина от тях вперили поглед между дърветата в лагера, а други се оглеждаха предпазливо наоколо.

— Не виждам никого — прошепна Хъмфри.

— Аз също, но този огън е запален скоро. Не може да са отишли далеч.

Хенри хвана юздите, за да накара коня си да продължи напред, но Хъмфри го спря.

— Какво правиш?

— Трябва да огледаме от по-близо. Ако се съди по размерите на лагера, най-вероятно това ще е групата, нападнала графа на Линкълн. Трябва да уведомим сър Джон, преди да са ни видели.

— Защо ще губим още един час, когато можем и сега да се справим с тези селяци? Преди да успеем да докараме повече хора тук, горе ще се стъмни, а ако го отложим за сутринта, те може да са си отишли.

— Изглежда, че са тук от доста време — каза Робърт и застана до Хъмфри. — Съмнявам се, че имат намерение да ходят някъде.

Хенри ядосан го погледна.

— Откъде знаеш? — Погледна Хъмфри и троснато каза: — Нали искаше да се докажеш в тази война! Е, това е шансът ти. Нашият шанс. Нашите бащи и дядовци се покриха със слава под водачеството на крал Едуард. Трябва да им покажем, че сме достойни да заемем местата им. Че сме способни техни наследници. — После, повишавайки тон, добави: — Знаеш какво цели той, Хъмфри. Не искаш ли място на масата на краля, когато пророчеството се изпълни? Не искаш ли част от новото му кралство?

— Внимавай — рече тихо Хъмфри и погледна бързо другите.

Когато погледът на рицаря се спря на него, Робърт повдигна въпросително вежди, но Хъмфри не каза нищо.

Обаче Хенри беше непреклонен и продължи:

— Искаш да пропилееш една възможност, може би единствената, която ще имаме в тази кампания?

— Графът на Линкълн каза, че нападналата го група е най-малко от сто души. Ако това са те, ще ни превъзхождат в съотношение две към едно.

— Линкълн се е оставил да бъде изненадан. Тук ние имаме предимство.

Хъмфри погледна встрани. Изглеждаше разколебан. Накрая присви очи и изтегли меча си.

Хенри се усмихна и сините му очи проблеснаха под последните слънчеви лъчи.

— Хайде да се справим с тази измет — изръмжа той и подкара напред коня си.

— Хъмфри! — обади се Робърт, когато рицарят се накани да го последва. Той погледна приятеля си. — Заповедите ни не бяха такива.

Лицето на Хъмфри се изпъна.

— Влизаме! — рече той и заби шпори в хълбоците на бойния си кон.

Робърт премести поглед от него към хората си, които чакаха. Едуард беше свъсил въпросително вежди. Младите оръженосци, между които и Нес, изглеждаха нервни и вече бяха изтеглили мечовете. Как щеше да изглежда, ако той откажеше да ги поведе? Ако Хенри и Хъмфри се завърнеха триумфиращи при Варен, след като се бяха справили с бунтовниците, а той се беше крил страхливо между дърветата? Щом за тях това беше възможност да се докажат пред техния крал, за него беше възможност да се докаже пред тях. До този момент тези млади мъже, дори Хъмфри, наследници на английски графства, го държаха на разстояние, но той вече беше наясно с мощта и влиянието им и искаше същото за себе си. Баща му и дядо му бяха воювали за английски крале и бяха наградени със земи. Той беше дошъл в Англия, за да възстанови авторитета, загубен от тях с възкачването на Балиол на трона, но засега, вместо да увеличи намаляващите семейни богатства, той не правеше почти нищо друго, освен да ги харчи.

Кимна на брат си и на другите да го последват и сръга Хънтър в хълбоците.

Хенри не ги чакаше в края на гората — а изскочил на огрения от слънцето склон на хълма, той се беше отправил в лек галоп към селището. Елементът на изненадата, с който можеха да се сблъскат, беше загубен и другите го последваха с извадени мечове. Хенри яздеше между редиците от заслони и купчини камъни, а Хъмфри и Робърт препускаха след него. Големият огън продължаваше да гори по средата на лагера и да разнася топлината на вълни наоколо. Рицарите се разпръснаха из селището под пукането на горящите дърва. Земята беше покрита с купчини суха папрат, насечена от склона на хълма и разпръсната из лагера. Край ямата, в която гореше огънят, имаше няколко пъна, може би използвани за сядане, а из пепелта се виждаха овъглени животински кости. Недалеч от заслоните в пръстта бяха забучени две копия, а наблизо се виждаха бурета и разбити сандъци. Като се изключат те, мястото изглеждаше изоставено.

Хенри насочи коня си към един от заслоните и разсече лекия покрив от преплетени клони с меча си. Покривът се срути под дъжд от стръкове папрат и листа. Вътре голата земя беше покрита с опърпана еленова кожа. Наведе се и заби меча си в мръсно, парцаливо наметало, сгънато върху кожата, повдигна го с върха и го захвърли с погнуса настрани.

Хъмфри слезе от коня и отиде при огъня. На тревата се търкаляха две дървени купи, а до един пън имаше огромен железен казан. Наведе се, вдигна една от купите и я помириса, а после направи гримаса и я захвърли настрани.

— Сигурно са ни чули, че идваме — каза той, като се изправи и погледна към Хенри. — Робърт беше прав. Трябваше да продължим пеш, когато видяхме елените.

Робърт беше останал на седлото и се оглеждаше наоколо. Ако не беше добре поддържаният огън, би казал, че тук от доста време не е имало хора.

— Не ми прилича много на лагер.

Хъмфри се огледа, но вниманието му беше привлечено от един от рицарите му.

— Сър, бихме могли да ги последваме в гората. Да се опитаме да ги проследим.

Някои от хората на Хенри бяха слезли от конете и ровеха из заслоните, за да проверят дали там няма нещо ценно.

Хъмфри поклати глава и се вгледа в ограждащите ги дървета.

— Можем да ги търсим с дни и пак да не ги намерим.

Робърт подкара Хънтър към копията, които стърчаха в калта недалеч от заслоните. Дръжките им бяха нащърбени от употреба, а там, където мъжете са ги държали, дървото беше гладко и лъскаво. Хвана едно и го изтръгна от земята, като се чудеше защо собственикът му го беше оставил. Из калта се виждаха още дупки, от които са били изтръгнати други копия, както и следи от стъпки, но по-голямата част от почвата беше скрита под купища папрат. Робърт оглеждаше внимателно сухите стръкове папрат и забеляза, че по краищата им нещо лъщи. Вгледа се по-отблизо и видя някаква смес, която покриваше листата. Беше лепкава и миришеше на животинска мас. Извърна глава, като предположи, че стръковете са били използвани за изтриване на мазнината от казана за готвене, но после установи, че и другите мъже, които продължаваха да ровят из лагера, мърмореха отвратени. Видя как един рицар помириса пръстите си. Друг изтриваше ръцете си в кожената си броня. Един оръженосец държеше наметало, върху което мазнината лъщеше на слънчевата светлина. Робърт усети, че го побиват студени тръпки. В главата му се мярнаха спомени от лова, на който го беше водил дядо му. Спомни си как бяха поставяли примки и капани, като оставяха следи от кръв и провесваха трупове на овце от дърветата, за да примамват вълците.

Все още стиснал копието с мазнина на върха, Робърт накара Хънтър да се обърне.

— Хъмфри!

Рицарят се извърна рязко, като чу вика, но още в мига, когато той излизаше от устата на Робърт, небето се изпълни с ярки звезди, които излетяха от гората около тях. Продължиха да летят още миг нагоре, а после почти мързеливо се обърнаха и се спуснаха с голяма бързина към лагера. Мъжете имаха време да разберат, че това са запалени стрели, които започнаха да падат около тях. Рицарите и оръженосците вдигнаха щитовете над главите си или се хвърляха да се скрият зад заслоните, но стрелите не бяха насочени към тях. Когато острите им върхове се забиха в купчините папрат, завързаните за тях запалени кълчища припламнаха за няколко секунди, а след това се разгоряха. Там, където се забиваха в зацапана с мазнина почва, се разгаряха по-бързо и огънят оставяше ярки дири от пламъци, които плъзнаха в различни посоки. Конете започнаха да се изправят на задни крака, когато въздухът се изпълни с дим и горещината започна да пулсира, внезапна и непоносима. Няколко животни се обърнаха и побягнаха.

Посипаха се още стрели. Рицарите започнаха да крещят, изпаднали в паника. Тези, които бяха слезли от конете, се втурнаха към тях. Едуард Брус вдигна щита си, когато една стрела полетя към него. Стрелата се заби дълбоко в дървото и огънят облиза боядисания му център. Когато кълбата дим се понесоха нагоре, а по земята се проточи дълга огнена линия, бойният кон на Хъмфри изцвили уплашен и се втурна в галоп към гората. Хъмфри извика след него, но беше принуден да се сниши, когато наоколо се посипа нова градушка от стрели. Един от оръженосците на Хенри отскочи назад, отдръпвайки се от пътя на една светеща диря, и падна право в ямата с огъня. Пламъците подпалиха наметалото му, което бързо се разгоря. Той се опита да се освободи от него, като се помъчи да разкопчае клипса, който го държеше около врата му, но пламъците го обгърнаха в смъртоносната си прегръдка.

Докато един от рицарите на Хъмфри се мъчеше да се качи на коня си, една стрела го удари в гърба. Върхът й не проби кожената броня, но остана забит. Рицарят заопипва зад себе си, но в този миг пламъкът плъзна по врата му. Косата му се подпали и мигновено пламна като факла, а конят му побягна, докато кракът му беше още върху седлото. Рицарят падна тежко назад и от удара в земята стрелата проби бронята и проникна в белия му дроб. Той се сгърчи, от устата му рукна кръв, а конят го повлече подире си.

Робърт се помъчи да удържи Хънтър, докато оглеждаше небето за стрели. Викна на брат си и хората си, като се опитваше да ги държи близо до себе си. Едуард и оръженосците му се намираха наблизо. В щита на Едуард беше пробита дупка, черна по ръбовете там, където беше измъкнал стрелата. Мъжете от Есекс се бяха разпръснали из лагера, когато атаката започна, но сега яздеха към Робърт, пришпорвайки конете си през пламъците, за да се измъкнат от тях. Чул силен рев, Робърт забеляза стотици фигури, които се спускаха по склона на хълма към тях с копия в ръце. Като ги видя, Хенри извика на рицарите си да се съберат, но онези, които можаха да чуят командата му, бяха малко, а конете им бяха твърде уплашени, за да се подчинят.

Робърт стисна юздата на Хънтър, когато той се изправи на задни крака. За момент се подвоуми сред настъпилия хаос дали да се бие, или да бяга. Копието, което беше изтръгнал от земята, беше още в ръцете му и му се прииска да пришпори коня си срещу приближаващите се тълпи. Но въпреки този импулс беше наясно, че това е безполезно. Те не бяха в състояние да се прегрупират и да атакуват, защото огньовете ги разделяха. Няколко от тях бяха побягнали в гората или по собствена воля, или по волята на конете им. Робърт захвърли копието, пришпори Хънтър и прескочи тлеещата купчина папрат, разпръсквайки горящи въглени след себе си.

— Назад! — изкрещя той и посочи към дърветата.

Хенри, чието лице се беше зачервило от огъня и яда, чу вика. Направи гневна гримаса, но обърна коня си и поведе хората си след Робърт. Един по един започнаха бързо да се отдалечават, а зад тях бунтовниците стигнаха покрайнините на лагера и започнаха да мятат копията си през пламъците. Един оръженосец беше съборен на земята от копие, забито в ребрата му. Друго копие се заби в задницата на коня и накара животното да подскочи рязко напред и да хвърли ездача от седлото. Рицарят падна върху горящия покрив на един заслон сред бушуващите пламъци.

Робърт почти беше стигнал началото на гората, а брат му и хората му бяха пред него, когато чу вик, по-силен от виковете на бунтовниците. Огледа се и видя Хъмфри, който тичаше през тревата, а пламъците осветяваха склона зад него. Рицарят бягаше с всички сили, преследван от тълпа мъже, които надаваха радостни викове. Робърт накара Хънтър да се обърне. Чу предупредителния вик на брат си, но не му обърна внимание. Заби жестоко шпори в животното и препусна към рицаря, а после рязко спря Хънтър. Когато Хъмфри се хвана за седлото, конят се олюля под допълнителната тежест. Робърт сграбчи Хъмфри отзад за кожената броня, за да му помогне. Хъмфри го хвана през кръста и успя да седне странично на седлото зад него. Робърт тъкмо се канеше да пришпори Хънтър, когато видя друга фигура да тича към тях. Беше един от оръженосците от имението в Есекс. Зад него се приближаваха бунтовници. Младият мъж нададе отчаян вик. Лицето му беше побеляло от страх.

— Тръгвай! — извика Хъмфри.

За момент Робърт се поколеба. Лицето на оръженосеца беше изпълнено с надежда и той тичаше с всички сили. Неколцина от бунтовниците спряха и замахнаха. Робърт нададе предупредителен вик, когато копията им полетяха във въздуха. Оръженосецът се изви напред, тичайки, тъкмо когато едно копие се заби в гърба му. Той изпъна напред гърди и ръце, когато острият връх проби бронята му.

— Робърт! — викна Хъмфри в ушите му.

Робърт срита Хънтър, когато видя оръженосецът да пада зад него. Още няколко бунтовници спряха, за да се прицелят, но техните копия паднаха в тревата, докато конят отнасяше двамата мъже между дърветата, оставяйки селището, обхванато от пламъци.

29

Робърт стоеше край бойницата на крепостната стена и гледаше огряното от луната устие. Оттатък канала, над далечното море се издигаше гърбицата на нос, подобен на някакъв дебнещ звяр, залят от сребристата, призрачна светлина. Водите на устието, осеяно с дълги кални ивици земя, блестяха като напукано стъкло.

Беше късно и град Конуи, който граничеше със замъка, беше осветен от факлите из улиците, тъй като войниците се настаняваха в казармите, а придружаващите войската — в новите си домове. От другата страна на реката, която течеше покрай стените на североизток, се виждаха още светлини, някои близки, а други по-далечни, които показваха къде се бяха установили да нощуват отрядите, които не бяха успели да се качат в лодките, преди да се стъмни. Нямаше съмнение, че хората щяха да се точат с дни.

Отрядът на Варен беше пристигнал на тези брегове няколко часа по-рано, когато слънцето залязваше. На фона на виненочервеното небе се очертаваше висока каменна грамада — замъкът Конуи, който напомняше на уморените войници на видение от сънища. Варосаните му стени, бели като скреж, се спускаха надолу до скалите над реката, където се оглеждаха в мастилено черните глъбини, а в тях редиците от запалени факли по крепостните стени блестяха като скъпоценни камъни. Кралят вече беше пристигнал и от четири стройни кулички на североизточните кули се развяваше червеното му знаме с трите лъва. По бойниците на крепостните стени имаше щитове със същия герб. От някои кули висяха и други щитове с различни гербове и цветове, които показваха къде бяха настанени разните графове и барони. Отвъд замъка и градските крепостни стени с двадесет и една кули хълмовете се извисяваха един зад друг нагоре към тъмните върхове на Сноудън, покрити с облаци и спускащ се мрак.

Като видяха замъка, хората от отряда на Варен въздъхнаха с облекчение и за пръв път от дни наред започнаха да се усмихват и да разговарят. Нападението на склона на хълма беше показало, че в разпрострялата се върху голяма площ гора се крие враг, който не само че познава добре терена, но е и достатъчно хитър да се възползва от него и затова хората бяха станали предпазливи и изнервени. Когато лодките ги прехвърлиха през реката до един дървен кей и оттам тръгнаха по каменистата пътека, лъкатушеща между скалите до една от крепостните порти, някои дори подхванаха песен.

Робърт не се усмихваше и не се включи в оживения разговор. По време на пътуването през реката се беше озовал срещу един от рицарите от Есекс — бащата на оръженосеца, който беше загинал в засадата. Рицарят не му беше казал нищо за смъртта на сина си и беше продължил да изпълнява мълчаливо заповедите му. Образът на младия оръженосец, който бяга отчаяно през поляната, а бунтовникът се прицелва в него, продължаваше да стои пред очите на Робърт, докато гледаше суровото лице на възрастния мъж. Искаше да му каже нещо, но не можа да намери подходящите думи.

След като бяха избягали от опожареното селище, двамата с вкопчилия се в него Хъмфри бяха препуснали през обраслата пътека до просеката. Известно време чуваха, че ги преследват, но крясъците на бунтовниците заглъхнаха много преди да излязат на разчистения път и да се срещнат с останалите от отряда. Там Хъмфри, Хенри и Робърт трябваше да обясняват на разгневения граф Варен как бяха попаднали в капана. На следващата сутрин Варен и Линкълн поведоха опитните си бойци към хълмовете, а тримата смъмрени младежи бяха оставени да ги чакат. На другия ден воините се върнаха окървавени, но доволни, след като бяха открили бунтовниците от опожареното селище, в което бяха подмамени младите рицари, в истинския им лагер в гората на няколко мили по на север. Там уелсците бяха платили за дързостта си, подложени на истинско клане. Обаче Варен не призна победата на хората си и скастри сурово тримата млади командири, чиято безразсъдност беше причина да загубят двама рицари, четирима оръженосци и шест коня. Хъмфри спомена, че Робърт ги беше предупредил да не влизат в лагера, обаче графът не прояви никаква снизходителност.

Робърт се отдръпна от стената и се отправи по пътеката, обикаляща крепостните стени над вътрешния двор на крепостта, над ламаринени покриви и комини, които бълваха дим. В претъпкания двор, ограден от каменни и дървени сгради, цареше пълен безпорядък. На светлината на факлите оръженосците нарамваха вързопи и торби, за да последват господарите си рицари до квартирите, а слугите бързаха насам-натам с купчини одеяла в ръце. След като слезе по едни стъпала надолу по пътеката, Робърт наближи кулата, където бяха настанени той и хората му. Чу, че някой да го вика. Обърна се и видя Хъмфри.

— Извиках ти три пъти! — каза рицарят.

— Не съм те чул. — Робърт срещна погледа на рицаря, а после извърна глава към оживения двор. Не беше разговарял много с Хъмфри след нападението, освен когато трябваше да изслуша сдържаната му благодарност, че му е спасил живота. Стараеше се напълно да избягва Хенри. Не беше трудно. И тримата избягваха разговорите, усещайки мълчаливия упрек на останалите от отряда. — Искаше ли нещо?

— Искам да дойдеш с мен.

Робърт се намръщи. Тази нощ в поведението на Хъмфри имаше нещо по-различно. Лицето му беше напрегнато, но не от безпокойство, а от силно нетърпение.

— Трябва да нагледам хората си.

Хъмфри го хвана за ръката.

— Моля те, Робърт.

— Къде да дойда? — Тонът на Робърт беше по-рязък, отколкото му се искаше.

Хъмфри се поколеба, но после го погледна изпитателно.

— Имаш ли ми доверие?

Робърт не отговори веднага. Той имаше доверие на Хъмфри, но начинът, по който рицарят влезе в изоставеното селище с лице, изразяващо упорство и отхвърлящо всякакво благоразумие, го беше накарал да се замисли. За пръв път забелязваше тази черта у приятеля си и това го изненада. Обаче все още харесваше младия човек. Това не се беше променило и, откровено казано, през последните дни неговата компания му липсваше.

— Имам ти доверие.

— Тогава ела.

Рицарят го поведе по пътеката покрай североизточните кули над оградените със стени зеленчукови и овощни градини, под които скалистата алея се виеше надолу към дървения кей. Там разтоварваха последните лодки. Стражите, които клечаха по протежение на пътеката, за да се скрият от вятъра, ги изгледаха, докато минаваха. След известно време стигнаха до кула, която се извисяваше над покривите на града и гледаше към огрените от луната хълмове. Когато Хъмфри отвори вратата, Робърт забеляза синьото знаме на рицаря да виси от един прозорец.

Кръглата стая приличаше на неговата. Беше почти гола, като се изключат голямото огнище и няколко избелели възглавници на пейката до прозореца. Прозорецът беше от кристално стъкло и малките му квадратчета отразяваха пламъците в огнището. Край стените бяха наредени чували и още неотваряни сандъци. За разликата от стаята на Робърт тази беше пълна с мъже.

Край прозореца в жълта туника с извезан на нея зелен орел седеше Ралф де Монтърмър, рицар от свитата на краля. Седнал на възглавниците до Ралф беше младият Томас Ланкастър, който участваше в похода като оръженосец на граф Едмънд. До огнището седеше Хенри Пърси. Пълната му фигура беше огряна от червеникавите отблясъци на огъня. Той втренчи студените си очи в Робърт. До него забеляза високата фигура на Гай де Бочам, брат на Хелина. Имаше още един рицар от свитата на краля, мълчалив, любезен мъж на име Робърт Гилфорд, и трима други. Всички млъкнаха, когато Хъмфри затвори вратата. Робърт видя, че на пода до краката на всеки имаше щит. В полумрака червеното беше почти черно, но златните дракони блестяха на светлината от огъня, а телата им върху дървото се гърчеха като живи. Забеляза също, че по средата на стаята имаше щит, до който няма човек. Когато го видя, Робърт почувства, че го обзема вълнение.

— Искаме да се присъединиш към нас.

Робърт погледна Хъмфри. Чертите на кръглото му лице бяха изострени от сенките. Рицарят даде знак на другите, които вдигнаха щитовете си и застанаха в кръг около самотния щит. Първоначално след турнира през пролетта в Смитфийлд Робърт беше предположил, че щитовете се раздават на турнирите като награда за извършени подвизи в тях. През последвалите месеци, наблюдавайки поведението на тази група в двореца и Хъмфри като неин ръководител, той беше започнал да подозира, че целите й са по-широки. Това подозрение се превърна в увереност по време на похода в Уелс, след дочутите неясни приказки за короната на Артур и някакво пророчество. Робърт искаше да участва в групата не само от любопитство, но и защото беше забелязал уважението, с което кралят и придворните му се отнасяха към тези млади хора. Години наред родът Брус беше добре приет сред най-висшите кръгове на властта и се ползваше с благоволението на кралете и уважението на благородниците. Но вече не беше така. Тъкмо крал Едуард стана причина да изпаднат в немилост, като беше избрал Балиол, и Робърт го презираше за това. Обаче раздразнението му изчезна, когато разбра какво му се предлага в тази осветена от огъня стая.

Без да каже дума, той застана в центъра на рицарите и Хъмфри затвори зад него кръга.

— Вдигни щита — започна той. После вдигна предупредително ръка, когато Робърт се наведе да го вземе. — Само ако искаш да станеш един от цялото, част от кръга, който ни обвързва във вярност на нашия крал и каузата му.

Робърт се изправи, а Хъмфри продължи, след като усети, че Робърт първо ще го изслуша.

— Преди десет години, след поражението на Луелин ап Грифит, крал Едуард създаде един рицарски орден, на който повери най-голямата тайна на нашето време. Няколко месеца след падането на Луелин кралят ни беше в Нефин, едно селище, недалеч от което се намираме сега и където бяха открити и преведени от Джефри Монмътски пророчествата на Мерлин. Там, в бившата твърдина на Луелин, крал Едуард намери последното от пророчествата. Това, което не е било преведено от Монмътски и е останало скрито в продължение на векове, пазено в тайна от уелските принцове на Гуинед.

Робърт знаеше за Монмътски и писанията му. Брат му Александър притежаваше копие от „Историята на кралете на Британия“, която беше прегледал веднъж. Обаче не беше чел пророчествата и нямаше представа, че съвсем наскоро е било открито още едно.

— Крал Едуард накара уелсец, който му беше верен, да преведе Последното пророчество и го представи на рицарите, които се заклеха да му помогнат да изпълни указаното в него. Като символ на тяхната обща цел кралят поръча да направят маса, подобна на онази в двора на крал Артур. Тези рицари бяха нашите бащи, дядовци и братя. Целта ни е да се докажем достойни да служим на краля така, както са служили те, и един ден да заемем местата си около кръглата маса, споделяйки славата на царуването му.

— Ние сме Рицарите на Дракона — каза Хенри Пърси и силният му глас проехтя зад гърба на Робърт. — Носим името си от поличбата, появила се в съня на Утер Пендрагон, поличбата, с която Мерлин е предсказал, че Утер ще бъде крал, а синът му Артур ще властва над цяла Британия.

Когато Хенри замълча, Томас Ланкастър продължи с ясния си младежки глас:

— Джефри Монмътски ни разказва за разпадането на Британия след смъртта на Артур по време на нахлуванията на саксонците. Той казва, че по това време Бог изпратил един ангелски глас да каже на британците, че те повече няма да бъдат владетели на своето кралство. Обаче един ден в бъдещето, предвиден от Мерлин, ако реликвите на Британия бъдат събрани заедно, тя може отново да бъде обединена и да стане кралство, което да живее в мир и благоденствие.

— В Последното пророчество — каза Ралф де Монтърмър, — намерено в Нефин преди десет години, тези реликви са трон, меч, жезъл и корона. Това са символите на кралската власт на Британия, първоначално носени от основателя на нашите земи Брут от Троя. След смъртта му четирите реликви и кралството били разделени между синовете му. Това разделение сложило началото на дългия упадък на Британия, съсипвана от войни и измъчвана от глад и нищета. Последното пророчество ни казва, че нашите земи ще бъдат изправени пред окончателен разгром, ако тези четири реликви не бъдат събрани отново от един владетел тогава, когато Бог повели.

Хъмфри заговори отново:

— Според пророчеството короната представлява златен обръч, носен от самия Брут и предаван на всички британски крале след това. Това е короната, носена от Артур, който я предал на братовчед си в Камблам, където тя изчезва безследно, докато Луелин ап Грифит обединява Уелс под свое ръководство благодарение на нейната сила. Това е короната, която ние трябва да намерим. Ако искаш да се закълнеш да участваш в нейното издирване и да се покажеш достоен да бъдеш допуснат един ден на Кръглата маса, тогава вземи този щит.

Когато Хъмфри млъкна, Робърт разбра, че е дошъл неговият ред. Главата му беше пълна с мисли за съкровища и рицарски подвизи. Смътно си спомняше разказите на възпитателя си в Антрим за Фион Макул и неговите воини. Тогава беше слушал с благоговение и се беше питал дали като рицар и той ще има подобни приключения, обаче колкото по-голям ставаше, толкова повече разбираше, че пълнолетието е свързано по-скоро със задължения и политика, отколкото с приключения, турнири и слава, и постепенно беше започнал да забравя тези истории. Това, за което говореха тези хора, не му изглеждаше реално, но сериозните им лица подсказваха, че в приказките им има истина и работата е сериозна. Усети, че космите на врата му настръхнаха като от студ и някогашните разкази изведнъж започнаха да му се струват възможни. За момент се поколеба, давайки си сметка, че трябваше да каже клетва, също толкова свещена като всяка клетва за вярност на васала към неговия сюзерен, клетва, с която се ангажираше да бъде верен на краля. Думите на Хъмфри продължаваха да отекват в главата му… „Да заемем местата си около неговата маса и да споделим славата на царуването му.“ Робърт се наведе и вдигна щита с дракона.

Атмосферата веднага се разведри. Мъжете кимаха и започнаха да се усмихват.

Хъмфри се приближи към него.

— Добре дошъл! — каза той и го прегърна.

Робърт се поколеба, защото не искаше да разваля тържествеността на момента, но трябваше да зададе въпроса си.

— Приемат ли ме всички? — Вече беше научил достатъчно и знаеше, че Еймър де Валънс също е член на този орден.

— На другите ще бъде казано по-късно — рече Хъмфри, очевидно схванал намека. — Макар че не могат да откажат да те приемат. Кралят го разреши.

— Крал Едуард знае?

— Говорих със сър Джон де Варен, който лично помоли краля да бъдеш приет.

Робърт кимна, доволен от доказателството, че е направил добро впечатление на краля въпреки провала по време на похода.

Ралф де Монтърмър се приближи с два бокала с вино и им ги подаде.

Робърт взе единия.

— Ако едната реликва е короната на Артър, кои са другите три?

— Смятат, че едната е Куртана — отвърна Ралф, преди Хъмфри да успее да каже нещо. — Известен е още като Меча на милосърдието. Някога е бил при Свети Едуард Изповедника, но до пророчеството истинският му произход не беше известен. Кралят го пази в Уестминстър.

— А жезълът? А тронът? Там ли са?

— Не още — отвърна Хъмфри и вдигна чашата си — А сега пий, братко.

Робърт вдигна своята и пи под втренчения поглед на Хъмфри.

30

— Къде беше снощи?

Робърт се обърна, като чу въпроса. Брат му Едуард беше приклекнал, облегнат на стената на оръжейницата, която гледаше към външния двор на замъка Конуи. Наблизо се чуваше остър стържещ звук, докато Нес търкаляше напред-назад бронята на Робърт в буре с пясък, за да свали ръждата от метала. Там имаше и други мъже, които поправяха закопчалките на броните и лъскаха мечовете. От време на време духаше леден вятър, който запращаше пясък в очите им. Миналата седмица малко след Коледа вятърът докара и сняг, но снегът не се задържа. Ако се съдеше по притъмнялото небе, скоро щеше да има още.

— Снощи ли? — Робърт погледна встрани. — Бях с Хъмфри.

— През последните десет дни почти не те виждам. Какво правиш?

Робърт спести част от отговора.

— Обучавах се.

Това донякъде беше вярно. През десетте дни, откакто армията на краля беше пристигнала в Конуи, нямаше много какво да се прави, освен да се чака, докато разузнавателните отряди бяха изпратени да събират информация за местоположението на врага. До този момент след нападението на бунтовниците в гората нямаше признаци за друго присъствие, като се изключат селяни, които работеха тук-там на полето, и в района наоколо цареше зловеща тишина. Подготовката им помагаше да не бездействат. Обаче те не бяха истинската причина за отсъствията на Робърт.

Едуард се намръщи и се изправи. Стърженето на бурето не можа да заглуши напълно думите му.

— Видях новия ти щит, братко.

Когато разбра, че Едуард е разгадал погрешно тайната му, Робърт почувства облекчение, но и известна вина. Хъмфри беше подчертал пред него, че въпросът за пророчеството трябва да си остане само в рамките на ордена, но му беше казал, че е свободен да се нарича Рицар на Дракона и да носи щита на турнири и на война. Робърт държеше в тайна приемането му в ордена и не искаше да го сподели с Едуард. Дълбоко в себе си знаеше, че брат му няма да одобри клетвата, която беше дал пред тези мъже. Направи се на ядосан.

— Ровил си из нещата ми? Нямаш право!

— Бях в стаята ти и го видях.

— Беше под леглото ми увит в чувал. — Когато Нес ги погледна, Робърт се отдалечи и кимна на брат си да го последва. На достатъчно разстояние, за да не могат да бъдат чути, той се обърна:

— Не е нужно да ти давам обяснения за всичко, което правя.

Едуард стисна устни.

— Аз съм един от хората ти. Не си ли длъжен да ме уведомяваш за плановете си в тази война?

— Като един от хората ми трябва да ми се подчиняваш, без да задаваш въпроси, като всеки друг оръженосец — каза рязко Робърт и извърна глава, за да не гледа обидената физиономия на брат си. — Искам да кажа, че…

— Ясно е какво искаш да кажеш — прекъсна го Едуард. — Сега аз по-долу ли съм от теб? Не съм достоен, защото не съм рицар като новите ти другари, така ли?

Робърт се облегна с тежка въздишка на стената на оръжейницата. Беше наясно, че рано или късно щеше да се стигне до това. Забеляза промяната в брат си скоро след като беше посветен за рицар. Пътуването из Англия ги сближи заради непознатата, чужда земя и той си мислеше, че Едуард вече не е толкова засегнат. Но през лятото, прекарано в Лондон, и след сприятеляването му с Хъмфри това отново се забелязваше. Беше се запитал дали то е причината за все по-невъздържаното поведение на Едуард: за начина, по който се държеше с рицарите, като че ли им беше равен, за пренебрежението, с което говореше за някои от бароните, за желанието му да предизвиква хората, с които разговаряше на масата на пиршеството или по време на обучението в боравенето с копие. Каквато и причина да имаше, Робърт беше започнал да се дразни все повече от поведението на брат си и да е все по-малко склонен да направи това, което Едуард желаеше най-много.

— Защо не ме посветиш за рицар?

Ето го най-после въпроса, който Робърт знаеше, че ще му бъде зададен.

— Казах, че ще го обсъдим, когато се върнем у дома.

— Това беше преди войната. Вече мина година и половина, откакто не сме в Шотландия, и не знаеш колко дълго ще продължи тази война. — Едуард застана пред брат си и го принуди да го погледне. — Робърт, догодина ще навърша деветнадесет.

— Още си малък да бъдеш посветен за рицар. Имай търпение. — Той сложи ръце на раменете на Едуард — Нека свършим това, което имаме да правим тук, и тогава ти обещавам, ще се погрижа да бъдеш посветен.

Едуард замълча, явно борейки се с желанието да възрази. Накрая само кимна.

Когато Робърт свали ръцете си от него, в града започна да бие камбана за следобедната молитва. Чу звъна й и усети как стомахът му се свива от напрежение, също както когато пришпорва коня си, за да се понесе срещу целта.

— Трябва да вървя — каза той на брат си и се провикна на оръженосеца си:

— Нес, когато свършиш, иди да нагледаш Хънтър вместо мен.

— Разбира се, сър.

— Приятна подготовка — извика Едуард след него, едва прикривайки сарказма в думите си.

Робърт не се обърна назад, а прекоси оживения външен двор и се отправи към стъпалата, водещи към крепостната стена. Когато стигна горе, камбаната престана да бие и ехото от звъна й отекна над устието. Докато крачеше бързо по алеята между стените, запътил се към североизточната кула, един вътрешен глас започна да протестира срещу двуличието му. Само преди секунди беше укорявал невъздържаността на брат си, а ето го и него — безразсъден като дете, което се люлее на висок клон на някое дърво, без да го е грижа какво лежи отдолу или от колко високо ще падне. Робърт заглуши този глас, обхванат отново от познатото вълнение, което го караше да не е предпазлив и да не се вслушва в гласа на разума.

Когато минаваше покрай кулата, извисяваща се над главната порта, видя отряд от неколкостотин души да се насочва към замъка. Повечето бяха на коне, знамената им се развяваха от силния вятър. През последните две седмици тук непрекъснато пристигаха хора от войските, изпратени на юг да помогнат на крепостите, обсадени от бунтовниците. До този момент това беше най-големият отряд. Робърт се запита дали носеха новини за местоположението на врага. До голяма степен щеше да бъде облекчение да напусне тесните рамки на крепостта, обаче едно нещо щеше да му липсва.

Стигна до кулата, която се извисяваше над устието. Усещаше се миризмата на водата, която се изливаше през отходните тръби върху скалите. По лъсналите от мръсотията камъни подскачаха чайки и се биеха за остатъците. Отвори вратата на кулата и тръгна по тъмното стълбище, което се виеше надолу покрай стената. На долния етаж влезе предпазливо в голяма кръгла стая, където единствената светлина идваше през процепите за стрелците. Спря в полумрака, забелязал смътните очертания на стъпки по прашния под, които водеха към наредени чували с жито. Чувалите бяха много по-малко, отколкото в началото на седмицата, когато за пръв път беше намерил това място. Подът около тях беше осеян с жито и можеха да се видят още отпечатъци от стъпки. Отвън продължаваха да се чуват крясъците на чайките. Между крясъците чу някой да произнася шепнешком името му.

Робърт пристъпи напред и се промъкна през един отвор между пълните чували. Провря се трудно през грубата тъкан, усещайки как житото мърда като живо под него. Мирисът му напомни за Карик по време на жътва. Мина оттатък и изведнъж се озова в тясното пространство между прозореца и чувалите с две каменни пейки пред него. Пейките завършваха с тясна ниша с процеп за стрелците. Застанала между тях, със силует, очертаващ се на оскъдната светлина от процепа, стоеше Хелина де Бочам — с вдигната, подобна на ореол, червеникава буйна коса.

Момичетата в Лохмейбън бяха мили и отзивчиви, но, общо взето, незадоволяващи. Все едно да целиш мишената с копие от място, а не след бясна езда. Ева, която целуна край езерото в нощта, в която фамилията му загуби трона, беше различна и продължаваше го изкушава в спомените му, но последвалите събития сложиха край на това. Хелина, дъщеря на английски граф, шестнадесетгодишна и обещана на друг мъж, беше дори още по-безразсъдна цел, но от това Робърт я желаеше още по-силно. Тя му се беше предложила сама. Какво му оставаше да направи, освен да порази целта?

Девойката беше с тъмносиня рокля, пристегната в кръста с плетен колан, с многобройни дипли до земята. В тази тъмна роба и със слабата си фигура изглеждаше почти момчешки, но Робърт знаеше, че в податливата мекота под тези дрехи нямаше нищо мъжко. Тя се усмихна, но не го заговори. Засега срещите им не бяха, за да разговарят. Това устройваше Робърт. Тук, в тази миришеща на плесен дупка, зад чувалите с жито имаше само една мишена. Мишена, която доскоро не беше успявал да порази и в която се прицелваше все по-въодушевено всеки следобед.

Прегърнаха се, Робърт притисна лицето на Хелина и започна да гали гладките й бузи, а устните му се впиваха в нейните. Усети вече познатата миризма на зехтин. Беше му казала, че е от сапуна, който използва, докаран от Испания. Устните й бяха топли, дъхът й горещ, смесваше се с неговия, докато дишаха един в друг при всяка нова целувка. Пръстите й пропълзяха нагоре по врата му и тя ги зарови в косата му, а неговите се плъзнаха надолу от лицето към раменете й и оттам по гърба й. Продължиха да се плъзгат надолу, достигайки онази извивка, където стегнатото й тяло ставаше неочаквано по-меко и закръглено, а Хелина се отдръпна рязко, поемайки си дъх. Робърт спря за миг, потискайки раздразнението, което заплашваше да надделее над чувството му за приличие. Това беше тя. Точката, откъдето започваше предизвикателството. Бяха там от известно време, ръцете му се плъзгаха обратно до основата на гръбнака й, тя пак отстъпваше, страстта им се разпалваше, ръцете му започваха пак да се плъзгат надолу, може би достигайки малко по-нататък, преди тя да се отдръпне, и цялата надпревара започваше отначало.

След известно време Робърт тъкмо беше намерил мястото, което търсеше, и ръцете му стояха уверено върху него, когато вратата на стаята се отвори. Чуха се гласове и стъпки. Робърт и Хелина се отдръпнаха рязко един от друг. Забелязал през дупката между чувалите нечие движение, Робърт я дръпна назад. Тя погледна покрай него с широко разтворени очи и пламнали бузи. Сърцето му се блъскаше в гърдите и той си помисли, че усеща колко бързо бие и нейното.

— Това ще е достатъчно за хората ви, сър. Вие можете да вземете стаята отгоре. Страхувам се, че сме малко неподготвени. Кралят още не ви очакваше. Веднага ще махнем тези чували.

— Побързай, рицарите ми са уморени.

Робърт се намръщи, чул дрезгавия глас и острия акцент. Изведнъж се досети. Беше старият граф на Пембрук, Уилям де Валънс.

— Разбира се, сър.

Стъпките се отдалечиха и вратата с трясък се затвори. Робърт изчака малко, заслушан в отдалечаващите се гласове, а после се обърна към Хелина:

— Ще излезем поотделно. Аз ще тръгна пръв, за да се уверя, че пътят е чист.

Тъкмо щеше да тръгне, когато Хелина го хвана за ръката.

— Къде ще се срещаме сега, сър Робърт? — прошепна тя.

— Ще намеря някое място. — Робърт се наведе и я целуна, този път нежно, а след това се запромъква през чувалите, следван от Хелина. На вратата той се ослуша, опрял рамо в дървото. След като не чу нищо, отвори я съвсем малко. Стълбите по-нататък бяха празни. Обърна се, усмихна й се, за да я успокои, и излезе навън, като остави вратата открехната за Хелина. Тъкмо тръгна нагоре по стъпалата, като благодареше на Бога за чувалите, зад които се бяха скрили, когато чу стъпките на двама души да слизат надолу. Понечи да се върне обратно, но нямаше време, а и трябваше да даде възможност на Хелина да се измъкне. Ако чуеше гласовете, щеше да се сети, че трябва да слезе надолу, вместо да тръгне нагоре.

Ботушите на първата фигура се появиха, посивели от прах. Над тях се развяваха полите на туника на сини и бели райета, изцапани с кал. За момент зърна ръцете и си помисли, че е самият Пембрук, но после, когато се появи суровото, ъгловато лице, разбра, че е синът му.

Еймър де Валънс спря, когато го видя. Брадата му беше набола и черна, а на бузата му се виждаше рана, зашита съвсем наскоро. Зад него стоеше оръженосец с преметната през рамо торба и вързоп с дрехи в ръце, изцапани с кръв. По туниката на Еймър също имаше кръв, големи петна от която закриваха червените птици.

— Казаха ми, че това е нашата квартира — рече сърдито Еймър, обръщайки се назад към оръженосеца.

— Точно така, сър — отвърна мъжът и погледна с недоумение Робърт.

Няколко стъпала по-нагоре имаше ниша, където един процеп за стрелба гледаше към устието. Робърт отиде до нея и се отдръпна.

— Минете — каза той, без да сваля очи от рицаря.

Еймър се поколеба за миг, а после продължи да слиза по стълбите, следван от оръженосеца, оставяйки след себе си острата миризма на кръв. Робърт също тръгна, без да се обръща назад, а после мина през вратата и излезе навън срещу вятъра, който защипа разгорещеното му лице.

31

Като се върна в стаята си, Робърт си изми ръцете в легена до прозореца. Наведе се да наплиска лицето си, а после опря длани в дървения перваз и погледна навън към крепостните стени.

Почти се беше стъмнило и над кулите на замъка се носеха ниско надвиснали облаци. В стаята, в която имаше само сламеник, цареше полумрак въпреки мъждукащия остатък от свещ. До Робърт стигаха гласовете на брат му и на другите му хора, които вечеряха. Светлината на огнището се процеждаше през дъските на пода. Едуард разказваше някаква история и гласът му се извисяваше над избухналия смях. Обикновено Робърт отиваше при тях, но сега нямаше желание за компания.

На вратата се почука. Той прекоси стаята, отвори и видя пред себе си Хъмфри с лице, полуосветено от свещта. Не се усмихваше.

— Какво има? — попита Робърт, като предположи от сериозното изражение на приятеля си, че са дошли новини от съгледвачите за местоположението на противника.

— Вземи си меча.

Нареждането като че ли потвърди предположението му, ала в мрачното поведение на Хъмфри се долавяше нещо, което го накара да се усъмни. Въпреки това отиде да вземе меча.

— Забелязали ли са врага? — попита той, докато запасваше колана с окачената на него ножница. — Да не би да ни нападат?

Когато Робърт посегна към ризницата си, Хъмфри махна с ръка.

— Остави я — каза рязко той. — Вземи само меча. — Излезе в коридора, очаквайки Робърт да го последва.

След кратко колебание Робърт тръгна след него.

— Какво се е случило, Хъмфри?

Хъмфри не отговори, а направи няколко крачки и стигна до една врата, която се отваряше към крепостните стени.

Робърт се намръщи, когато излезе навън сред студения въздух. Беше само по трикото и бяла ленена риза, отворена на врата. Ситният дъжд, носен от ледения вятър, навлажни лицето му. Когато Хъмфри тръгна към североизточните кули, Робърт се огледа за признаци за предстоящо нападение, но крепостта беше спокойна. Във вътрешните дворове горяха факли, осветяващи събрали се на групи стражи. Отвъд стените улиците на Конуи бяха потънали в мрак. След като Хъмфри продължи да върви, без да казва нищо, той не издържа. Спря и приятелят му се обърна.

— Хайде!

— Не и докато не ми кажеш къде отиваме. Та ти дори не носиш меча си!

Мрачното лице на Хъмфри почервеня от гняв. Приближи се към Робърт и го погледна право в лицето.

— Защо го направи? Предупредих те да не го правиш!

— За какво говориш? — попита Робърт, който все още недоумяваше и също се ядоса.

— Хелина.

Робърт млъкна изненадан.

— Как разбра? — попита с дрезгав глас.

— Еймър — каза гневно Хъмфри. — Видял я да излиза от кулата.

— Тя ли му е казала? — попита все още невярващ Робърт. Ако я хванеха, Хелина щеше да има също толкова неприятности, колкото и той.

— Еймър предположил, че има нещо, когато ви видял двамата. Накарал я да си признае пред него.

— Накарал я? — попита рязко Робърт.

— Заплашил я, че ще я издаде на баща й, ако тя не му каже истината. Това някаква безумна игра ли е, Робърт, като онези, които играе брат ти? Така ли стават нещата в семейството ви? В Шотландия?

Робърт го изгледа. През всичките месеци, откакто познаваше Хъмфри, не беше доловил нищо в тона му, което да показва пренебрежение към родината му, каквато показваха някои от другите. Настръхна въпреки изненадата.

Хъмфри, изглежда, разбра, че е отишъл твърде далеч, защото с малко по-спокоен тон каза:

— Не ти ли мина през ума, че могат да те хванат?

— Еймър казал ли е на баща й? — След като първоначалният потрес от изненадата започна да преминава, Робърт започна да си дава реална сметка за последиците. Графът на Уорик беше довереник на краля. Можеше сериозно да застраши положението си тук, и то сега, когато току-що се беше наложил с приемането му в ордена. Тревогата му не беше нещо ново за него. Съпътстваше го още от първата му пламенна среща с Хелина, но след посвещаването му беше започнал да се чувства непобедим и си мислеше, че никой не може да разкрие тайната му. Значи беше вярно това, което казваха поетите и свещениците: една жена може да погуби мъжа по-сигурно от който и да било меч. Спомни си за Ева и ябълката, и за баща си, оженил се за майка му без разрешението на краля — страстта за малко да го лиши от земите му.

— Не — отвърна Хъмфри, вече по-спокойно. — Казал е на брат й.

Почувствал тежестта на меча върху бедрото си, Робърт разбра къде го водеше Хъмфри.

— Не можах да го предотвратя — каза рицарят, разбрал какво мисли от промененото изражение на Робърт. — Опитах се, но другите… — Той пое дълбоко въздух. — Гай е част от нашия кръг вече четири години, а баща му е член на Кръглата маса. Той настоява за справедливост, която същевременно няма да съсипе репутацията на сестра му.

Робърт почувства стягане в гърдите, но стисна дръжката на меча и решително закрачи напред. Да, това беше негово дело. Но нямаше намерение да заплати за него с живота си. Не и доброволно.

Хъмфри продължи да ги води напред. Минаха през ъгловата кула и излязоха навън в градината, оформена на една тераса между вътрешната и външната стена на крепостта. Външната стена се издигаше над скалите, надвиснали над реката. Минаха покрай четирима стражи, единият от които кимна едва забележимо на Хъмфри, и излязоха през портата на камениста пътека, която се виеше между скалите до дървения кей. За малко Робърт си помисли, че Хъмфри възнамерява да се качат на лодка, но когато завиха зад една каменна колона, видя на кея запалени факли и група мъже. В средата един от тях размахваше меч. Робърт погледна през рамо и установи, че като се изключат караулното помещение при портата, където бяха четиримата стражи, и малка част от алеята далеч горе, кеят не се виждаше от другаде. Обикновено дуелите не ставаха така, без арбитър, който да следи за правилата.

Вятърът гонеше бели зайчета по водата на реката. Робърт започна да си духа на ръцете, за да стопли вкочанените си пръсти. Гай вече беше имал време да загрее, но неговите мускули бяха още схванати. Хъмфри ги поведе по кея. Звукът от трополенето на ботушите му по дървото отекваше в напрегнатата тишина, нарушавана само от плясъка на водата в скалите. Накрая на кея една празна лодка се поклащаше насам-натам и остъргваше гредите. Мъжете се обърнаха към тях. Гай спря да размахва меча си и застана неподвижен, а червеникавата му коса, като на сестра му, огрявана от запалените факли на кея, пламтеше. Рицарят гледаше мрачно, сдържаше гнева си в очакване да го освободи в боя. Там бяха Томас и Хенри заедно с Ралф и другите. Погледът на Робърт се спря на Еймър де Валънс. Като видя суровото му лице, Робърт усети да го обзема силна ненавист. Еймър като че ли нямаше търпение боят да започне.

Хъмфри излезе отпред и закри погледа му.

— Сър Гай, готов ли сте?

Гай кимна, без да сваля очи от Робърт. Беше облечен в черна риза, която му стигаше до бедрата, а под нея носеше вълнено трико и високи кожени ботуши. Коланът, на който висеше ножницата му, беше обкован със сребро и обхващаше два пъти кръста му, а на ръцете беше с кожени ръкавици.

Хъмфри погледна двамата мъже.

— Ще се биете до първо пускане на кръв. — Говореше високо, за да го чуят всички от групата. — Победителят ще реши условията, при които противникът да се предаде. — Смъкна ръкавиците и сниши глас: — Вземи — рече той и ги подаде на Робърт. — Ще са ти от помощ.

Рицарят от кралската свита Робърт Клифорд пристъпи напред с два малки, кръгли щита, докато Робърт надяваше ръкавиците, затоплени от ръцете на Хъмфри. Взе един от щитовете, които му подаде Клифорд, и стисна дръжката по средата на диска. Робърт не беше използвал такъв щит от времето, когато се обучаваше с Йотър. В сравнение с големия, заострен в единия край щит, който носеше, седнал на коня, този му се стори невероятно малък, оставящ по-голямата част от тялото му открита за удар.

Спомни си как Йотър му се караше на морския бряг в Търнбери, след като беше съборен по гръб, а малкият щит лежеше до него. Свадливият човек крещеше, че една от сестрите му би държала по-добре щита. Колко пъти учителят беше успявал да пробие защитата му? Робърт пропъди тази мисъл, когато се изправи срещу Гай. Ситният дъждец започна да става по-силен и да мокри дрехите им. Дъждовните капки съскаха, попадайки в пламъка на факлите.

Робърт изтегли меча си. Дължината на оръжието се уравновесяваше от бронзова топка под дръжката, излъскана от употреба, а самата дръжка беше от кост и обвита с кожа, която се беше протрила. Оръжието, подарено от дядо му при посвещаването му за рицар, беше носено от него в битки в Светите земи. Стоманата беше от Дамаск, най-здравата в света, а дядо му беше казал, че мечът получил бойното си кръщение със сарацинска кръв. Мечът на Гай изглеждаше по-нов, острието му — по-дълго, и за компенсация балансьорът под дръжката във формата на сълза беше по-голям. Дръжката беше увита в червена и жълта връв, цветовете на герба на фамилията Бочам. Оръжието изглеждаше удобно в дясната му ръка, а малкият щит покриваше лявата. Робърт размаха няколко пъти меча си, като използваше палеца, за да го насочва. Замахна първо на една страна, а после на друга, като държеше китката си отпусната. Опита две мушвания, пристъпвайки напред, за да изпита колко стабилен се чувства на дъските на кея и да раздвижи мускулите на бедрата си. После отстъпи назад и застана неподвижен, вперил поглед в Гай.

Чу се гласът на Хъмфри:

— Дуелът може да започне.

Гай не изчака, а се хвърли напред, замахна с всичка сила, прицелил се във врата на Робърт. Той вдигна бързо меча си, за да посрещне удара, и оръжията издрънчаха едно в друго. Натисна напред с меча, за да отблъсне оръжието на Гай и да заеме предишното си положение. Рицарят беше изтласкан няколко крачки назад, но веднага отговори, без да даде възможност на Робърт да възстанови позицията си. Оръжията им отново се сблъскаха, когато Гай се опита да нанесе удар по рамото му.

Продължиха да се бият така няколко минути. Гай нападаше, гневен и бърз, а Робърт усилено се защитаваше. Факлите осветяваха лицата на наблюдаващите ги мъже и Еймър показа белите си зъби, когато се усмихна доволен от яростната атака на Гай. Робърт и Гай не ги виждаха. Цялото им внимание беше съсредоточено един в друг, докато нанасяха и посрещаха удари, а дъждът се лееше върху лицата им. Хъмфри беше казал само до първо пускане на кръв, но при мощните удари на Гай всяко евентуално попадение щеше да навреди много повече.

Робърт отметна кичура коса, от който в очите му капеше дъждовна вода. Усети, че дъските на кея бяха станали хлъзгави под краката му. Гай посегна да го мушне в гърдите, но Робърт удари меча му с щита си и той силно изтрещя. В същия миг почувства как кръвта му кипва, прогонвайки напълно всякакво стаено усещане, че се бие по принуда, а с това изчезна и намерението му да спазва указанията на Хъмфри. Беше изпитвал подобно усещане и преди, по време на обучението — отприщване на някакво освирепяване в него, желание да победи. Тук бяха поставени на карта гордостта му, репутацията, а може би и животът му. Гай беше ядосан, това го разпалваше, но гневът правеше мъжа безразсъден. В битка като тази човек може да използва такъв гняв до известно време. Той щеше да го накара бързо да се умори. С всеки удар се изразходваше повече енергия, отколкото беше необходимо. Ако Робърт се възползваше от него, би могъл да го победи. Можеше да спечели.

Съвзел се бързо от удара, на свой ред и той се впусна в атака, принуждавайки Гай да контрира. Червенокосият рицар изръмжа през стиснати зъби, докато отбиваше удара. Устните на Робърт се изтеглиха назад в усмивка, която ядоса още повече противника му, и той започна да сипе ругатни, когато се сблъскаха. От нагорещените от жестокия сблъсък мечове се разлетяха искри. Робърт чу Хъмфри да им вика, обаче не обърна внимание на рязкото напомняне на рицаря за правилата. Беше изпълнен с бодрост и решителност, които го караха да желае силно тази победа, дори и ако трябваше да убие човека пред себе си, за да я постигне.

Направи лъжливо движение наляво, Гай се наклони в същата посока, но в този миг Робърт рязко се извърна обратно и атакува. Тропна с крак, когато посегна с меча напред, но ботушът му се плъзна по мокрите дъски и той загуби за момент равновесие по средата на атаката. Съзрял открилата се възможност, Гай замахна рязко с меча към него. Оръжията им се срещнаха, чу се стържене на метал. Като използва тежестта на тялото си, Гай натисна с меча, за да наведе надолу оръжието на Робърт, и в същото време замахна да го удари с щита. Робърт имаше само миг да види как стоманеният диск лети към лицето му. Отскочи встрани и същевременно замахна с щита си, за да удари Гай по ръката. Ръбът на диска попадна в китката на Гай, ръката му отхвръкна встрани и той извика от болка. Завъртя се около себе си, принуждавайки някои от наблюдаващите боя мъже да отскочат рязко назад. Вдигнал отново щита и меча си, той се хвърли напред с намерение да събори Робърт на земята.

Робърт вдигна меча си, за да парира един саблен удар, целящ да му отсече главата. Оръжията се кръстосаха във въздуха. Гай изръмжа, натискайки с всичка сила надолу. Робърт внезапно отскочи встрани изпод падащия рязко надолу меч на Гай и стовари щита си в корема му. Гай се преви на две от удара. Останал без въздух, падна на колене върху мокрия кей и изпусна меча си. Вдигна рязко нагоре щита, очаквайки удар по главата, но Робърт не го нанесе. Вместо това отстъпи назад, облиза солта от устните си и отметна мократа си коса от очите. Наблюдаващите мъже притихнаха. Хъмфри пристъпи напред, явно готов да прекрати боя, но Хенри Пърси хвана ръката му. След миг Гай грабна меча си и с мъка се изправи на крака, а лицето му се изкриви в гримаса от усилието. И двамата мъже бяха мокри до кости. Водата и потта се стичаха по лицата им.

Дишайки тежко, Гай пристъпи напред, без да издава никакъв звук. Нанесе яростно три бързи удара, имащи за цел да пробият защитата на Робърт. Обаче Робърт беше готов. С мъчителните упражнения по пясъците на Търнбери и Йотър, а и дядо му го бяха подготвили добре. Можеше да види поражението в очите на противника си, ужасната умора, непоносимата болка в ръката и в рамото от тежестта на меча. Робърт също чувстваше тези неща, но не беше изразходвал толкова много енергия при първите атаки като Гай. По-бавните и по-премерени удари му бяха оставили достатъчно сили, за да завърши боя. При четвъртия удар успя да приклещи меча на Гай между своя и щита си, а после се дръпна рязко на една страна, повличайки рицаря със себе си. Както бяха наведени и двамата, нанесе му един ритник над коляното. Кракът на Гай се огъна и поддаде и той се просна върху дъските. Този път Робърт стъпи върху меча му, притискайки пръстите на Гай под него. Насочи рязко меча си на сантиметри от гърлото на Гай и по него започнаха да се стичат дъждовни капки. Застанал на колене, Гай погледна по дължината на меча към гневните сини очи на Робърт и затвори очи, признавайки поражението си.

Робърт отстъпи назад, вдигна глава към небето и пое дълбоко въздух.

— Всичко свърши — каза Хъмфри. Гласът му беше напрегнат, но в очите му съвсем ясно се виждаше, че е респектиран, когато срещна погледа на Робърт. — Сър Робърт е победителят. Сега трябва да решиш условията, при които трябва да стане капитулацията на сър Гай.

Като продължаваше да диша тежко, Робърт поклати глава:

— Не искам нищо от него.

Някои от рицарите са намръщиха, изненадани. Гай дишаше през зъби и продължаваше да гледа втренчено Робърт. Като че ли не искаше нищо повече, освен да продължи да се бие, дори и след като едва се държеше на крака.

— Ти спечели дуела, Робърт — рече Хъмфри. — Имаш това право.

— Той не ми дължи нищо, но тази работа е приключена — добави той, обръщайки се към Гай. Имаше предвид спора, както и срещите с Хелина.

Гай го изгледа. След малко кимна, явно разбрал за какво става дума. Еймър де Валънс отиде при него и го погледна сърдито, но Гай го отблъсна ядосан и се изправи, подавайки щита си на Клифорд. Когато Еймър го погледна, Робърт разбра, че дуелът е бил негова идея. Срещнал злобния поглед на рицаря, той се усмихна студено и тържествуващо.

32

Върволицата от хора се виеше бавно през голите хълмове. Отдясно сухата трева преминаваше в кафяви ниви, които се спускаха към морето, а отляво земята се издигаше стръмно нагоре и преминаваше в осеяни тук-там с дървета възвишения.

Близо до челото на колоната яздеше крал Едуард. Бойният му кон стъпваше уверено по скованата от студа земя. Любимият му кон Беярд беше огромно, мускулесто животно, а това беше необходимо, като се има предвид товарът, който трябваше да носи. От главата до опашката имаше ватирано покривало, което скриваше бронята му, поклащаща се при краката. Отгоре върху бронята, която поставяха двама коняри, върху гърба на коня, беше дървеното седло, на което се беше настанил удобно кралят. Конят трябваше да носи и неговата броня — ризница с дълги ръкави, върху която имаше наметка от метални плочки, закопчаваща се на гърба. Ръцете му бяха защитени от кожени ръкавици, пак покрити със стоманени плочки. Краката му също бяха защитени от броня. По-висшите чинове от армията на Едуард, които бяха заедно с него в авангарда, също бяха облечени по подобен начин, докато пехотинците носеха само туники от варена волска кожа, или гамбисани палта, уплътнени със слама. Но всички — и висши, и нисши, имаха някаква броня, която да ги предпазва, защото бяха навлезли дълбоко в земите на врага. Мадог и хората му се спотайваха някъде из тези замръзнали хълмове.

Четири дни по-рано съгледвачите на Едуард му бяха донесли новината, която той нямаше търпение да научи. Противникът беше забелязан на юг от Карнарвън, недалеч от Нефин. След като събра рицарите около масата, той обяви решението си да напуснат крепостта. Няколко от присъстващите се изказаха против това, защото се страхуваха, че времето всеки момент може да се промени и снегът, който от седмици заплашваше да дойде, най-после ще завали. Повечето бяха склонни да почакат другите отряди от юг и да се съберат с тях, за да могат да нанесат по-мощен удар. Графът на Пембрук, съвсем наскоро извършил успешна атака срещу група бунтовници, обсадили крепост на англичаните близо до Кардиф, беше подсилил числеността им, но имаше още няколко отряда, които тепърва трябваше да се присъединят.

Едуард се отнесе с презрение към намеците, че армията му, състояща се главно от тежка кавалерия, няма да може да се справи с по-неравностойните сили на бунтовниците, въоръжени с копия и къси лъкове. Ядоса се от упорството им, защото преди десет години беше говорил за опасенията си около същата маса, върху чието дърво бяха издълбани имената на рицарите на Артур. Беше заявил пред тях, че трябва да се сдобият с короната, обединила Уелс. Сега страховете му се оказаха оправдани. Короната на Артур стоеше на главата на друг, както беше предрекъл, и страната беше пламнала от бунта. Да, Мадог трябваше да бъде сломен. Но по-важното беше да се вземе короната.

На другия ден отрядът на краля напусна Конуи и се отправи по тънката брегова ивица между Сноудония и морето. Първият град, до който стигнаха, беше Карнарвън.

Едуард знаеше, че най-голямата му крепост беше нападната: всички сведения го потвърждаваха. Беше се подготвил, очаквайки да бъде посрещнат от нанесените щети, но не и от пълно опустошение. Градът се виждаше няколко мили преди английската армия да го достигне и разрушенията се разкриваха бавно пред очите им. Хората притихнаха, невярващи на онова, което виждат. На места стените на Карнарвън бяха превърнати в развалини. По протежение на крепостната стена зееха големи рани, като че ли отворени от ноктите на гигантски звяр. Градът зад тях беше неузнаваем. Къщите представляваха почернели развалини, дърветата в овощните градини бяха превърнати в овъглени пънове. Острата миризма на дим още се усещаше във въздуха.

Едуард премина с коня си през развалините, загледан в замъка — там, където се беше родил неговият син и наследник. В рова под стените имаше стотици тела, чиято плът бе разкъсвана от лешоядите. Над бойниците в зимното небе се виеха врани като сенки на смъртта. От една кула бяха провесени две тела, повече приличащи на скелети, покрити с разръфани останки от туники. В тях бяха разпознати управителят на крепостта и местният благородник. По укреплението подскачаха и гракаха птици, подплашени от движещите се долу хора, но все още нежелаещи да се откажат от последните остатъци от обяда си.

Вътре в крепостта земята беше покрита с дебел слой боклуци — съборена мазилка, изстреляни стрели, още трупове на хора и коне. Имаше купчини греди там, където покривите на сградите бяха рухвали в пламъци. Едуард имаше чувството, че за последен път беше стоял тук в някакъв друг живот. Тогава беше влязъл на кон под звуците на барабани и тръби, а хората му пееха победна песен. Земята наоколо беше огряна от лятното слънце, а жена му беше до него и във въздуха се носеше ароматът на парфюма й. Уелс беше под негов контрол, а враговете му — мъртви или пленени. Момчето му Алфонсо беше живо в Лондон, а главата му беше изпълнена с мисли за бъдещето — дърводелецът вече режеше дървото за масата му. Застанал сред димящите развалини на замъка, Едуард имаше усещането, че той символизира краха на царуването му. Беше останал сред развалините по-малко от час, преди да обърне гръб на гледката и да се насочи на юг към Нефин с намерение да убива.

Нечий смях извади краля от мрачните му спомени. Едуард се обърна и видя Хъмфри де Бун и Хенри Пърси близо зад себе си начело на група млади рицари. Хъмфри говореше с усмивка на лицето. Видял високия им младежки дух въпреки мрачните обстоятелства, Едуард почувства силна носталгия. За него и хората му денят преваляше и наближаваше студен здрач. За младата кръв беше още пладне. Тези рицари скоро щяха да заемат мястото на бащите си около неговата маса, или около масата на сина му. В лицата им без бръчки от възрастта и грижите Едуард видя миналото и бъдещето: неговото минало и тяхното бъдеще. Те бяха силни мъже, верни и енергични, но все още неизпитани в битка, като нажежения до червено метал на меча, целият в огън и плам, но неоформен, неохладен и незакален в стомана.

Пресметливият поглед на Едуард се спря на Робърт Брус, който яздеше редом с Хъмфри. Напоследък графът като че ли не се отделяше от сина на Херефорд. Кралят се беше поколебал дали да позволи неговото приемане в ордена, когато Джон де Варен го беше предложил, защото, докато се намираха в Лондон, Брус се беше държал резервирано, затворен в себе си. Обаче бащата на младия човек беше винаги сговорчив, а без съмнение в предстоящите месеци шотландските съюзници щяха да бъдат важни. След всички трудности, последвали смъртта на крал Александър — бременността на Йоланда, смъртта на Маргарет и проточилото се намиране на наследник, на север нещата най-после бяха започнали да се нареждат. Комън, изглежда, се беше усмирил от брака на сина му с дъщерята на Пембрук, а Балиол бързо отстъпваше пред неговите правници. Едуард беше принудил шотландския крал да му прехвърли много права и свободи, от които властта му на сюзерен стана безспорна. Скоро Балиол щеше да загуби и последните остатъци от властта си. Когато това се случеше, Едуард щеше да поеме пълния контрол над кралството.

— Милорд.

Едуард се огледа и видя Джон де Варен да застава с коня си редом с него.

— Ще стигнем Нефин, преди да се стъмни, но каруците с провизии са с мили назад, а изкачването до селището ще ги забави още повече — каза Верен и посочи с глава към трите хълма, които стърчаха отпред. — Дали да не спрем в някое по-близко място, за да пренощуваме?

В обоза бяха не само личните вещи на Едуард, но и шатрата, сламата, буретата с бира и чувалите с жито, с което се изхранваха хората му. Възможностите да се намери храна сред зимната пустош бяха нищожни, а от Конуи беше взето почти всичко, за да се прехранват по време на похода. Ако каруците влезеха със закъснение в Нефин, трябваше да прекарат една гладна нощ, но нетърпението на краля беше по-голямо от апетита му. Нефин беше най-близкото селище и щеше да представлява добър лагер, докато той изпрати съгледвачи да издирят врага.

— Тук, на открито, сме уязвими. Продължаваме напред.

Проточилата се колона хора продължи. С всяка измината миля теренът бавно се издигаше нагоре. Във въздуха се носеше мирис на сняг, а облаците бяха слезли ниско. Скоро, когато напуснаха по-ниските склонове на хълмовете, морето изчезна от погледа им. Отзад далечният Сноудън блестеше под зеленото небе, пълен със заплаха. За по-голямата част от армията на Едуард изкачването на хълмовете ставаше бавно, а за обоза с багажа — още по-бавно. Камшиците на каруцарите плющяха непрекъснато, за да накарат уморените товарни коне да продължат да теглят по трудния терен. Авангардът напредваше в спускащия се мрак през поредица от дерета, оградени от скалисти хребети. После най-неочаквано морето се показа отпред в обширен залив с големи разпенени вълни, които се втурваха с рев към сушата.

Като стигнаха Нефин, Робърт слезе от коня и се огледа, опитвайки се да си представи запуснатото селище като люлка на пророчество. Няколко разнебитени къщи, сгушени около църква, върху ивица земя между гористи склонове на изток и на юг. Назад по пътя, по който бяха дошли, оттатък стръмните скали и бушуващото море, една бледа ивица от горящи факли показваше къде се намира останалата част от войската на краля, която все още си проправяше път, подобно на огнена огърлица, обвита около хълмовете.

Хората от авангарда бяха започнали да се разпръсват, някои за да претърсят изоставените къщи, други да открият вода за конете, а повечето — да обикалят брега за изхвърлени от вълните дърва за огрев. В синевата на спусналата се нощ се виждаха няколко лодки, изкарани на пясъчната ивица и изоставени от онези, които бяха напуснали домовете си при започването на войната и се бяха отправили в горите, подкарвайки пред себе си добитъка, за да го спасят от настъпващите англичани. Рицарите развързваха мълчаливо юзди и торби с премръзналите си пръсти, мускулите им бяха измъчени от прехода, а дъхът им се превръщаше в бяла мъгла.

— Къде ще преспим?

Робърт се обърна, като чу гласа на брат си. Върху бронята и туниката си Едуард имаше тежко наметало, но лицето му беше посиняло, а устните — напукани. Въздухът беше направо леден.

— Мястото до онези дървета е подходящо. — Робърт кимна към няколко дъба, които растяха до схлупена къщурка. — Оръженосците запалиха ли огън?

Половин час по-късно той се беше облегнал на ствола на един дъб, чиито клони бяха осветени отдолу от огъня. Докато почиваше, полузаслушан в тихите разговори и цвиленето от време на време, тялото му започна бавно да се отпуска от топлината, идваща от разгорилия се огън. Хората се заеха да копаят ями за огньовете и да събират сухи клони. Нес и някои от другите оръженосци отидоха да съберат още дърва, а слугите и стюардът приготвяха каквото имаше за вечеря. Наблюдаваше как рицарите отпиват по някоя глътка от меховете, чупят сухия хляб и с мъка го преглъщат, при което усети стомахът да го присвива. Щяха да минат най-малко още няколко часа, докато пристигнат каруците с продоволствието. Хъмфри беше наблизо заедно с другите, които бяха пътували в авангарда.

След двубоя Робърт се държеше настрани, отчасти защото не искаше някой извън техния кръг да забележи продължаващата враждебност на Гай към него, отчасти защото се чувстваше засегнат, че те бяха сложили край на любовната му връзка с Хелина, без да му оставят друг избор. Изглежда, че дуелът с Гай не беше навредил на положението му в ордена. Напротив, след него като че ли Хъмфри, Томас и Ралф го уважаваха повече, обаче разделението, което вече съществуваше, доби още по-ясни очертания. Враждата между него и Еймър, която преди беше по-скоро проява на младежка агресивност, се превърна в нещо солидно, дълготрайно и опасно.

— Имаш ли му доверие?

Робърт се обърна, чул въпроса на брат си, и установи, че беше забелязал, че гледа Хъмфри. Едуард седеше срещу него, пламъците на огъня се гърчеха между тях и осветяваха лицето му. В момента бяха сами. Рицарите от Есекс отидоха да нагледат конете, а слугите ровеха из торбите да търсят още нещо за ядене, което да раздадат. Когато Робърт не отговори, Едуард продължи. Гласът му едва се чуваше от пращенето на огъня.

— Знам, че не искаш да говориш за ордена или в каквото и да си приет, но се питам дали си престанал да мислиш каква е целта на това, към което сега принадлежиш. — Едуард взе една съчка, която беше отскочила от огъня и сега тлееше на тревата. Хвърли я обратно в пламъците, които осветиха мрачното му лице. — Тези рицари служат на човек, който лиши нашата фамилия от трона. Не го забравяй.

— Не съм забравил — каза рязко Робърт, срещайки погледа на брат си. — Дядо ме изпрати да утвърдя положението ни. Той беше наясно, че не бих могъл да подобря с нищо мястото ни в Шотландия, докато Балиол е на трона, но вярваше, че ще мога да възстановя част от загубите ни тук. Това и се опитвам да направя.

Едуард се наведе напред.

— Така ли? — попита не много убеден той. — Защото според мен това няма нищо общо с укрепването на позициите на нашия род, а много общо със собственото ти утвърждаване. Мисля, че си подмамен, братко, така както беше подмамен баща ни от заслепяващите предложения на крал Едуард. Тези мъже, а и всичките им приказки за крал Артур просто отклоняват вниманието ти, за да не можеш да видиш истината. С присъединяването си към тях и клетвите, които си положил, ти си се отказал от главното нещо, с което те е натоварил дядо ни. Как, като помагаш да се осъществят амбициите на един крал, отхвърлил правото ни да заемем трона, помагаш на рода ни? — Едуард поклати убедено глава. — Следващата ти стъпка ще е да започнеш да се кланяш на свети Джордж и да забравиш свети Андрю.

Робърт с усилие си наложи да говори тихо.

— Ако някой застрашава рода ни тук, то това си ти. Казваш, че не ти харесва да се отнасят с теб като със селяндур. Ами тогава престани да се държиш като такъв! — Той погледна зад Едуард, като забеляза, че Нес и другите се приближават, нарамили наръчи дърва. После изгледа отново брат си и троснато каза: — Ти не си този, от когото зависи бъдещето ни, Едуард. Ако беше, може би нямаше така прибързано да ме съдиш.

Млъкна, когато другите насядаха около огъня. Едуард пое меха с вино, подаден му от един от слугите, продължавайки да не сваля очи от Робърт, който се облегна назад върху ствола на дървото и затвори очи.

По някое време по-късно Робърт се събуди от неспокоен сън, чул някой да говори на висок глас. Приседна уморен на земята, вратът му се беше схванал. Брат му и рицарите от Есекс бяха вече на крака и се вглеждаха в мрака отвъд кръга, осветен от огъня. Когато Робърт се изправи, покрай него бързо минаха хора с разтревожени лица, осветени от лагерните огньове. Гласовете станаха по-силни и по-напрегнати. Забеляза едрата фигура на Джон де Варен, който се беше отправил към църквата, в която спеше кралят. Робърт се придвижи към хората си.

— Какво има?

— Виж! — каза тихо Едуард.

Проследи погледа му към хълмовете, откъдето бяха дошли, и забеляза слабо оранжево зарево зад един хребет. Беше от голям пожар на няколко мили от тях. Вниманието му привлякоха две фигури, които се показаха от мрака. Те влачеха помежду си трети човек, притиснал с ръка смачкана на топка кърпа върху врата си. Когато минаха покрай него, Робърт забеляза, че кърпата е напоена от кръв.

— Събудете всички! — нареди той на рицарите и се наведе да вземе ризницата си. Тъкмо надяваше шлема, когато се появи Хъмфри, също сложил бронята си. Щитът в ръката му не беше с фамилния герб, а със златния дракон.

— Какво става? — попита го Робърт.

— Обозът е бил нападнат. Потегляме към тях.

— Нес, оседлай Хънтър — викна Робърт на оръженосеца си, който кимна и изчезна. — Войската на Мадог ли е? — попита той и погледна отново Хъмфри.

— Не знаем. Станало е много бързо. — Хъмфри проследи с поглед Робърт, който отиде да вземе меча от купа с вещите си. — Вземи и щита си. Само ти, Робърт — добави той, като погледна към Едуард и рицарите от Есекс. — Основната част от силите ни трябва да остане тук, в случай че нападението е било за отвличане на вниманието от по-голяма атака. Тук ще командва графът на Уорик.

Хъмфри продължи сред настъпилата суматоха в разбудилия се лагер, а Робърт приклекна до чувала, в който беше щитът му. Поколеба се за момент, после го извади и усети как вълнението се надига в гърдите, когато тъмночервеният щит се показа на светлината на огъня. Изправи се и срещна погледа на Едуард.

Нес се провикна:

— Хънтър е готов, сър.

Робърт метна наметалото на плещите си и последва оръженосеца.

— Братко! — каза Едуард и го хвана за ръката.

— Уорик ще ви каже какво да правите — рече Робърт, мина покрай него и се изгуби в тъмнината.

Крал Едуард вече беше възседнал Беярд и около него се събираше голяма група. Няколко рицари държаха запалени факли, които осветяваха драконите върху щитовете им. По лицето на краля се четеше справедлив гняв, който можеше да бъде уталожен само с кръв. Врагът беше нападнал без предупреждение, не лице в лице на открито бойно поле, а в тъмнината, възползвайки се от слабостта им.

Кралят заби шпори в хълбоците на Беярд и отрядът от неколкостотин души го последва решително, напускайки Нефин. Робърт, който яздеше редом с Хъмфри, забеляза, че брат му, останал сам край огъня, запасва колана си с меча. Стисна щита, сръга Хънтър и застана в средата на рицарите. За момента техните разногласия бяха оставени настрани и враждебността им бе насочена навън към невидимия враг на склона на хълма. За пръв път през дългия поход Робърт почувства въодушевление. Сега беше част от отряда на краля. Бяха го избрали и му се доверяваха. Брат му не разбираше.

Изкачиха се нагоре над скалите, чувайки как вълните се разбиват шумно под тях. На слабата светлина, която се задаваше от изток, Робърт виждаше бели гребени по протежение на целия бряг. След около час щеше да съмне. Усети нещо меко върху лицето си и разбра, че е сняг.

След около две мили заревото на хоризонта постепенно започна да се издига по-високо и когато заобиколиха един стръмен склон, видяха пламъците да се издигат в една скалиста долина между два хълма. Сега снегът заваля по-силно. Отрядът забави ход. Хората се взираха в тъмните възвишения от двете страни, очаквайки всеки миг да бъдат нападнати. Докато минаваха през разбития обоз, картината на опустошението се разкри напълно пред очите им. Земята, засипвана от снега, беше осеяна с трупове. Някои бяха със стърчащи от телата стрели, други очевидно бяха водили ръкопашен бой, в който противниците им са били въоръжени с груби оръжия, главно секири и пики, ако се съдеше по нанесените дълбоки рани. Имаше разрязани гърла, разсечени лица, глави с показващ се от раните мозък, откъснати от телата крайници. Повечето от убитите бяха каруцари или оръженосци и броните им не бяха подходящи за силите на нападналия ги противник.

Рицарите от кралския отряд слязоха от конете и подритнаха телата на няколко уелсци, чиито груби вълнени дрехи бяха напоени с кръв. Тежката миризма на смърт се притъпяваше от дима, който се виеше над пращащия огън, запален сред събраните накуп голям брой каруци. Между хората се виждаха масивните трупове на товарни коне. Един ранен кон зацвили жално, когато рицарите навлязоха между каруците. Животното се изправи с мъка на крака и вътрешностите му се показаха през дълбоката рана в корема. Като видя приближаващите мъже, конят направи няколко несигурно крачки. От движението червата му провиснаха надолу и той се строполи.

Крал Едуард огледа мълчалив от седлото на коня си опустошението. По заповед на Джон де Варен няколко рицари се разделиха и тръгнаха по склона, за да потърсят следи от врага, но беше ясно, че той си беше отишъл, сливайки се отново с мрака, който му беше послужил за прикритие. В долината се търкаляха няколко бурета, други горяха сред пламъци, но беше очевидно, че повечето от запасите с продоволствие, които не са били унищожени или изгорени, са били отнесени.

— Копелета! — процеди през зъби Хъмфри.

Робърт видя на оскъдната светлина как снегът засипва плещите на рицаря.

— Тук има един жив, сир!

Кралят рязко се извърна, когато двама от хората му измъкнаха едного измежду пробитите бурета с бира. Мъжът, облечен със сюртук и кафяво вълнено наметало, стенеше силно, докато го влачеха към краля. Рамото му беше обляно в кръв.

Едуард заговори на английски и гласът му проехтя в изпълнения с дим въздух:

— Къде е Мадог?

Когато човекът не отговори, един от рицарите го блъсна с юмрук в рамото.

— Отговори на краля! — викна грубо той и дръпна окървавения си юмрук.

Мъжът се сви между рицарите. Лицето му лъщеше от пот и сняг. Облиза устните си и срещна погледа на Едуард. Направи гримаса и процеди през зъби няколко думи на уелски, а след това извърна очи.

За миг Едуард продължи да го гледа, а после каза:

— Хвърлете го в огъня!

Когато рицарите, които държаха човека, го повлякоха към запалените каруци, човекът се развика и започна да се дърпа, а от раната му рукна още кръв.

— Не! Аз говори! Аз говори! — каза на английски с дрезгав глас.

Едуард вдигна ръка.

— Къде е Мадог? — повтори той, когато рицарите спряха.

— Сноудън — отвърна задъхан бунтовникът и посочи с глава към тъмната ивица, очертаваща се в далечния небосклон. — Планина.

— Къде в Сноудън? — обади се един от рицарите.

— Не знае къде. Динас томен… — Мъжът заклати отчаяно глава и заговори бързо на уелски. — Не знам! — завърши той.

— Спомена нещо за крепост — обади се намръщен един от рицарите. — Разрушена крепост на един хълм под Сноудън. Мисля, че той не е ходил там.

— Под Сноудън има няколко крепости, но само две са в развалини. — Когато премина отново на френски, тонът на Едуард беше по-спокоен.

Човекът изкриви устни в болезнена усмивка.

— Мерси, крал — каза плахо той.

Едуард не сваляше очи от него.

— Изгорете проклетника.

Рицарите вдигнаха човека. Един го подхвана за глезените, а друг за ръцете. Някои от наблюдаващите мъже нададоха одобрителни викове, когато видяха да носят мъжа към огъня. Той крещеше, мяташе насам-натам глава и се мъчеше да се измъкне, но беше ранен и не можеше да се пребори с тях. Рицарите го залюляха напред-назад и тялото му започна да се издига все по-високо и по-високо във въздуха.

Робърт, който наблюдаваше заедно с останалите, си спомни за една игра, на която играеше с братята си, като бяха малки. Едно лято в Търнбери се бяха редували да хвърлят един от тях в морето. Но гледката на същото действие тук, сред горящите каруци и труповете, и човекът, от чиято уста течеше кръв, беше направо зловеща.

Накрая рицарите хвърлиха мъжа сред бушуващия огън. Той размаха ръце и изкрещя, гърчейки се сред пламъците, преди косата и дрехите му да пламнат и кожата му да се свие и да се покрие с мехури.

— Искам да бъде намерен Мадог! — викна Едуард над дивите крясъци на човека, обръщайки се към Джон де Варен.

— Като всички нас, милорд! — отвърна с дрезгав глас Варен. Графът премигна срещу падащия около тях сняг. — Обаче без продоволствие няма да можем да издържим дълго тук на това време.

Когато хората на краля се отправиха обратно към Нефин, за да се съберат с останалата част от армията, снегът заваля по-силно, покривайки телата на мъртвите и засипвайки огъня.

33

Водите на пролива Менаи бяха задръстени от големи лодки, запълнили тесния канал, където водата се пенеше от бързо нахлуващия прилив. Лодките непрекъснато се издигаха и спускаха и мъжете трябваше да наблягат здраво на веслата. Въздухът трептеше от думкането на барабани. Отпред в пролива се издигаше дълга ивица земя, над която небето беше изпъстрено в синьо и сиво. Снежните бури, които връхлитаха една след друга от януари над северната част на Уелс, си бяха отишли, но по високите части снегът все още се белееше сред тъмната почва. На един хребет, който се издигаше от бреговата ивица при Ангълси, горяха сигнални огньове, които предупреждаваха тези в полетата оттатък какво се задава.

Робърт се хвана за борда, когато лодката се издигна над една вълна. Априлският студ опъваше кожата на лицето му, но останалата част от тялото му, покрита с броня, беше предпазена от него. Правеше го по-едър и трудно подвижен в тясната лодка. Трикото беше покрито с броня, привързана с колан, а върху нея имаше туника, ризница и сюртук. Ризницата беше на червеникави петна от ръждата. Усещаше миризмата на метала. Край него хората му се бяха свили между гребците заедно с други рицари. Оръженосците стояха прави най-отзад и държаха конете. Отпред, върху палубата на един кораб, имаше ствол, настръхнал от шипове и омотан с вериги. Около него седяха приведени пехотинци с увити в плат ръце. Всички гледаха към острова, който се издигаше пред тях. Сега познатите на Робърт лица бяха станали по-малко. Миналия месец към тях се бяха присъединили много хора, когато проходите през планинските прегради на Кадър Идрис и Сноудън бяха станали проходими, а от топящите се по върховете снегове потоците се бяха превърнали в реки. Другите, които познаваше от самото начало на войната, изглеждаха почти неузнаваеми заради отслабването през зимата. Някога закръглените им и бодри лица сега бяха измършавели, с увиснала кожа и хлътнали очи.

След нападението срещу колоната на обоза крал Едуард беше поискал да отвърне на удара, но уелсците, които се движеха по-бързо пешком из скалистия терен, изчезнаха, а снегът затрупа следите им. Гневен и унижен, кралят се принуди да поведе армията си обратно в Конуи. Останали без провизии по време на похода, хората бързо отслабнаха. На втория ден вече пиеха разтопен сняг. На третия последваха първите смъртни случаи на войници, спали по-далеч от огньовете. Конете стъпваха сред все по-дълбоки преспи и рицарите бяха принудени да изоставят няколкото каруци, оцелели при нападението. Появилият се в края на четвъртия ден Конуи, чиито крепостни стени едва се забелязваха сред заобикалящата ги белота, им се стори като отговор на отправена молитва. Но успокоението им беше за кратко, след като икономът на краля преброи сред настъпилата напрегната тишина малкото чували с жито, останали в складовете на крепостта. На следващия ден вятърът се усили, задуха откъм морето и подгони вълните в устието. Небето, обагрено в отблъскващо зелено, се изпълни със снежинки, които заслепяваха хората по крепостните стени, взиращи се в хоризонта, да открият корабите от Петте пристанища[1] и Ирландия, които трябваше да докарат продоволствие. Ветровете беснееха, в морето имаше вълнение и корабите не идваха.

Януари отмина, дойде февруари, а студът и гладът продължаваха. Дърветата в овощните градини на Конуи бяха изсечени за огрев. Последните овце бяха заклани. Виното и бирата свършиха бързо и скоро всички, включително и кралят, бяха принудени да пият вода, примесена с мед. Снежните виелици отминаха едва в края на февруари, оставяйки земята с огърлици от преспи. Морето най-после се успокои, а през разкъсаните облаци се показаха белите шапки на планинските върхове. Скоро след това, в един оловносив следобед, в устието бяха забелязани първите кораби. Хората по крепостните стени нададоха радостни викове, а от усмивките устните им се напукаха. След продоволствието от юг пристигнаха още хора, между тях и бащата на Хъмфри, унищожил бунтовниците, срещу които беше изправен в Брекън. Въпреки това кралят не се успокои, защото най-близките сили на Мадог, които се криеха някъде в планините над Конуи, го бяха тормозили през цялото време, докато траеха бурите.

Когато времето се пооправи, срещу тях беше изпратена голяма войска, командвана от графовете Херефорд и Уорик. Водени от признанията на уелсеца при Нефин, те се отправиха към планините да търсят крепостта на Мадог. За да не се виждат в снега, хората бяха с бели мантии и графовете успяха да ги преведат незабелязано през целия път до стените на порутената крепост в подножието на Сноудън. Там с изгрева на слънцето възмездието беше осъществено. По време на безмилостната атака загинаха стотици уелсци. Англичаните превзеха осеяната с руини крепост, където се намираше повечето от заграбеното от обоза имущество на краля. Едва когато кървавата битка свърши, хората на Херефорд видяха следи в снега, водещи към гората, и разбраха, че някои от бунтовниците са успели да избягат. След като огледаха убитите и разпитаха грубо оцелелите, установиха, че сред избягалите е бил и Мадог. Дни по-късно съгледвачите донесоха сведения за местоположението на бунтовниците. Мадог и командирите му се бяха прехвърлили с лодка до Ангълси. Бяха принудили Мадог да се спасява с бягство и обръчът около разпилените му сили беше започнал да се затваря. По-малко от месец, след като изглеждаше, че кралят и армията само си губят времето в Конуи, нещата се бяха обърнали.

Когато барабанчиците започнаха да бият по-бързо барабаните, Робърт видя на брега да тичат хора, изплашени от приближаващата флотилия. Отвъд един ров и издигнатите укрепления от пръст, завършващи с дървена ограда, беше град Ланфаес. Към портите на града по една дига течеше поток от хора и животни. Някои от войниците в лодките започнаха да ги обсипват с подигравки, но от това атмосферата не се подобри много. Мъжете започнаха да нахлупват шлемовете си и Робърт почувства колко са напрегнати. Самият той се усещаше напрегнат като тетивата на лък. Подобно на много други тук, до момента той не беше участвал в истинско сражение в тази война за разлика от силите на Пембрук, Херефорд и Уорик. Сега беше шансът на останалите, които чакаха да докажат способностите си пред своя крал.

Първите лодки се врязаха в чакъла по брега. Хората прибраха греблата, наскачаха в ледената вода и ги изтеглиха през разпенените вълни. Зад тях скочиха стрелци с готови за стрелба лъкове и се подредиха на пясъчния бряг, докато рицарите и конете слизаха от лодките. Бойните коне тропаха нетърпеливо върху спуснатите от бордовете дъски, преди да бъдат отведени по тях на брега, където копитата им започнаха да затъват в калта. Рицарите първи се качиха на конете, спуснаха решетките на шлемовете и изтеглиха мечовете си. В пролуките между вече спрелите на брега лодки се врязаха нови. Дървеният ствол с шиповете беше вдигнат от шестнадесет мъже и после изтеглен с помощта на веригите на брега. Кралят възседна Беярд и сред отсечените заповеди на командирите той и хората му тръгнаха напред. Стрелците се отдръпнаха, за да им направят път, а след това ги последваха. Зад тях, напрягайки мускули, тръгнаха шестнадесетте мъже с тарана. Последни бяха пехотинците, въоръжени с пики, чукове и къси мечове.

Робърт яздеше под знамето на Карик, с щита с дракона в лявата ръка. Сега, когато това беше символът на краля воин Артур и на общата кауза, той го носеше с гордост. Когато забеляза Хъмфри, рицарят вдигна високо свитата си в юмрук ръка, а Робърт му отговори. Днес с Божията воля те щяха да сложат край на тази война. Искаше да се върне у дома окървавен, да може да разкаже на дядо си, че и той се е проявил във войната на краля. Изнервен и нетърпелив, Робърт дишаше учестено в тясното пространство на шлема.

Авангардът наближи портите на Ланфаес. По сигнал от Джон де Варен рицарите и оръженосците забавиха ход, за да са на безопасно разстояние от земния насип, а отпред излязоха мъжете с тарана. Стрелците застанаха в редица, готови да засилят със стрели дървената ограда. След като изстреляха иззад нея няколко стрели, шестнадесетте войници нарамиха тарана и го понесоха по калната дига, водеща към портите. Една стрела се заби във врата на войник и когато той падна, нататък пратиха други двама войници. Те изтичаха приведени напред, поглеждайки страхливо към оградата. Единият започна да влачи ранения назад, а другият зае мястото му и хвана веригата. Заедно шестнадесетте продължиха да вървят бавно напред, насочили тарана към портите. При удара оградата потрепери, но издържа. Мъжете го изтеглиха назад и отново се втурнаха напред, премигвайки от усилието. Рицарите наблюдаваха, а конете им потропваха нетърпеливо с копита. Откъм оградата полетяха още стрели. След тях отгоре полетяха снопове запалена слама, които изпопадаха между мъжете при тарана и объркаха дружните им действия, докато няколко войници разчистят пламтящите останки. На английските стрелци беше даден сигнал и те изстреляха стрелите си над портите. Оттатък оградата се чуха викове, някои предупреждаващи, други — от болка.

Челото на тарана продължи да блъска в преградата и с всеки удар портите даваха все повече признаци, че ще поддадат. Накрая се чу силен трясък и таранът проби портата. Войниците го издърпаха назад, а шиповете разцепиха още повече гредите. Оттатък оградата настъпи паника. Войниците изтеглиха тарана назад през дигата, а на тяхно място се втурнаха други, въоръжени с чукове и пики, за да доразбият портата. През направената от тарана дупка се видя как хората оттатък тичат насам-натам. Прозвучаха тръби, първите рицари пришпориха бойните си коне и под копитата им се разхвърчаха кал и все още тлееща слама. Възседнал Беярд, крал Едуард препускаше безстрашно с изваден меч начело на отряда. Срещу тях от отбранителните позиции полетяха стрели. Острите им върхове зачаткаха по броните на конете и по щитовете. Ударен, един кон се изправи на задни крака, копитата му се плъзнаха и той полетя в рова, смазвайки ездача под тежестта си.

Пред портите настана блъсканица. Робърт се беше озовал по средата. Крещяха мъже, цвилеха коне, после шумният поток го понесе и той премина през портата. През отвора на шлема си можеше да вижда само напред. Нещо отскочи от главата му, може би стрела, след това беше повлечен надолу по улицата, покрай мяркащите се пред очите му къщи от кал и греди. Бунтовниците и гражданите, които защитаваха портата, побягнаха пред връхлитащата кавалерия. Рицарите пред Робърт започнаха да стоварват мечовете си върху бягащите фигури, малцина от които носеха брони. Един мъж падна, притиснат между два коня, а после изчезна под подкованите с желязо копита на онези, които идваха отзад. Робърт усети, че Хънтър стъпва по нещо меко, преди да бъде увлечен от инерцията на конете на сър Джон де Варен и другите пред него. Брат му, рицарите от Есекс и оръженосците яздеха непосредствено подире му при преминаването през портите, но не можеше да каже дали продължават да са още там. Атаката беше толкова устремна, че беше невъзможно да направи каквото и да било, освен да гледа напред и да внимава да не се блъсне в тези пред него.

След като преминаха в галоп по широка кална улица и навлязоха в една овощна градина, където земята беше посивяла от стопения сняг, Робърт видя как рицарите се разпръснаха, за да хвърлят запалени факли по сламените покриви на къщите. Уелсците се пръснаха между дърветата, опитвайки се отчаяно да се спасят от нападателите. Един човек се хвърли към нисък клон и се повдигна нагоре, обаче рицар пришпори коня си към него и стовари с всичка сила меча си в гърба му. Острието разсече плътта и отвори широка рана, от която бликна кръв и се показаха вътрешни органи. Почти разполовен на две, мъжът се смъкна от клона в размекнатия сняг, а рицарят продължи да се носи в галоп напред. Друг уелсец, опрял гръб в едно дърво, вдигна ръце и започна да моли за пощада. Рицарят, който профуча покрай него, заби бързо меча си в гърлото му и го извади, оставяйки човека да се срине на земята и да кашля кръв върху гърдите си. Много бяха направо разсечени сред фонтани от кръв.

Докато Робърт следваше Варен, по улиците нахлуха още рицари. Видя ги да се разделят, повеждайки войниците си из страничните улички, за да преследват гражданите, сред които бяха и остатъците от армията на Мадог. Мерна бледи лица по прозорците на къщите, чу писъци сред гъстия дим, изпълнил въздуха. Командирите ревяха заповеди през железните визьори на шлемовете си, а мъжете крещяха като луди, докато убиваха или бяха убивани. Ужасът нарастваше на всяка улица с всеки удар на меч, с всяко замахване с чук или пика. Плът, живот, човек: за мъжете тези неща се бяха превърнали в мишени, които трябваше да бъдат поразени без никакво угризение.

Робърт изостана назад в блъсканицата и остави другите да преследват бягащите пред тях бунтовници. Заповедите бяха да съсекат всеки, заварен на улиците, за да предизвикат по-бърза капитулация, след която животът на онези, които оцелееха, щеше да бъде пощаден. Робърт беше виждал смърт и по време на дуела с Гай беше най-близко да отнеме живота на другиго, ала дори и тогава имаше някакви наложени правила. Тук нямаше такива ограничения. Свободата да убиваш беше главозамайващо, неудържимо чувство. Обаче по-старите рицари го притискаха отзад и го принуждаваха да продължи. Ядосан от колебанието си, Робърт насочи вниманието си към мъж, който се шмугна в една тясна уличка. Пришпори коня си и се отдели от останалите, за да го последва.

Слънчевата светлина се отразяваше от локвите, които се разплискваха на всички страни, докато конят му препускаше през тях. В пространствата между сградите зърна други мъже да прибягват като плъхове през боклуците и калта. Из уличките нахлуха пеши войници и започнаха да разбиват вратите, за да преследват бунтовниците. Гъстият дим се изпълни с крясъците на бягащите. Един уелсец бягаше точно пред него, като размахваше енергично ръце. Робърт вдигна меча си, усещаше бясно туптене в главата. Изведнъж човекът се шмугна в друга уличка и Робърт профуча покрай нея. Изруга и накара Хънтър да спре.

Принуди го да се обърне обратно, като дръпна наляво юздата и го срита в десния хълбок. Последва човека.

Сега мъжът беше на известно разстояние от него. Видя го, че се опитва да влезе в една от къщите, но вратата беше залостена. Продължи отчаяно да бяга с всички сили. Робърт препусна след него, скъсявайки бързо разстоянието помежду им. Приготви се да нанесе смъртоносния удар, както го беше правил стотици пъти, преследвайки вълци, елени и мечки. Замахна с меча и нанесе удара в извивката между врата и рамото на човека. Ударът разтърси не само ръката и рамото на Робърт, а и стомаха и гърдите му. Нямаше нищо общо с удара по звяр. Измъкна меча си и препусна нататък по уличката. Стоманата в ръката му лъщеше от кръв, изненадващо червена на светлината на зимното слънце.

По-нататък битката се пренесе в центъра близо до пазарния площад на Ланфаес. Мадог ап Луелин и останалите бунтовници се бяха барикадирали на улица, която водеше встрани от площада, използвайки каруци и мебели, измъкнати от къщите. С тях бяха и стотина граждани, които размахваха кухненски ножове и ловджийски лъкове, но повечето се бяха отказали от борбата и бягаха ужасени пред рицарите и пехотата към домовете си, за да защитят своите семейства.

Под командите на Мадог хората на барикадите бяха успели да отблъснат две атаки по заповед на Едуард. Пиките им стърчаха по дължината на цялата барикада и отблъскваха налитащите рицари. Някои от гражданите нададоха радостни викове, като видяха рицарите да отстъпват, спрени от стената от пики. Бунтовниците и Мадог, с короната на Артур на главата, запазиха мълчание. Възгласите стихнаха, когато кралят нареди стрелците си с арбалети в една линия пред барикадите. В продължение на десетилетия мъжете от Гаскония използваха умело това оръжие, забранено в някои части на християнския свят, осъдено от папата и смятано от повечето хора за оръжие за наемници. От запалените покриви наблизо в пространството между стрелците и барикадите на уелсците се виеха гъсти кълба дим. Хората от Гуинед не се страхуваха много от английските стрелци, които като тях използваха къси лъкове. Само тези от Южен Уелс умееха да стрелят с мощния, смъртоносен дълъг лък. Стрелите, изстреляни от късия лък, можеха да ослепят и объркат противника, но ако не попаднеха на незащитена плът, те рядко убиваха. Тракаха, без да причинят щети, по броните и се забиваха в подплатата на ризниците. Дългите лъкове и арбалетите бяха съвсем друго нещо. Една добре насочена стрела можеше да пробие бронята на рицаря и да се забие в бедрото, в седлото или в коня под него. А за уелския боец, облечен с туника от втвърдена кожа, тези стрели означаваха бърза и мъчителна смърт.

С бързи, заучени движения стрелците забиваха крак в стремето на арбалета и дръпваха назад, нагласявайки тетивата върху спусъка. Вземаха стрела от коша, закачен на колана, поставяха я в процепа, вдигаха лъка, прицелваха се и натискаха спусъка. Стрелите се понесоха към барикадата, преминавайки през дупки в колелата на каруците и под пейките. Започнаха да падат хора, пронизани в раменете, гърлата, лицата и коремите. Мадог, който беше приклекнал зад куп чували с жито, започна да дава колкото му глас държи команди, за да овладее настъпилата бъркотия. Стрелите бяха изстрелвани толкова бързо една след друга, че притъмня.

Бунтовниците се хвърлиха на земята. Някои използваха като щитове телата на умиращи или ранени другари. Гражданите, пощурели при вида на тази касапница, се разбягаха. Мнозина паднаха, пронизани от стрели в гърбовете. Забелязал объркването и паниката, Едуард даде заповед на рицарите да атакуват. С изпращането на последната стрела кавалерията се втурна към барикадите. Мадог и бунтовниците, много от които бяха ранени, а други — легнали на земята, за да се предпазят от стрелите, нямаха време да насочат пиките си срещу врага. Рицарите започнаха да прескачат с конете си барикадата или да я заобикалят и битката за Ангълси се поднови с ръкопашен бой. Той беше кратък и кървав. Мадог падна с рев на земята, когато Джон де Варен изби пиката от ръката му.

[1] Хейстингс, Ню Ромни, Хайт, Доувър, Сандуич. — Бел.прев. ↑

34

Робърт свали шлема си и усети ледения вятър като плесница по мокрите си от пот бузи. Почувства в устата си вкус на пот и стомана. Облегна се на кирпичената стена на една къща и издърпа със зъби запушалката на меха с вино. Изплю корковата тапа и пи, докато мехът се изпразни. На улицата около него беше пълно с трупове, а по стените на къщите се виждаха петна от кръв. Черепът на един мъж наблизо беше спукан и от широката рана между сплъстената коса се процеждаше розово-сив мозък. Може би човекът беше стъпкан от кон или раната беше от секира. Робърт не мислеше, че той е отговорен за това, но беше трудно да се каже. Някои моменти от клането наоколо му се губеха.

Наблизо имаше и други рицари и оръженосци, които пиеха жадно от меховете и се опитваха да си поемат дъх, след като преди секунди беше дошла заповедта за пощада на останалите живи граждани. Някои вече се радваха на победата, но смехът им беше напрегнат и пресилен. Други мълчаха и се стараеха да не гледат кървавата сцена наоколо. Робърт беше видял няколко души да смъкват шлемовете си и да повръщат. Отблъсна се от стената и отиде до мястото, където беше оставил Хънтър, завързан за една празна каруца, в която беше сложил меча си.

Вдигна по-високо щита върху ръката си и премигна от болезненото свиване на мускулите, а после прибра меха в торбата на седлото и взе меча. Оръжието лепнеше от кръв с мириса на стари монети, държани дълго време в ръка. Стиснал зъби, Робърт пъхна шлема си най-отгоре в торбата на седлото. По време на атаката беше изгубил от поглед брат си и своите хора. Димът закриваше небето, така че той бе загубил представа за времето. Може да бяха изминали само минути, откакто влязоха в града, а може да бяха и часове. По улицата отпред вървяха пехотинци, които доубиваха умиращите и заповядваха на оцелелите да излязат от къщите, чиито сламени покриви продължаваха да горят. Пристигнаха още рицари и въздухът се изпълни с тропот на копита. Сред тях се виждаше знамето на Пембрук. Червени птици на фона от сини и бели райета привлякоха вниманието на Робърт. Когато отрядът приближи, той се обърна, хвана юздите на Хънтър и тръгна по съседната уличка, решил да се върне по стъпките си, за да потърси брат си.

Не беше отишъл много далеч, когато уличката зад него се изпълни с тропот на копита. Робърт се обърна и видя рицар, който яздеше към него. Имаше време да види бързо приближаващите се сини и бели райета и вдигнатия меч в ръката на рицаря, но разбра, че мъжът няма намерение да забави ход. Още разгорещен от битката, реагира моментално. Плесна Хънтър по задницата и конят се втурна в галоп по уличката, а самият той се залепи плътно до стената на една сграда, за да не е на пътя на бойния кон и размахвания меч. Рицарят и конят профучаха покрай него, преди да спрат по-надолу по разкаляната улица. С рязко дръпване на юздите рицарят изви коня обратно. Робърт посегна към шлема, който беше изпаднал от торбата, когато Хънтър препусна, и в този момент видя как рицарят вдигна визьора на шлема си. Зад желязната преграда го гледаха очите на Еймър де Валънс, искрящи от дива злоба. Човекът беше като пиян от кръвопролитието. Туниката, както и покривалото на коня бяха зацапани със засъхнала кръв. Като срита коня си в хълбоците и отново се втурна срещу Робърт, намерението му стана ясно.

Робърт се хвърли към вратата на порутената къща срещу него. Блъсна се в нея в мига, в който Еймър връхлетя върху му, а тясната уличка се изпълни с тропота на железните копита на коня. Вратата с трясък се отвори от силния сблъсък и Робърт влетя в тъмнината зад нея. Успя с мъка да се задържи на крака и установи, че се намира в невзрачна кухня, в която имаше дъсчена маса, върху която се виждаха остатъци от ядене. През процепите на капаците на прозорците от двете страни на разбитата врата се процеждаше светлина. Из стаята се търкаляха няколко дървени столчета, в огнището все още тлееше огън, но нямаше и следа от обитатели. Робърт чу как отвън конят силно изпръхтя и последва дрънчене на шпори по земята. Пусна шлема си на пода, вдигна щита с лявата си ръка и стисна изцапания с кръв меч в дясната.

Фигурата на Еймър се показа на входа и закри светлината. В ръката си държеше готов за действие меч и също носеше щит с изрисуван върху него дракон. Рицарят влезе в стаята и пълните му с омраза очи се вторачиха в притихналия Робърт, чиито гърди се повдигаха и спускаха под туниката.

— Още един селяндур, скрил се в коптора си, който чака да го заколят — каза на френски Еймър с глас, пълен със сарказъм и злоба. — Докато намерят трупа ти, отдавна ще съм заминал.

Робърт облиза неспокойно устните си.

— Добра идея — каза той и вдигна меча си, — защото важи и за двама ни.

Еймър се изсмя.

— Аз не съм Гай. Няма да бъда победен толкова лесно. — Погледът му се спря на щита върху ръката на Робърт, на който се виждаше смътно драконът, осветен от тлеещото огнище. — Мислиш, че си достоен, защото те е избрал Хъмфри, така ли? — изведнъж процеди през зъби той. — Ти си просто удобен. Заради влиянието и земите, които може да му помогнат да се издигне. Истината е, че за братята ми ти си чужденец. Външен човек!

— Това не ти дава мира, нали? Както и фактът, че мен ме избраха толкова скоро, а ти трябваше да чакаш три години, преди да те поканят да се присъединиш към ордена. Да — продължи Робърт, доволен от изражението върху лицето на Еймър, — твоите така наречени братя ми го казаха. — Пристъпи към рицаря и омразата отново разпали жаждата му за кръв. — Може и да съм чужденец, но те ми се довериха много по-бързо, отколкото на теб. Хъмфри те е преценил що за стока си, Валънс, в момента, в който те е видял.

Еймър моментално се нахвърли върху него и мечът му разсече въздуха. Рицарят се втурна насреща му, принуждавайки Робърт бързо да посрещне удара. В тясното помещение трясъкът от стоварилия се върху щита меч беше оглушителен. Робърт почувства как ръката му изтръпна, но реагира веднага, отблъсквайки с всичка сила с щита си меча на Еймър. Рицарят политна назад от натиска на Робърт, кракът му докачи едно от столчетата, което се претърколи зад него. Това отвлече вниманието му само за секунда, но тя беше достатъчна Робърт да замахне с щита и да го стовари в лицето на Еймър. Шлемът на Еймър пое по-голямата част от силата на удара, но той политна така силно назад, че загуби равновесие. При падането на пода от сътресението мечът изхвръкна от ръката му. Успя да се изправи на крака в момента, в който Робърт отново го връхлетя. Наведе се рязко под мощния му замах с меча и беше принуден да се завърти, преди да успее да вземе отново своя меч. Вдигна щита, за да отбие нов удар, насочен към главата му. Мечът на Робърт се стовари върху боядисаното дърво и остави дълбока резка през дракона. От силата на удара Еймър изпусна през зъби въздуха си, а после с мощен удар на щита отби меча на Робърт. Когато оръжието се отклони встрани, Еймър се хвърли с главата напред към врага си.

Заварен неподготвен за силния удар на рицаря, Робърт се озова притиснат от масата, която изскърца на каменните плочи. Успя да се претърколи обратно, докато не се изтегли наполовина върху дъските, а Еймър го притисна под щита, оголил зъби. Робърт вдигна меча си, пъшкайки от усилието, и го стовари върху рамото на Еймър. Ударът не беше силен и бронята на рицаря го пое, но това го извади от равновесие и даде на Робърт възможност да го отблъсне и да се изправи на крака. Хвърли се напред, за да не позволи на рицаря да вземе меча си. Еймър се наведе и сграбчи шлема, който Робърт беше изпуснал. Замахна нагоре с него и го стовари в слабините му. Робърт силно изохка и се свлече на пода. Застанал на колене, видя как Еймър се промъкна покрай него, чу как шлемът издрънча, пуснат от рицаря, и как той взе падналия си меч. През пронизващата болка чу, че шпорите му издрънчаха по каменния под. Очакването, че мечът на Еймър ще разсече черепа му, го стресна достатъчно, за да се изправи с мъка на крака и да продължи да се защитава.

С меч в ръка Еймър започна отново да нанася яростно бързи удари. Робърт никога дотогава не го беше виждал да се бие, слязъл от коня. Мускулестата му фигура и широките рамене придаваха голяма сила на ударите му. Очевидно не изпитваше страх, защото без колебание непрекъснато връхлиташе, като сечеше с меча като дървосекач и нанасяше удари с щита си като борец. Болката в слабините на Робърт беше почти отминала, но той почувства, че бързо се уморява. Не успя да нанесе навреме един удар, което позволи на Еймър да отскочи встрани и да го удари в лицето с дръжката на меча си. Робърт усети как носът му изпращя и гърлото му се напълни с кръв. Заслепен и задавен, той отстъпи, олюлявайки. През насълзените си очи видя как Еймър се усмихва. Макар че ядът го подтикваше да се хвърли напред, той продължи да отстъпва, обикаляйки масата, за да си даде време да се съвземе и да изплюе кръвта през зъбите си.

— Страхливец! — викна ядосан Еймър и усмивката му се превърна в гримаса. — Не заслужаваш щита, селяндур такъв.

Видял разкривеното лице на рицаря, Робърт почувства как гневът се надига в гърдите му. Хвърли се напред, блъсна с всички сили масата в Еймър и го събори. Рицарят се стовари върху едно столче, което се счупи под тежестта му, и той падна на пода между парчетата. Изпусна меча си, а шлемът му издрънча в каменния под и ремъкът, който го държеше, се скъса. Преди рицарят да успее да се помръдне, Робърт заобиколи масата, скочи върху него и седна на корема му. Хвърли настрани меча си и смъкна шлема от главата на рицаря. Замаян за момент от падането, Еймър започна да се съпротивлява, но Робърт го удари в лицето. Железният му юмрук размаза устните на Еймър и му счупи два зъба. Продължи да го удря, разкъсвайки кожата около едното око на Еймър, счупи му носа, а после и челюстта.

Когато, плувнал в пот и едва поемащ си дъх, Робърт се накани за пети път да стовари юмрук, до ушите му стигнаха тропот на копита и викове отвън. Спря за миг, като чу да споменават името му. Бяха хората му. Разпозна гласа на брат си и свали окървавения си юмрук.

— Тук, вътре! — извика с дрезгав глас той и се отблъсна от Еймър. Наведе се и взе меча си. Имаше чувството, че главата му ще се пръсне. Спря за момент, загледан в лежащия на земята Еймър, който стенеше едва чуто през окървавени зъби. Стисна меча си и насочи острието му срещу рицаря.

— Следващия път ще те убия.

Оставил Еймър да лежи в несвяст на кухненския под, Робърт излезе, клатушкайки се, сред посивялата от дима дневна светлина.

Англичаните построиха лагера си на изпъстрения със сняг склон на хълма над Ланфаес. Долу, сред развалините, пожарите продължаваха да горят необезпокоявани и ярките им пламъци се виждаха ясно в настъпилата нощ. Рицарите докараха в лагера последните оцелели. Бяха окаяна група — плачещи деца, изплашени мъже и жени с пребледнели лица, някои бяха ранени.

Робърт стоеше сам. Мускулите го боляха, усещаше пулсираща болка в счупения си нос. По-старите рицари се радваха, доволни от бързината, с която се бяха справили с града и с бунтовниците. По-младите мъже изглеждаха потиснати, много от тях смълчани, опитали за пръв път какво значи да проливаш нечия кръв — нещо, което бяха очаквали с нетърпение. Сред тях беше и Еймър с подуто до неузнаваемост лице и с два липсващи зъба. Преди това Робърт го чу да казва на Хъмфри, че е бил нападнат от трима бунтовници. Съмняваше се, че Еймър изобщо ще каже истината на някого.

Докато Робърт гледаше, видя да докарват пред чакащите рицари и оцелелите Мадог ап Луелин, ранен, но жив. Ръцете му бяха вързани на гърба, но вървеше изправен, с предизвикателно вдигната глава между двама рицари, които го държаха. Златният обръч, който беше носил по време на битката, още беше на главата му, а покритият с вдлъбнатини метал лепнеше от кръв. Изведоха го пред Едуард. Високата му фигура стоеше изправена на фона на мрачното небе, а червеният му плащ се развяваше от вятъра. Зад краля се вееха две знамена. Едното беше неговото с кралския герб на Англия, а другото — с избелелия дракон. Кралят кимна и един свещеник в черна роба пристъпи напред, за да вземе короната от главата на Мадог. Уелският бунтовник процеди яростно през зъби няколко думи, но рицарите го държаха здраво и Мадог не можеше да спре свещеника — той взе короната на Артур и я предаде на краля на Англия.

Едуард се вгледа в изцапаната със засъхнала кръв златна корона, която беше вдигнала един народ срещу него. След това, очевидно доволен, махна с ръка да я приберат.

— Ще я почистим и поправим. — Когато свещеникът отнесе короната, погледът на краля се спря на Мадог. — Ти организира бунт, извърши убийства, навлезе в чужди земи, извърши нападения и кражби. Унищожи имущество, предизвика вълнения и смути спокойствието на краля си.

Мадог не трепна и продължи да гледа Едуард.

Робърт, който наблюдаваше заедно с останалите, се запита дали той или някой от оцелелите разбира какво казва кралят.

— Заради твоите престъпления ще бъдеш отведен в лондонския Тауър, където ще прекараш остатъка от дните си. — Кралят спря за момент, а вятърът развя знамето с дракона. — Десет години са дълго време. Хората на Уелс са забравили цената на бунта. — Едуард погледна зад себе си, където се бяха събрали Джон де Варен и английските графове. — Нужно е наново да се припомни.

Робърт чу нечий вик и когато групата се раздели, видя да влачат един човек. Беше млад мъж, с черна като катран коса.

Мадог извика и се опита да се освободи.

— Казаха ни, че това е брат ти Дейвид — рече Едуард.

Покритото със синини лице на Дейвид беше ужасено, но той плю на земята, когато рицарите го извлякоха покрай Едуард до мястото, където чакаха два коня, държани от двама оръженосци на краля. Един от рицарите вдигна юмрук, за да го удари, но кралят поклати глава. Мадог се мъчеше да се отскубне от държащите го рицари, крещеше нещо неразбрано на уелски към краля и брат си, който гледаше пребледнял конете. Към седлата и на двата коня имаше привързани дебели въжета, а войници държаха свободните им краища.

Рицарите разпънаха ръцете на Дейвид. Войниците, които държаха въжетата, пристъпиха напред, завързаха ги около китките му и провериха дали всеки възел е здраво стегнат. Конете изпръхтяха, когато оръженосците ги заведоха да застанат от двете страни на Дейвид, чиито гърди се повдигаха и спускаха. Въжетата, завързани за китките на Дейвид и за седлата, се развиха, но все още бяха отпуснати. Рицарите накараха наблюдаващите да отстъпят назад, за да не пречат на конете. Някои от оцелелите извърнаха глави, жени притиснаха лицата на децата в полите си, мъже затвориха очи, но повечето продължиха да наблюдават в мълчание. Едуард стоеше заедно с приближените си. Лицето му не изразяваше нищо.

Двама войници започнаха да се блъскат зад Робърт, за да видят по-добре Дейвид, който стоеше сам, притиснал ръце до тялото си.

Единият от войниците се ухили и каза на другия:

— Веднъж видях как ръцете на един човек бяха направо откъснати от тялото.

Робърт пропусна двамата пред себе си. Кралят даде знак на оръженосците си, а те вдигнаха камшиците и удариха с все сила конете по задниците. Животните се втурнаха в противоположни посоки, въжетата се изопнаха и разпънаха ръцете на Дейвид. Болезненият вик на Мадог се сля с писъка на брат му.

Когато измъкнатите от ставите ръце на Дейвид бяха развързани, касапницата продължи. Осакатеното му тяло беше довлечено на една маса, където той беше жестоко осакатен от ножа на екзекутора. Накрая беше нарязан на парчета и кървавите късове бяха поставени в бурета, за да бъдат разпратени из кралството като доказателство за цената на бунта. Короната, която бяха носили Брут и самият Артур, щеше да бъде предадена в Уестминстър и това щеше да представлява последният гвоздей в ковчега на уелската свобода.

Робърт остави мъчителните вопли на Мадог зад гърба си и се отдалечи надолу по склона на хълма.

Близо до градските стени кралските майстори и майстори зидари разговаряха оживено, оглеждаха терена, мереха и определяха дължини с помощта на въжета. Кралят вече беше обявил намерението си да построи друга крепост на мястото на разрушения град. Войниците откарваха труповете на убитите с каруци до морския бряг. Хвърляха телата във водата и вълните се втурваха да ги покрият. Робърт вече можеше да види гърбове и глави да се носят из канала за храна на рибите и птиците. Усети зад себе си движение, обърна се и видя Хъмфри. Рицарят носеше щита с дракона, а мечът му беше прибран в ножницата. По лицето и туниката му имаше кръв.

— Свърши се — каза с въздишка Хъмфри, загледан към водата, която бавно се пълнеше с трупове. — Скоро можем да си вървим у дома. — Когато Робърт запази мълчание, той продължи: — Не се съмнявай, приятелю, че ще бъдеш награден, когато короната на Артур бъде извадена на показ до Куртана в Уестминстърското абатство. Сега ни остава да намерим само още две реликви.

Робърт забеляза как лицето на Хъмфри се изпълни с решителност. Човекът изглеждаше напълно убеден, напълно сигурен, че върви в правилната посока и че когато напътствията на пророчеството бъдат изпълнени, всичко в кралството ще бъде наред. Поради непосредствените опасности от войната и зимата Робърт не беше имал много време да подлага на съмнение основните цели на ордена, нито убедеността на останалите в пророчествата на Мерлин. Но сега, когато водите на канала пред тях отнасяха мъртъвците, започна да се замисля. В нощта на посвещаването беше така готов да повярва! Разказите за подвизите на воини, които беше слушал като момче, пълнеха главата му със златни перспективи. Тези разкази представяха битката като нещо славно, думите на поетите издигаха героите над кървавата действителност. Робърт се сети за баща си, за това как войната го беше променила. За пръв път за миг усети, че започва да разбира. Нищо чудно, че баща му не вярваше в нещата извън мрачната истина за съвременния свят, нищо чудно, че се присмиваше на хората, които вярваха. Спомни си думите на брат му в нощта, когато беше нападнат обозът при Нефин: „Имаш ли му доверие?“

— Ти така и не ми отговори какво ще направи крал Едуард, когато събере и четирите реликви — рече Робърт и погледна втренчено Хъмфри.

— Както вече ти казах, не сме посветени във всичките му планове, Робърт. Само мъжете около Кръглата маса знаят всичките му намерения. Ние трябва да докажем, че сме достойни да ни се вярва, както на тях.

— Никога ли не си имал съмнения?

Хъмфри замълча за момент.

— Просто знам, че моят крал ще направи най-доброто за кралството.

Робърт не каза нищо. Спомни си за своето кралство, обсадено с намесата на Едуард, и у него започна да се прокрадва сянката на заплаха. Но дори и след като се появи, Робърт я пропъди. Шотландия беше самостоятелно кралство със собствен крал. Не беше Уелс или Ирландия, разпокъсани и изолирани. Колкото и да желаеше короната на Артур, Едуард беше дошъл тук най-вече за да потуши един бунт.

И все пак на този пуст бряг с Хъмфри до него Робърт имаше чувството, че се намира на кръстопът, от който тръгваха много пътища. Но в главата му всички те водеха към мрака.

35

Запалените свещи хвърляха върху редиците им ореол от светлина, която се отразяваше в очите на мъжете и в позлатата на заобикалящите ги надгробните плочи. Централно място в храма на Уестминстърското абатство заемаше гробница, в чиято каменна основа имаше стъпала, преминаващи нагоре в ниши. Гробницата, построена от крал Хенри за костите на св. Едуард Изповедника, заедно с внушителния храм, в който се помещаваше тя, беше издигната само преди двадесет и шест години, но стъпалата й вече бяха протрити и гладки от коленете на поклонниците. Върху постамента мощите на светеца се пазеха в златна костница, над която имаше балдахин, украсен с религиозни сцени. Зад нея сенките плъзваха в мрака на подземната гробница.

Под погледите на изрисуваните светци беше коленичил крал Едуард, а червената му роба се беше нагънала около него върху стъпалата. Стоеше с наведена глава. Подире му в редици стояха хората му с лица, полузакрити от сумрака отвъд пламъците на свещите. Отпред бяха най-доверените хора на краля, мъжете от Кръглата маса: Джон де Варен и епископ Бек, графовете на Линкълн и Уорик, Аръндел, Пембрук, Херефорд, сред тях и братът на краля, Едмънд от Ланкастър. Отзад бяха Рицарите на Дракона, поставили пред себе си щитовете.

Застанал между Хъмфри де Бун и Ралф де Монтърмър, Робърт почувства, че някой го гледа. Обърна се към наредилите се мъже и срещна погледа на Еймър де Валънс. След като се бяха завърнали от Ангълси, охлузванията по лицето на рицаря бяха заздравели, но на бузата му продължаваше да се вижда белегът от раната, получена по време на войната. Робърт забеляза, че счупените му в боя два зъба бяха заменени с други. Поставени в празнините, те бяха прикрепени към собствените му зъби с тънки сребърни нишки, заради които той като че ли постоянно се усмихваше със странна, лъскава усмивка. Робърт се запита откъде рицарят се беше сдобил с новите си зъби. Еймър продължи да го гледа още известно време, а после извърна глава и насочи поглед към краля. Робърт не го беше виждал от месеци. След падането на Ангълси много благородници бяха освободени от службата при краля, беше им позволено да се завърнат в именията си и Еймър беше отишъл с баща си в Пембрук. От злобния му поглед стана ясно, че времето не беше намалило омразата му. Робърт не изпитваше ни най-малко съжаление за боя, който му нанесе, но и предполагаше, че един ден той може да се опита да си отмъсти. Дори сега злорадстваше, като си спомни как беше стоварвал юмруците си в лицето на Еймър — лице, което се беше присмивало на сполетелите го беди, лице, което искаше да му причини болка и да го унижи. Копелето си го беше заслужило. Би го направил отново, без да му мигне окото.

Когато крал Едуард напусна острова, а работата по новата крепост Бомарис вече беше започнала, Робърт остана в оредялата му компания. Беше с краля, докато пътуваха първо до Карнарвън, за да видят плановете за възстановяването му, след това на юг, преминавайки през запустели крайбрежни градове и пристанища, блъскани от морските вълни, после покрай страховитите кралски крепости при Крисиет и Харлех. Мадог ап Луелин беше хвърлен окован във вериги в Тауър, осъден на доживотен затвор. След кървавата екзекуция на брат му духът на уелския бунтовник се сломи и отчаянието му символизираше състоянието на цялата страна, на която той беше принц за съвсем кратко време.

Във всяко селище Едуард приемаше официалната капитулация на уелсците, както и клетвите им за вярност. Навсякъде, където отиде през май и юни, короната на Артур беше с него като символ на върховната му власт. Лишени от принца си и скърбящи за загубата на толкова много хора, уелсците бяха смирени и уплашени. Обаче Едуард, който само преди седмици направи на парчета по-малкия брат на Мадог, сега прояви снизхождение и създаде съвет от правници, които да изслушват оплакванията на уелсците от неговите арогантни чиновници, оплаквания, довели в най-голяма степен до бунта. Той дори позволи на много бунтовници да се завърнат при семействата си, без да бъдат наказани. Робърт, изненадан от тази проява на снизходителност и готовност да се прощава, скоро разбра какво я беше предизвикало. Едуард желаеше уелсците да са доволни от управлението му, защото иска да изпълняват задълженията си и да му плащат данъци, да служат във войните и да не вдигат нови бунтове.

Въпреки успеха на краля в Уелс през лятото той имаше доста грижи. С разтопяването на снеговете и настъпването на пролетта започнаха да пристигат съобщения от Англия. Първоначалните новини, че хората на Едуард в Гаскония отнели три главни града на французите, бяха добре дошли, но когато от последвалите сведения се разбра, че оттогава няма напредък, кралят започна да изпада в мрачно настроение. Двете войни заедно с огромните разходи за построяването на Бомарис и възстановяването на Карнарвън бяха опразнили застрашително съкровищницата му. При завръщането им в Лондон Робърт дочу много разговори, в които бароните се питаха кога кралят ще започне да иска от тях повече пари.

Обаче днес в Уестминстър тези тревожни гласове не се чуваха. Цялото внимание на мъжете беше съсредоточено върху краля и олтара пред гробницата на Изповедника.

На олтара, покрит със сукно в червено и златисто, имаше три предмета. Единият беше меч. Куртана — беше прошепнал Хъмфри, когато го донесоха в параклиса. Мечът, който някога е бил носен от светеца, чиито мощи лежаха в златната костница, беше с тъп връх. Изнасяха го на всяка коронация от 1066 година насам, когато Завоевателя беше коронясан за крал на Англия. Хъмфри повтори един ред от Последното пророчество, докато с Робърт наблюдаваха как един свещеник го внася.

„Мечът на светец, носен от крале, пречупен от състрадание.“

До меча имаше проста черна кутия, която лъщеше на светлината на свещите. Когато попита за нея Хъмфри, той му каза, че е книга с оригиналното пророчество, което крал Едуард намерил в Нефин, след като завладял Уелс за пръв път. От тази книга с пророчествата на Мерлин, която беше толкова стара, че не можеше да бъде извадена отново от кутията, за да не се разпадне на прах, кралят беше накарал да направят превод. Именно думите в него го бяха подтикнали да търси четирите реликви, разделени между синовете на Брут, за да попречи на пророкуваното рухване на Британия. Сега към тях беше прибавена короната на Артур, възстановена от златарите на краля. Едуард я взе от копринената възглавница в основата на гробницата и се изправи.

Някои от присъстващите протегнаха вратове, за да наблюдават как кралят я поставя върху олтара. Няколко души се поклониха и зашепнаха молитви. Очите на Хъмфри блестяха, макар че друга част от мъжете не се вълнуваше толкова от събитието. Робърт се чувстваше някъде по средата. Част от него искаше да се хвърли с главата напред в съперничеството с Хъмфри и останалите, все още вярващ, че лоялността му към краля може да послужи на рода му. Друга част се дърпаше назад, съмняваща се в пътя, по който беше поел. Обвиненията на брат му в Нефин бяха изкарали на повърхността една не много приятна истина, напомняйки му, че в деня, в който беше посветен за рицар, бе поел обещание пред дядо си да продължава да предявява претенциите им за трона. Колкото и несигурен да беше онзи път в сравнение с този, осеян със съкровища, той не можеше да отрече, че заради положената клетва сега върви по много различен път. С това напомняне последваха и думите, които дядо му така често повтаряше:

„Мъж, който наруши клетвата си, не е достоен да диша.“

След като крал Едуард се отдръпна от гробницата на светеца, церемонията свърши. По знак на сър Джон де Варен графовете, бароните и духовниците се изнизаха през един отвор в цветната завеса, която отделяше светилището от останалата част от църквата, очаквайки с нетърпение пиршеството, организирано от краля в двореца, и възможността да мърморят против конфликта в Гаскония. Кралят не се присъедини към тях, а се отправи бавно към един от надгробните паметници в близост с гробницата на Изповедника. Най-отгоре имаше бронзово изображение на жена, а отстрани надпис:

Тук почива Елинор, над чиято душа милостивият Бог се смили.

Пред Робърт вървяха мъже, които му попречиха да види как кралят коленичи и остана сам. Той последва Хъмфри навън от светилището на храма в огромния му, подобен на пещера търбух. Прозорците по продължение на коридорите бяха от тъмночервено и синьо стъкло, декорирано с щитове, а стените между мраморните колони бяха в златисто и аленочервено.

Робърт, стигнал почти до средата на коридора, забеляза човек в раираната туника на кралски пратеник, който разговаряше с Ралф де Монтърмър. Ралф се извърна и огледа с търсещ поглед тълпата. Видя Робърт и го посочи на пратеника. Когато той се приближи, Робърт спря, последван от заинтригувания Хъмфри.

— Сър Робърт от Карик. — Пратеникът му подаде свит на руло пергамент. — Писмо от Шотландия, сър. Пристигна преди известно време, но не можахме да ви го предадем.

Робърт повдигна по-високо щита си, за да освободи ръката си и да вземе писмото, предполагайки, че е от дядо му. Беше пратил известие в Шотландия, преди да тръгне за Уелс, в което уведомяваше лорда, че е призован да изпълни дълга си към краля. Усмихна се, когато видя печата на дядо си, отвори писмото и започна да чете, докато мъжете минаваха покрай него. Постепенно усмивката му изчезна.

— Какво има? — попита Хъмфри, забелязал промяната в изражението му.

Робърт не отговори, а препрочете отново писмото. Когато Хъмфри повтори въпроса, той срещна смутен въпросителния поглед на приятеля си.

— Трябва да се върна у дома. — Замълча за момент, за да се прокашля. — За да се оженя.

— Да се ожениш?

— За една от дъщерите на сър Доналд, графа на Мар — каза, заеквайки, Робърт и се загледа в щита си, издраскан в битката. — Трябва в най-скоро време да се сбогувам с краля. — После подаде щита с дракона на Хъмфри. — Нека ти върна това. Не знам колко дълго ще отсъствам.

Хъмфри не посегна да вземе щита.

— След като веднъж си станал рицар на Дракона, оставаш такъв завинаги. Щитът е твой, Робърт, задръж го. — Накрая подсвирна леко и се засмя: — Ами в такъв случай тази нощ трябва да организираме запомнящо се пиршество, щом като ще ти е последна като ерген. Женен, значи? — Поклати глава и отново се засмя: — Предполагам, че скоро всички ще поемем това бреме.

Ралф и Томас от Ланкастър, които се присъединиха към тях, поискаха да узнаят какви вести е донесъл пратеникът. Хъмфри им каза. Ралф тупна Робърт по гърба и му изрази съжалението си.

— Познаваш ли я? — попита Томас.

В главата на Робърт изплува един образ от нощта край езерото. Дъхът му се превръщаше в бяла пара от студения въздух, когато беше пристъпил към Ева. Косата й беше като посребрена на лунната светлина. Спомни си за разговора на дядо му с графа на Мар същата нощ. Беше усетил, че планират подобен съюз.

— Красива ли е? — настоя да узнае Ралф.

— Като Дева Мария и всичките й ангели — каза накрая Робърт и колебливо се усмихна.

Смехът им проехтя покрай мраморните лица на светци и крале нагоре към тъмните висини на свода на църквата.

36

Джон Балиол стоеше на крепостната стена на замъка Стърлинг, а в очите му блестяха лъчите на залязващото слънце. В мочурливите равнини под скалата на замъка далечните локви отразяваха светлината. Кървавочервеното небе беше пълно с птичи ята. Спираловидните им формации говореха за нещо на непознатия за човека език на хвъркатите. Въздухът беше изпълнен с аромат на билки от градините, където слугите работеха в здрача и събираха зеленчуци за кухнята. Кралят видя и други хора да се движат в района на крепостта, както и по затревените площи под стените, където скалите оформяха равнина, а след нея се спускаха право надолу към изпъстрените с цветя поляни, снишаващи се плавно към бреговете на Форт. Голямата река течеше на изток от далечните планини към Единбург, където кралският замък беше кацнал като близнак на Стърлинг върху скалата. Там водният път, който разделяше Шотландия почти на две, се разширяваше и се превръщаше в море. В здрача Балиол едва различаваше над мастиленочерните води отдолу дървения мост, който свързваше двете половини на кралството. Години наред замъкът Стърлинг беше наричан ключът към Севера, защото който държеше замъка, пазещ моста, той контролираше единствения възможен път към планините.

Вечерта беше спокойна, като потънала в лятна дрямка, но Балиол усещаше приближаващия мрак от изток зад голите хълмове Очил като предвестник на нещо много повече от спускаща се нощ. Не искаше да отмества поглед от тази земя, за да види как тя потъва в мрака. Искаше да протегне ръка и да грабне слънцето от хоризонта, да го притисне до гърдите си, за да осветява лицата на враговете му. Но въздухът беше започнал да охлажда покритите му с лунички страни, а първите звезди се показаха по небето на изток.

— Милорд!

Балиол се обърна. По пътеката към него се задаваше Джон Комън. Лицето му беше като от бронз, осветено от последните слънчеви лъчи. За трите години, изминали от стъпването на Балиол на трона в Скун, лордът на Баденох почти не беше остарял. Кралят се дразнеше от здравия вид на шурея си. Знаеше, че на него същите години се бяха отразили тежко. Откакто се възкачи на трона, загуби жена си и почти цялата си власт. Усещането, че времето отминава, го накара да си спомни как бащите им участваха в битката при Луис под знамената на крал Хенри. Тогава бяха укрепени връзките на техния семеен съюз. Балиол се запита дали ако Уилям Комън не беше предложил баща му да бъде освободен от манастирската килия в Луис, той щеше да седи тук днес, изправен пред такава загуба. Дали превратностите на съдбата щяха да са по-различни, ако кланът Балиол беше тръгнал по свой път в онзи момент, вместо да позволи да стане длъжник на рода Комън? От мисълта и спомена за баща му кръвта му кипна.

— Готов ли си, милорд? Хората се събраха в залата.

— Не мога да повярвам, че това е единственият ни избор — каза Балиол, обръщайки гръб на гледката, защото знаеше, че шуреят му ще побеснее от намека в думите му.

Когато заговори, гласът на Комън беше непреклонен:

— Ти се съгласи, сир. Всички се съгласихме.

— Не, ти се съгласи. Планът беше твой, а не мой.

— Имах ли избор? — попита Комън с разтреперан от яд глас. — След като ти позволи на крал Едуард да те унижава и манипулира? След като му позволи да остане сюзерен на Шотландия въпреки сключените споразумения? Той те осъди да отстъпиш три града в онзи смешен процес, който организира миналата година. Когато ти даде такива права на един чужд крал!

— Може би ти трябваше сам да го попиташ за това, когато беше в Лондон, за да ожениш сина си за дъщерята на един от неговите съюзници.

Комън не се смути от острото обвинение.

— Мой дълг е да избера достойна съпруга на своя наследник. Също както ти имаш задължения като наш крал. Предполагаше се, че ще отстояваш правата ни. Вместо това ти ги предаде на Едуард.

— Трябва да има и друг начин, вместо дванадесет мъже да управляват вместо един!

— Те няма да те заменят, а само ще те съветват. — Скулите по лицето на Комън се изпънаха. — Мъжете на кралството дойдоха тук тази вечер с тази цел. Четирима графове, четирима епископи, четирима барони. Не можеш да ни отхвърлиш.

— А ако го направя? Какво ще стане тогава, братко? — В избледняващата червеникава светлина лицето на Балиол изглеждаше измъчено. — Ще накараш да ме убият, както постъпи с внучката на предшественика ми, така ли?

Комън се огледа наоколо, когато думите на Балиол отекнаха в настъпващата вечер.

— Внимавай, милорд! — рече тихо той. — Не бях единствен в този заговор. — Гласът му се промени и стана по-мек: — В дните, които ще дойдат оттук нататък, ти не можеш да бъдеш единственият ни глас. — Когато кралят погледна встрани, Комън застана пред него: — Ти пак ще бъдеш крал, Джон, но ще бъдеш насочван от съвета. Остави ги те да се оправят с крал Едуард. Щом сигурността на Шотландия бъде гарантирана, може би повече няма да има нужда от такова насочване.

— И кога ще стане това? — Балиол разбираше, че е загубил. Казваше му го собственият му глас, уморен и слаб.

Комън постави длани върху каменния парапет и погледна към блатистите равнини, които се простираха след скалата, където бе издигнат замъкът, около който се беше скупчил град Стърлинг.

— Това ще зависи от действията на Едуард, когато разбере, че сме сключили военен съюз с врага му. Тогава той може да отстъпи и да върне свободите ни. Войните в Уелс и Гаскония сигурно му струват скъпо. Една нова война ще е последното нещо, което ще иска.

— А ако не отстъпи?

Комън замълча за момент, но когато заговори, тонът му беше решителен:

— Тогава ще е нужно повече време.

— Крал Филип ще ни подкрепи ли с войска?

— Въз основа на първоначалните ни разговори предполагам, че ще ни подкрепи.

Кралят видя как последните лъчи на слънцето изчезнаха зад планините. Когато светлината се скри, Балиол се обърна към шурея си:

— Тогава ела да приключим с това.

Денят преваляше, когато Робърт и Едуард, придружени от свитата им, преминаха границата. След като получи разрешението на краля да напусне Уестминстър, Робърт загуби повече време, отколкото беше очаквал, за да сложи работите си в ред. След почти две седмици път последната отсечка от пътуването им се беше оказала най-дългата. Бяха заобиколили стените на Карлайл, последния английски град, и от няколко часа яздеха в напрегнато мълчание, съсредоточени върху целта на пътуването си, примамливо близка отвъд самотните блата на Солуей Фърт.

Робърт изпитваше странно усещане, завръщайки се на родна земя след много месеци отсъствие, не толкова защото тя, изглежда, изобщо не се беше променила, а защото той се чувстваше променен и телом, и духом. Беше заминал като деветнадесетгодишен младеж, а се връщаше мъж на двадесет и една години, участвал в кървава война. Ползваше се с благоволението на краля и имаше влиятелни приятели в Англия. Неразделно от чувството за завръщането си у дома беше и желанието да поговори с дядо си за всичко, което се беше случило през двегодишното му отсъствие. Вече беше решил да каже на стария човек за посвещаването му в ордена на Рицарите на Дракона и за клетвата за вярност пред крал Едуард. Не се съмняваше, че дядо му ще му каже дали решенията, които беше взел, са правилни. Заедно с тези мисли Робърт се чувстваше все по-изнервен от перспективата за женитбата, заради която го повикаха у дома. Надяваше се да е готов за тази нова промяна. Ева безспорно беше красива, но дали щеше да бъде добра съпруга? Дали щеше да бъде подходяща майка за децата му? Тази мисъл го накара да се почувства още по-неспокоен и той я прогони от главата си, докато следваха познатия път, виещ се между заоблените хълмове на Анандейл към Лохмейбън.

В розовеещата вечер стигнаха покрайнините на града. При вида на каменната кула, която се издигаше от насипа, Робърт усети как сърцето му подскочи. Обърна се да погледне брат си и видя същото вълнение, обзело и него. Подкараха уморените си коне в тръс и заедно с оръженосците минаха през града към портите на замъка. От един комин отвъд крепостната стена се виеше дим. Робърт се запита дали някой от братята или сестрите му е там. Колкото повече наближаваше Шотландия, толкова повече се улавяше, че мисли за радостния смях на Нийл и упоритото мълчание на Томас, за плахата нежност на Кристин, за необуздаността на Мери и дори за любовта към книгите на Александър. Всички му липсваха, но никой не му липсваше така, както дядо му.

Робърт не познаваше навъсените лица на мъжете при портите, но стражите ги пропуснаха веднага щом каза името си.

Във вътрешния двор цареше тишина. Срещу тях кулата се извисяваше на фона на небето.

— Няма знаме — прошепна той.

— Какво?

— Знамето на дядо не е издигнато на кулата. Прав си. Може да не е тук. — Робърт се почувства разочарован. Щом получи писмото на дядо си в Уестминстър, беше изпратил един от оръженосците си напред, за да съобщи на стария човек, че до месец ще се върнат у дома. Сега се запита дали нещо не беше забавило пратеника му и писмото, защото не се съмняваше, че дядо му не би тръгнал нанякъде, ако знае, че скоро ще пристигнат. Робърт се обърна, като чу да се отваря врата в една от сградите. Когато оттам излезе млада жена с ведро в ръка, той я поздрави.

— Къде е лордът на Анандейл?

Слугинята спря и погледна групата уморени мъже.

— Той очаква ли ви, сър?

— Не, но ще ме приеме.

Слугинята притисна нервно ведрото до гърдите си.

— Каза ни, че няма да приема повече посетители, сър.

Робърт усети, че започва да се ядосва. Беше изморен от дългото пътуване и нямаше търпение да види дядо си. Тишината в двора и непознатите слуги започнаха да го тревожат. Случило ли се беше нещо в негово отсъствие?

— Аз съм сър Робърт Брус, графът на Карик. Неговият внук — каза той на жената. — Както казах, той ще ме приеме.

Очите й се разшириха, но тя стана дори по-нерешителна.

— Сър… — започна жената.

— Кажи ми къде е лордът!

— Той е мъртъв.

Студеният глас го преряза като нож и Робърт рязко се обърна.

Видя баща си, застанал на входа на централната жилищна сграда. Едрата му фигура в черно закриваше отвора. Суровото му лице изглеждаше остаряло, прорязано от дълбоки бръчки и неприязън. Косата му беше твърда, прошарена от бели косми. След като изненадата от тази поява премина, думите на баща му стигнаха до съзнанието му.

— Мъртъв? — Думата едва се отрони от устата му.

— Дядо ти почина през март. Аз се върнах от Норвегия да поема именията. — Студените сини очи на Брус се прехвърлиха от Робърт към Едуард, а оттам — на техните придружители и върху конете. Погледът му се спря на Хънтър и той сбърчи вежди.

Робърт усети само смътна болка от безразличието на баща си, нещо като убождане с игла, едновременно със силната скръб, която го обзе заради смъртта на дядо му. Представи си сбръчканото лице с побелялата, подобна на лъвска грива коса, ястребовите очи. До него Едуард поздрави с дрезгав глас баща им. Робърт не можеше да проговори. Думите заседнаха в гърлото му. Натежали от скръб, те се бяха превърнали в раздути, неразбираеми звуци. Чувстваше как се мъчат да се освободят. С голямо усилие успя да промълви:

— Трябва да се измия. — Обърна се да върви, решен да не показва скръбта пред баща си. Не можеше да понесе солта на пренебрежението да бъде втрита в отворената му рана.

— За това ще има време по-късно — каза рязко баща му. — Първо трябва да се срещнеш с един човек. Когато получих съобщението за завръщането ти, изпратих писмо на граф Доналд. Той пристигна миналата седмица, за да доуточним уговорките му с дядо ти. Сега, когато си тук, женитбата ще стане възможно най-скоро.

Брус се обърна към главната сграда и Робърт видя друга фигура, изправена на входа. Когато баща му й кимна, жената пристъпи напред и факлата освети изпитото й лице. Изглеждаше твърде слаба в простата зелена рокля, обгърнала нервно раменете си с ръце, докато се приближаваше. Тъмнокестенявата й коса беше сплетена и прикрепена стегнато върху главата с игли, от което лицето й изглеждаше още по-изопнато и слабо. Не беше Ева. Беше по-малката й сестра. Робърт не можеше да си спомни името й. Вгледа се с безразличие в нея.

— Това е Изобел — каза баща му. — Твоята годеница.

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА

1296 СЛ.ХР.

… Британците заради вярата си трябва отново да си вземат острова, когато времето настъпи. Обаче това няма да стане, преди те да придобият реликвите…

История на кралете на Британия, Джефри Монмътски

37

Есента на 1295 година започна с тъмно небе, изпълнено с буреносни облаци, и с биенето на барабани. Вещаещи гибел и разорение знамения — идващи от дете, родено с две глави, до рибар, който твърдеше, че видял духа на крал Александър да витае над скалите близо до Кингхорн и да сочи с призрачната си ръка към Единбург.

Из градовете и селата на Шотландия бързо се разпространи вестта, че Джон Балиол е заменен от новия Съвет на дванадесетте. Хората разговаряха разтревожени и се питаха какво ще стане. Някои бяха доволни от промяната, тъй като обвиняваха краля, че слабостта му е станала причина за предаването на свободите на Шотландия в ръцете на крал Едуард, и вярваха, че създаденият Съвет ще възстанови правата им. Много повече хора обаче се тревожеха заради кървавото завладяване на Уелс от Едуард. Носеха се слухове, че дванадесетте изпратили делегация до крал Филип, която да се опита да сключи военен съюз с врага на Англия, и всички със затаен дъх чакаха наближаването на новата година.

В тези тревожни дни вниманието на Робърт, чието завръщане в Шотландия беше ознаменувано със звън на сватбена камбана, беше обсебено най-вече от скръбта за загубата на дядо му и с опитите да се примири с пристигането на баща си. Но дори и той не можеше да не чува засилващия се тътен на приближаващия конфликт. Празникът Вси светии дойде със силни морски бури, които връхлетяха източното крайбрежие и събориха новата стена на катедралата „Свети Андрю“, убивайки петима зидари. На следващия ден дойде новината, че шотландската делегация сключила военен съюз с крал Филип срещу Едуард. Хората говореха, че войната със сигурност скоро ще започне. Робърт, чиято млада жена беше бременна, очакваше английският крал да постигне някакво споразумение със Съвета на дванадесетте. Той знаеше колко много беше струвала на Едуард победата в Уелс и се съмняваше, че кралят или бароните му имат желание за нов конфликт, особено когато английските войници продължаваха да са ангажирани в Гаскония. Отговорът на Едуард го изненада.

След като научи за съюза, кралят поиска да му бъдат предадени три крепости в Шотландия и забрани французи да навлизат в шотландска територия. Там, където Балиол би отстъпил, Съветът прояви твърдост и воден от Комън, отказа да предаде трите крепости. В отговор Едуард конфискува английските земи и имуществото на тези мъже и нареди на шерифите си да арестуват всеки шотландец, заварен в кралството му. Скоро стана ясно, че това са последните действия преди неизбежното. Надигащото се по време на преговорите напрежение можеше само да експлодира.

Преди Коледа в Лохмейбън пристигнаха заповеди с печата на крал Джон, но подписани от Джон Комън от името на дванадесетте. В тях се нареждаше лордът на Анандейл и синът му да се подготвят за оръжейна инспекция през новата година. Изборът беше ясен — или да се бият за крал, когото ненавиждат и да загубят английските си имения, или да предадат кралството си и да загубят шотландските си земи. Робърт се почувства разкъсан между шотландското си наследство и клетвата си пред Рицарите на Дракона и крал Едуард. Обаче за баща му изборът изглеждаше ясен. Той се разгневи и каза на кралските пратеници, че по-скоро би загубил земите и живота си, отколкото да вдигне меча си в подкрепа на претендента за трона. Разтревожен от бунтарското настроение на баща си, Робърт не знаеше, че лордът вече беше установил контакт със своя стар съюзник крал Едуард. Скоро след това Брус напусна със семейството си и хората си Анандейл. Взели със себе си всичко, което можеха да носят — съпругата на Робърт, Изобел, беше бременна в петия месец, — те се отправиха през границата към Карлайл, където баща му беше назначен за губернатор на града от името на крал Едуард.

През следващите седмици до тях достигнаха откъслечни съобщения, но никое не беше така недвусмислено като писмото на самия крал Джон, в което той уведомяваше Робърт и баща му, че земите им в Карик и Анандейл са били конфискувани и поставени под опеката на братовчеда на Джон Комън, графа на Бъчан, оглавяващ клана на Черните Комъни. Благородниците от клана Брус не бяха единствените в Шотландия, претърпели подобни загуби. Техният стар приятел и член на съюза в Търнбери граф Патрик от Дънбар също отказа да се бие за Балиол, както направи и граф Ангъс. След като предпочетоха да останат верни на Едуард, и двамата бяха лишени от имотите си. Обаче от това загубата на земите на Робърт в Карик не стана по-поносима. Той се беше родил там и там беше получил правото върху Карик от дядо си. След като февруарските снегове отминаха и ледът, сковал земята, се превърна в киша от мартенските дъждове, през Англия на север започнаха да се точат каруци с жито и бурета с бира, следвани покрай крайбрежието от кораби, натоварени с камъни и греди за обсадни машини. Те бяха последвани от рицарски роти и пехотни части. Всички трябваше да се съединят при Нюкасъл — сборния пункт за новия военен поход.

Скоро войната щеше да започне.

Робърт яздеше из тъмните улици на Карлайл, а копитата на Хънтър се плъзгаха от време на време в калта. Отпред в далечината се виждаше крепостта, кацнала върху ниския хълм. Червените й стени изглеждаха като кървави на светлината на факлите. Покрай пълната жълта луна, която осветяваше с призрачната си светлина локвите по земята, се гонеха облаци. Над града продължаваше да се чува камбанен звън.

Заедно с Робърт яздеше брат му Едуард, посветен за рицар в набързо състояла се церемония в началото на годината. С тях бяха двама рицари от Карик и двама от васалите на баща им. По улиците горяха огньове и осветяваха групи хора, скупчили се под къщните стрехи, от които непрекъснато капеше вода. По лицата на мъжете и жените се четяха уплаха и несигурност, а тези на децата бяха сънливи и недоумяващи. Много от хората бутаха ръчни колички, натоварени с чували и одеяла, сечива, гърнета и по някой и друг сребърен поднос или свещник, които не им бяха толкова необходими, но с които сърце не им даваше да се разделят при бягството им под закрилата на градските каменни стени. Кръчмите, църквите и конюшните бяха препълнени с бежанците от околните земи. Онези, които бяха пристигнали последни в града, се принудиха да спят по улиците.

— Направете път! — провикна се Едуард, яздейки по осветената от огньовете широка улица до пазарния площад. — Направете път за графа на Карик! Направете път за хората на губернатора!

Стигнаха пазара, гъмжащ от домашни животни, и свиха по улицата, която водеше към североизточните стени. Там, над пътя за Шотландия, се извисяваше кулата на портата. Сега нестройният звън на камбаната й се чуваше по-силно. Когато наближиха, Робърт забеляза няколко мъже да разтоварват от една каруца кошове със стрели и чували с пясък. Той спря Хънтър и слезе от него, оставяйки го на рицарите. Квадратната кула се издигаше над коридор между два сводести отвора. Портите в дъното на коридора бяха затворени и там имаше струпани хора, които заковаваха греди напреки на портата. Робърт, следван от брат си, влезе сред шума от ударите на чуковете, които отекваха в тясното пространство. Двамата минаха бързо покрай караулното помещение на приземния етаж и се отправиха нагоре по неравните стъпала към втория, където един отвор водеше към градските стени.

На пътеката имаше трима мъже, чиито дрехи се развяваха от вятъра. Обърнаха се при появата на Робърт и Едуард. Една димяща факла осветяваше тревожните им лица.

— Слава на Бога! — поздрави ги един от тях, който беше капитанът, и се приближи до Робърт. Под туниката си носеше ризница, а в ръката държеше шлем. Силният акцент на английския му наподобяваше много този на хората от Анандейл, който се намираше на по-малко от десет мили отвъд рушащата се римска стена и измамните кални равнини при Солуей Фърт. Монотонният звън на камбаната принуди капитана да повиши глас:

— Тъкмо се канех да изпратя един от хората си в крепостта.

— Чухме тревогата от английската порта — каза Робърт. — Какво има?

— Том го видя пръв — каза капитанът и кимна към един от стражите, чието мрачно лице едва се виждаше под шлема с формата на шапка.

Том посочи през един отвор за изстрелване на стрели.

— Ето там, сър. Вижте сам.

Робърт прекоси пътеката и застана до него, за да погледне. Усети в дъха на стража мирис на варено месо.

Далече долу, във водата в рова, ограждащ града, се отразяваха светлините на факлите по крепостните стени. По-нататък над земята се спускаше мрак. Робърт различи призрачната река Идън и очертанията на далечните хълмове — само толкова.

— Нищо не мога да видя.

— Погледнете по на север — настоя стражът и се намръщи, като забеляза, че бързо носещите се облаци закриват луната.

Робърт усети, че една песъчинка от стената му влезе в окото, докато се взираше на север. Над него звънът на камбаната продължаваше да отеква в нощта. Дълго време не забеляза нищо, но после луната изплува отново иззад облаците. Когато бледата й светлина освети земите наоколо, Робърт забеляза нещо, което приличаше на дълга, тясна река, която блести в далечината. Обаче той знаеше, че там, накъдето гледа, няма река. Не беше вода, отразяваща лунната светлина, а метал — върхове на пики и шлемове, щитове и брони. Усети как стомахът го присви. При вида на настъпващата войска онази частица от него, която през цялата тревожна есен и през зимата, а дори и през бурните последни месеци се беше надявала, че тази работа би могла да намери разрешение, изчезна.

— Ела — обърна се рязко към Едуард, — трябва да кажем на татко.

— Какви са заповедите на губернатора? — попита английският капитан зад него.

— Ще ти се каже, както и на останалите — отвърна Робърт и закрачи бързо по алеята.

— Това не може да бъде! — рече Едуард и хвана ръката на Робърт, когато излязоха от кулата и се отправиха към конете. — Граф Доналд? И Атъл?

— Току-що видяхме истината с очите си — отсече Робърт.

— Твоят свекър идва, за да изравни този град със земята! — Едуард посочи замъка, който се червенееше в далечината. — Дъщеря му носи детето ти в утробата си! Как се стигна до това?

— Знаеш как. Причината са Комъните.

— Тези хора не са само наши съотечественици. Те са ни роднини. Би трябвало да се бием рамо до рамо с тях.

Робърт срещна погледа на брат си. Знаеше как се чувства Едуард. Усещането да си разкъсван на две му беше познато. Обаче те бяха взели решението си в навечерието на тази война, колкото и непоносимо да беше, и сега трябваше да се изправят лице в лице пред последиците.

— Ти чу същите съобщения, каквито чух и аз — каза рязко той на брат си. — Онези мъже там, между които са свекърът ми и Джон от Атъл, изпепелиха земите ни. Вече не са ни нито другари, нито роднини. Те са наши врагове. Би ли застанал до тях сега?

Едуард не отговори. Погледна небето, където облаците продължаваха да се гонят в мрака.

— Дядо ни нямаше да позволи това да стане. Щеше да намери друг път. Път, който нямаше да означава, че сме предали страната си.

— Дядо ни е мъртъв. А ние сме обещали да защитаваме града. — Робърт мина покрай брат си и закрачи към рицарите на баща си, които чакаха с конете.

Едуард извика след него, но след като Робърт се метна на коня, не му остана нищо друго, освен да го последва.

Докато яздеха, към камбаната на североизточната кула се присъединиха и други. Нестройният им звън отекна през целия град и накара гражданите да отворят капаците на прозорците и да излязат все още сънени и уплашени пред вратите на къщите си. Няколко души викнаха на шестимата рицари, докато те се носеха в лек галоп по улицата към крепостта, но никой не отговори на тревожните им запитвания. Насочиха се бързо към моста над градския ров, а оттам през овощните гради до втори мост над рова под стените на замъка.

След като минаха през двете силно охранявани порти, където капитаните на стражите издаваха на висок глас заповеди, братята навлязоха във вътрешния двор, който беше пълен с хора. Някои носеха червения орнамент с герба на Карик върху туниките и кожените си ризници и бяха под командата на Робърт, но повечето бяха с герба на баща им. Синият лъв, древният символ на лорда на Анандейл, предпочитан от дядо им, не се виждаше никъде. Сега рицарите носеха отличителния знак на новия си лорд: червен кръст на жълт фон. Някои мъкнеха към складовете чували със зърно, свалени от каруците. Повечето бяха въоръжени. Робърт слезе от коня сред бъркотията. Предположи, че баща му вече знае за опасността, но въпреки това трябваше да получи заповеди от него.

След като научи от един от рицарите, че губернаторът е с командирите си в централната зала на замъка, Робърт започна да си проправя път през тълпата. Забеляза една млада жена да се промъква през множеството към него. Беше Катрин, слугинята на Изобел. Лицето й беше възбудено, а бузите — зачервени.

— Сър Робърт! — отекна гласът й сред глъчката, вдигана от войниците.

Разтревожен, Робърт отиде при нея.

— Случило ли се е нещо? Къде е Изобел? — Погледна покрай Катрин към прозореца на стаята, в която се беше нанесъл с жена си миналата седмица, когато съгледвачите бяха забелязали дим отвъд границата. Зад пердетата се виждаше светлина на факли.

— Тя ражда, сър. Помоли ме да ви намеря.

— До раждането на детето има най-малко още месец!

— Акушерката е на мнение, че от притесненията за баща й е започнало по-рано.

— Братко! — викна Едуард, който идваше зад него.

Робърт се обърна и видя брат му да кима към вратите на залата, от които излезе баща им с трима командири.

Величествен в блестящата си броня, подарена му от неговия нов зет, краля на Норвегия, лордът на Анандейл се изправи на стъпалата на залата и огледа претъпкания двор. Туниката му, разделена в червено и жълто с кръст откъм сърцето, беше пристегната в широката му талия с колан, на който висеше голям меч. Лордът заговори и гласът му отекна над войниците в подножието на стълбите, които притихнаха, за да го чуят. Мъжете, които разтоварваха каруцата, оставиха настрана чувалите със зърно.

— Всички тук платихме висока цена за честта си. Аз повече от другите си давам сметка за голямата жертва, направена в знак на преданост през последните месеци.

Робърт усети стягане в гърдите при тези думи на баща си. Голямата жертва? — помисли си с горчивина той. Баща му все още дължеше богатите си земи в Есекс и Йоркшър на това, че продължава да е верен на крал Едуард. Той самият беше останал без нищо.

— Съгледвачите ме уведомиха, че войската на Комъните е превърнала в пустош земите ми. Всички тук загубихме скъпи за нас неща. Всички тук имаме причина да мразим хората, които сега идват към нас в тъмното като страхливи синове на курви, каквито са всъщност!

Някои от войниците в двора нададоха одобрителни викове.

— Анандейл е в пламъци и Черните Комъни и тяхната рода ще строят там свои замъци върху пепелта. Ако им позволим. Обаче аз мисля да им се опълчим! Мисля да се изправим срещу тези седем графове и техния фалшив крал! Мисля да им покажем от какво са направени мъжете на Анандейл и Карик!

Мъжете нададоха одобрителен рев и в двора се вдигна страхотна врява.

— Крал Едуард чака на изток от нас в Нюкасъл с английската войска. Ние сме стръвта и докато копелетата клъвнат, ще ги нападнем там, където са най-уязвими. Стойте с мен и земите ви ще бъдат върнати. Стойте с мен и ще бъдете възнаградени! — Лордът на Анандейл изтегли меча си и го вдигна.

Войниците извадиха мечовете си от ножниците и започнаха да удрят с плоската страна по щитовете си.

Робърт се обърна към Катрин. Слугинята беше запушила ушите си с ръце.

— Погрижи се жена ми да има всичко, от което се нуждае! — извика той, докато думкането на мечовете продължаваше да цепи въздуха. — Ще дойда, когато мога.

38

Над Карлайл, последния град в Англия, се зазоряваше. Във въздуха над тълпата отвъд стените беше надвиснала димна завеса. В студената светлина на настъпващото утро се виждаха запалените в ями огньове, от които войници палеха факли и ги носеха през рова, ограждащ крепостта, към североизточната порта. Там тълпа мъже, вдигнали щитове над главите си, правеха заслон, под който войниците носеха горящите факли. Следваха ги други войници, нарамили бали със слама. Защитниците изпълваха тясната пътека, минаваща покрай крепостните стени, и се пазеха от стрелите, изстрелвани от бреговете на рова. Погледнати отгоре, щитовете бяха хаос от цветове, които при движението на хората отдолу се надигаха и спускаха като развълнувано море. Опрели лица в бойниците, мъжете на Карлайл наблюдаваха как войниците с факлите продължават да изчезват под прикритието. През процепите между щитовете се процеждаше дим чак до портите в подножието на кулата.

Робърт издаваше заповеди. От викане гласът му вече беше прегракнал, а обсадата едва започваше. Първоначалното подреждане на войниците му по продължение на пътеката покрай стените бе преминало в пълно безредие. Роговете на противника непрекъснато свиреха, а изстрелваните стрели тракаха по стените или прелитаха над тях, за да паднат долу из улиците. Баща му го беше поставил да командва отбраната на североизточната порта заедно с брат му и войниците от Карик. Подсилени от хора от Карлайл, те бяха група от двадесет и петима рицари и над два пъти повече оръженосци и пеши войници. В Уелс Робърт беше командвал само няколко души и сега скоро разбра колко трудно е да държи под контрол такава голяма група. Трудността идваше и от това, че мъжете от Карик бяха от много дълго време васали на баща му. А той беше прекарал само няколко месеца в графството си, преди да замине на Англия, и много от тях го помнеха повече като момче в Търнбери, отколкото като техен лорд. Когато на разсъмване Робърт събра тези ветерани с белези от рани, получени в други войни, той усети, че слушат заповедите му по-скоро по задължение, отколкото от уважение. Но нямаше време да разсъждава, защото врагът настъпваше и изпълваше полята наоколо.

Робърт наблюдаваше неговото приближаване в мълчание, загледан в знамената на Мар, Рос, Ленокс, Стратърн, Атъл и Ментийт, които следваха черното знаме с три бели житни класа — герба на Черния Комън, който беше заграбил семейните му земи. Ментийт, някога техен съюзник, беше наследен от червенокосия му син. Робърт си го спомняше от събирането в Търнбери, седнал срещу него на масата на баща му. Кой би помислил, че сега ще гледа от стените на един английски град него или буйния Джон от Атъл — неговия шурей? Ала на Робърт му беше най-трудно да гледа знамето на Мар. Граф Доналд беше един от най-близките другари на дядо му и тъкмо мечът на графа беше положен на рамото му в деня, когато беше посветен за рицар. Беше женен за дъщерята на Мар, а сестра му Кристин се беше омъжила за сина и наследника на графа. Беше немислимо този възрастен мъж, когото той много обичаше, да иска неговото унищожение. Обаче истината можеше да се види в знамето, осветено от огньовете. Дядо му сигурно се обръща в гроба.

Когато врагът се разгърна и се отправи към другите градски порти, Робърт беше изправен срещу около седемстотин души под знамената на Бъчан, Мар и Рос. Сред техните редици се забелязваше и гербът на Червените Комъни, носен от сина на лорда на Баденох, който съвсем неотдавна се беше оженил за сестрата на Еймър де Валънс. Джон-младши, който беше оцелял във войната в Гаскония, беше изоставил крал Едуард, за да се бие заедно с баща си срещу Англия. Въпреки мъката, която изпитваше, когато виждаше срещу себе си толкова много бивши съюзници, на Робърт му се струваше, че шотландската войска няма да може да направи кой знае какво, защото нямаше обсадни машини, с които да разбие стените. Но когато войниците дойдоха със заслона от щитове и огъня, спокойствието на войниците му прерасна в тревога.

Димът беше най-гъст пред портата, където войниците бяха подпалили балите със слама, пренесена през моста. Робърт извика на войниците си да продължат да стрелят. Загледан в летящите надолу стрели, той изруга, когато забеляза, че повечето се забиват безобидно в щитовете сред вече забитите в тях остриета. Видя един щит да се навежда на една страна, когато мъжът, който го държеше, беше ударен в рамото, обаче празнината моментално беше запълнена. Робърт преглътна с мъка, защото димът дразнеше гърлото му. От върха на кулата изсипаха вода, но по-голямата част от нея се разля по повърхността на щитовете. Трябваше да пробият този заслон, ако искаха да се доберат до хората и до запаления от тях огън.

Сред настъпилата бъркотия Робърт се загледа в улиците долу. Видя брат си до една каруца да наглежда разтоварването на чували с пясък, които се надяваше да помогнат за потушаването на огъня. Лицето на Едуард беше мрачно, обляно в пот, но като че ли резервираността му беше изчезнала сред хаоса на обсадата и той се беше хвърлил да защитава Карлайл не по-малко въодушевен от всеки мъж от градския гарнизон. Трудно беше да изпитваш състрадание към хора, които се опитват да те убият. Погледът на Робърт се премести по-нататък към редиците на жените, които носеха вода на мъжете, и към свещениците, дошли още на разсъмване с библии и молитви. Вгледа се в купа зидария край една стена в съседство с кулата. Когато се обезпокоиха, че шотландската войска може да дойде, баща му нареди да се извърши ремонт на защитните стени, като бъде отделено особено внимание на местата близо до портите. Старата зидария беше свалена от градските работници и местата бяха иззидани с нови камъни и хоросан.

— Елате с мен! — извика Робърт на няколко рицари наблизо и бързо заслиза от стените. На улицата изтича до каруцата, където беше брат му. Грабна един чувал и го повлече. — Трябва да ги изпразним — каза той на рицарите и обърна чувала с пясъка. — Напълнете го с камъни!

— Братко?! — извика недоумяващ Едуард.

Обаче Робърт, изтичал до купчината зидария, беше започнал да хвърля в чувала парчетата. Продължи да раздава заповеди, когато рицарите го наобиколиха. От носа му започна да капе пот. Ризницата му тежеше. Беше свикнал тежестта й да се поема от кон, а и мечът на колана му пречеше. Изправи се и потърси с очи Нес, който беше някъде сред тълпата горе при стените. След като не го видя, погледът му се спря на един висок младеж с руса коса, който беше дошъл при купа, за да помогне. Оръженосецът беше синът на рицар от Йоркшър, един от васалите на баща му.

— Ти си Кристофър, нали? — викна му Робърт и разкопча колана си.

— Да, сър! — отвърна русокосият младеж и се приближи. — Кристофър Ситън.

— Подръж го.

Кристофър взе меча, подаден му от Робърт.

— Какво смятате да правите с това, сър? — попита задъхан един от рицарите, докато пълнеше с шепи камъни един чувал, който друг рицар държеше отворен.

— Ще го изсипем върху копелетата. — Робърт взе кош за стрели, донесен от един от хората от Карлайл, и продължи да го пълни със зидария. Разбрал какъв е планът му, Едуард се втурна да помага и извика още мъже да отнасят пълни кошове и чували горе при крепостните стени. Кристофър стоеше наблизо, стиснал меча на Робърт. Когато кошът се напълни, Робърт се напъна да го вдигне, но беше прекалено тежък за сам човек, а другите вече се бяха натоварили. Изруга и се опита да върне част от товара, когато се появиха две ръце и подхванаха коша от другата страна. Робърт вдигна очи, за да благодари, и видя жена. Беше ниска и пълна, с навити до лактите ръкави на роклята. Робърт се поколеба да й каже да извика някой мъж, но забеляза решителния израз на лицето й и разбра, че е доста силна. Към тях се присъединиха и други жени и момичета, които носеха вода и помогнаха в пълненето на кошовете с камъни. Някои дори започнаха да ги събират в полите си. Гледката на тези облечени във вълнени дрехи жени, които сновяха между рицарите в брони, беше твърде необикновена. Когато жената вдигна нейния край от коша, Робърт вдигна своя и двамата го отнесоха в кулата. Кристофър ги последва с меча на Робърт.

Когато стигнаха горе, Робърт заповяда да разпределят чувалите покрай стените от всяка страна на кулата, както и на върха на самата кула. Сега димът беше станал по-гъст и задушлив, въпреки че изсипваната през парапетите вода пречеше на усилията на войниците долу. Робърт извика на стрелците да спрат да стрелят, но да са готови. Каза на Едуард да предаде какъв е планът му на хората по останалата част от стените и се отправи бързо към върха на кулата. Оттам имаше чудесна гледка към шотландците отвъд рова, които изпращаха през него още хора със слама и други леснозапалими неща, за да подпалят дървените порти. Робърт виждаше и града зад себе си. Някъде из улиците близо до крепостта гореше огромен огън и в небето се издигаха кълба черен дим. Запита се дали врагът беше успял да си пробие път някъде, но нямаше време да се тревожи.

Даде заповед и рицарите и гражданите вдигнаха кошовете и чувалите с камъни, подпирайки ги на коленете си или на крепостната стена. Когато всички бяха готови, отметна назад глава и изрева. Всички едновременно изсипаха зидарията през стените. Сред мъжете имаше и жени, които хвърляха камъни с голи ръце. Кристофър Ситън, препасал меча на Робърт около кръста си, изтича да му помогне, когато той грабна един от чувалите. Двамата го вдигнаха на стената. Уловил погледа на Робърт, английският оръженосец кимна и двамата изсипаха чувала.

Долу се чуха рогове. Твърде късно. Преди хората под щитовете да разберат какво става, от небето върху тях с грохот се беше изсипал дъжд от камъни, зидария, дърва и пясък. Чуха се викове, щитовете се огънаха. Някои войници, ударени от по-тежки късове, се свлякоха на земята, повечето само се олюляха изненадани. Но това, от което се нуждаеше Робърт, бяха появилите се отвори в покрива и при втората му команда стрелците се вмъкнаха между рицарите и започнаха да стрелят в бъркотията отдолу, а стрелите им да се забиват във вратовете и гърбовете на войниците, които бяха пехотинци и малко от тях имаха брони. Някои от стрелите заседнаха в кожените ризници, но повечето намериха открита плът. Отдолу се понесоха болезнени викове и настъпи паника. Мъжете отпред, които разпалваха купчините тлееща слама, бяха съборени от падналите си другари върху горящите клади сред дим и въглени. Някои, получили изгаряния, други — задавили се от дима, започнаха да отстъпват и с това създадоха още по-голяма паника из редиците и повече пролуки за стрелците. Падаха мъже, които препречваха пътя на другите, а те се спъваха в тях и сами биваха пронизвани от стрелите. Сред шотландската войска засвириха рогове, а командирите оттатък рова закрещяха на своите стрелци да отвърнат на стрелбата.

Стрелите полетяха и по градските стени се разнесоха болезнени викове. Жената, която беше помогнала на Робърт да носи коша със зидарията, беше ударена в лицето, завъртя се и падна през ръба на задната стена. Стовари се върху една каруца долу на улицата и подплаши конете. Те побягнаха, повличайки каруцата след себе си. Кристофър тъкмо вдигаше нов чувал върху крепостната стена, когато към върха на кулата полетя нова градушка от стрели. Робърт ги видя и му извика, за да го предупреди. Сграбчи оръженосеца и го повали на земята, Кристофър изпусна чувала и парчетата се посипаха. Един войник от Карлайл, застанал редом, не беше такъв късметлия. Една стрела се заби в гърлото му и той се смъкна на земята, задави се и започна да се гърчи. Свил се зад парапета, Кристофър гледаше ужасен умиращия човек.

Въпреки тези загуби стрелците от Карлайл продължиха да стрелят, а хората на Робърт — да изсипват през стената пълните чували. Скоро бъркотията долу се превърна в безразборно отстъпление и вражеските войници побягнаха обратно през рова. Изоставиха купчините тлееща слама при портите и Робърт се развика да донесат отново вода. Горящите бали засъскаха, когато отгоре се изсипаха кофи с вода. Сред купчините зидария калната земя беше осеяна със стрели, щитове и тела. Някои от ранените се влачеха обратно към моста. Други им се притичваха на помощ, но биваха прогонени със стрели, които защитниците продължаваха да изпращат от стените. Когато се разнесоха звуците на рогове, и последният пехотинец се беше прехвърлил оттатък рова, оставяйки мъртвите и умиращите зад себе си. На стените сутрешните слънчеви лъчи огряха плувналите в пот лица на ликуващите защитници.

39

По пладне шотландците при североизточната порта се оттеглиха окончателно. Бяха направили още три опита да се промъкнат през портите и да разпалят отново огъня, но по земята имаше толкова трупове и боклуци и те не можеха да напреднат така организирано, както първия път. Купчините мокра слама отказваха да се подпалят от факлите, а след успеха си и защитниците се отбраняваха още по-решително. Накрая пехотата се оттегли с тежки загуби и войската отстъпи из полето, сподирена от радостните викове на хората от Карлайл. Остана там няколко часа, през които мъжете превързваха раните на ранените си другари, а към тях се присъединиха още отряди от други места около града.

Робърт и хората му почиваха уморени, отпиваха от меховете с вино и разчупваха топлите хлябове, донесени от населението. Свещениците помагаха на ранените и даваха последно причастие там, където се налагаше. Труповете на убитите мъже и жени бяха изнесени. От други части на града започнаха бавно да пристигат съобщения. Портите и стените бяха издържали, шотландците не бяха успели да направят пробив. Големият пожар близо до крепостта, който обхвана няколко сгради, включително и винарната, продължаваше. Беше запален от един шпионин на Комън, който очевидно беше влязъл в града заедно с потока бежанци и се беше крил в очакване на атаката. Той беше заловен от рицарите на Анандейл и увесен от крепостната стена.

Накрая шотландската войска си тръгна победена поради липса на обсадни машини и поради яростната съпротива на града. След час се виждаха като мъглява ивица в далечината, а над бавно движещите се редици се виеха врани в очакване да намерят червеи из изровената от стъпките земя.

Робърт седна на крепостната стена. Пресуши последните остатъци от виното в меха и притвори очи срещу следобедното слънце. Гърлото му гореше от дима и праха из въздуха, а отстрани на главата имаше порезна рана, която не преставаше да кърви. Не си спомняше кога я беше получил. Другите празнуваха около него. Гласовете им бяха изпълнени с облекчение, но той не можеше да си наложи да се присъедини към тях. Днес беше само първото сражение. Сега Карлайл беше един остров сред море от вражески войници. Нямаше сигурност нито на север, нито на юг. Баща му беше уверен, че крал Едуард ще спечели тази война и ще им върне земите, но мисълта за тази победа безпокоеше Робърт. Преди няколко дни беше дочул баща му да казва на един от рицарите си, че кралят възнамерявал да свали от трона предателя Балиол. В тона на лорда ясно личаха очакванията му за трона, който трябва да бъде зает. Но нито веднъж не спомена за Робърт, който беше наследил от дядо си това право.

— Сър!

Робърт се обърна, когато Кристофър Ситън приклекна до него. Русокосият оръженосец, чието лице беше зацапано, му подаде меча, който беше носил по време на обсадата.

— Ето ви меча, сър.

Робърт взе оръжието и в този момент в паметта му изплува ясно споменът за дядо му, който наблюдаваше как графът на Мар го запасва с него в деня, когато беше посветен за рицар. Черните очи на стария лорд искряха от гордост. Този спомен накара Робърт силно да усети загубата не само на човека, но и на времето, когато нещата бяха ясни и той беше уверен в собствения си път. Сега, накъдето и да се обърнеше, пътят беше неясен и тъмен. Чувстваше, че брат му имаше право онази сутрин, когато каза, че дядо им не би се сражавал срещу Шотландия. Но какво би могъл да направи старият човек, ако се изправеше пред такова ужасно положение, това никой не можеше да каже.

— Искам да ви благодаря, сър Робърт — каза Кристофър с грубия си, северноанглийски акцент. — Ако не ме бяхте съборили… — Оръженосецът погледна ръцете си, които бяха ожулени и кървяха от вдигането на тежките чували през стените. — Дължа ви живота си — рече накрая той.

Робърт тъкмо се канеше да му каже, че не бе направил нищо особено, защото не искаше да приеме някаква по-тържествена клетва от младежа, когато чу, че брат му го вика. Погледна улицата долу и видя Едуард. С него беше Катрин. Виждайки слугинята, Робърт се изправи. Тревогата за жена му, която беше потиснал по време на суматохата около обсадата, отново го завладя. Остави Кристофър на пътеката и побърза да слезе от кулата.

— Как е тя? — провикна се той, докато вървеше към Катрин. — Как е жена ми? Роди ли се бебето?

Катрин дишаше тежко, но успя да отговори:

— Момиче, сър Робърт. Лейди Изобел има момиче.

При тези думи на лицето на Робърт се появи широка усмивка и той се засмя въпреки умората. Едуард също се усмихваше. Обаче лицето на Катрин остана напрегнато. Тя поклати глава и го погледна уплашено. Веселото настроение на Робърт изчезна.

— Какво има?

— Трябва да отидете при нея, сър.

Робърт се вгледа в сериозното й лице, а после се обърна към брат си.

— Върви — каза му Едуард, — аз ще остана при портите.

Без да чака друга подкана, Робърт изтича до мястото, където беше завързан Хънтър. Метна се на коня и препусна в галоп към замъка на хълма, чиито стени аленееха, осветени от следобедното слънце.

Мина в лек галоп нагоре през улиците, покрай групи ликуващи хора, покрай една бавно движеща се каруца, натоварена догоре с мъртъвци, покрай верига мъже, които си подаваха ведра с вода, за да гасят горящите сгради близо до замъка.

Пламъците, погълнали винарната, продължаваха да се гърчат нагоре към тъмното небе.

Във вътрешния двор на замъка беше сравнително спокойно. Повечето мъже все още бяха долу при крепостните стени. Робърт скочи от коня и викна на един минаващ наблизо войник да поеме юздите. Изкачи тичешком стъпалата и влезе в сумрака на кулата. Усещаше как бронята му натежа като олово. Докато изкачваше стълбите към покоите, отредени за него и жена му, чу отгоре продължителен плач.

Робърт влезе в стаята и се стресна от горещината вътре и силната миризма на кръв. На леглото, сред изцапани постелки, лежеше Изобел. До нея беше коленичил свещеник с кръст в ръка. Край прозореца акушерката държеше в ръцете си вързоп. Плачът идваше от него. Робърт отиде при жена си и хвърли сърдит поглед на свещеника, който се изправи и отстъпи назад.

Лицето на Изобел беше потно. Потта лъщеше и по врата и раменете й. По време на бременността беше останала слаба, само коремът й се беше издул. Между краката й беше сложена сгъната кърпа, с червено петно по средата, което се разширяваше. Нощницата и ръцете й бяха изцапани с кръв. Робърт коленичи непохватно, облечен в бронята, свали железните си ръкавици и хвана окървавената й ръка.

Клепачите на Изобел потрепнаха и тя отвори очи. Зениците й започнаха да шарят насам-натам, преди погледът й да се спре на него. Промълви с мъка името му.

— Тук съм — прошепна той.

— Баща ми? — погледна встрани, а после пак се вторачи в него.

— Отидоха си — каза той и докосна челото й. Почувства с дланта си как гори. — Всичко свърши.

Изобел облиза потните си устни. Когато заговори отново, думите й едва се чуваха:

— Знам, че ти искаше сестра ми.

При тези думи Робърт се почувства така, като че ли някой го удари. Поклати глава, за да отрече, но тя продължи:

— Това няма значение. Ти беше мил съпруг. — Когато Робърт целуна ръката й, Изобел присви очи и от тях потекоха сълзи.

Дишането й стана по-учестено. Червеното петно се беше разпростряло върху по-голямата част от кърпата. Робърт усети как пръстите й се отпускат върху ръката му. Свещеникът се приближи и започна да реди шепнешком молитви, които изпълниха тишината. Робърт се наведе над леглото и сведе глава върху гърдите на жена си.

Остана дълго така, а после се отдръпна и отиде при акушерката. Протегна ръце и тя мълчаливо му подаде дъщеря му. Робърт притисна леко малкото телце към студената си броня, а силният плач отекна из стаята. Застанал до прозореца в душната стая, той погледна забуленото от дим небе и в паметта му изникна образът на майка му, която държеше една от сестрите му.

— Марджори — прошепна Робърт. — Ще те кръстя Марджори.

40

На една миля от река Туийд, отвъд изпочупените дъски от разбитите порти на Бъруик, чието прогнило дърво се беше оказало без значение за английската армия, група работници чакаха да започне работа. Под отбранителния насип на града имаше тесен ров, осеян с останки от оградата. По бреговете му се бяха наредили мъже с кирки и лопати в ръце, които кашляха и подсмърчаха заради влажния въздух. Нямаха търпение да започнат работа, за да прогонят студа от мускулите си, но първо трябваше да се състои церемонията.

Между редиците им се движеше крал Едуард с тежък плащ от златист брокат. По-висок от повечето наблюдаващи го работници, той се извисяваше над четвъртитата фигура на Хю Кресингам, който се мъчеше да не изостава. Лакомията беше утроила гушите под брадичката на кралския чиновник и месестото му лице беше бледо и лъскаво като топяща се лой. Миризмата, която идваше от него, беше като от развалено месо и Едуард ускори ход, оставяйки дебелия чиновник да се клати като патица и да пуфти зад него. Вече беше решил — когато се върне в Англия, Кресингам да остане тук, в Шотландия, като негов ковчежник. Човекът беше способен чиновник, но присъствието му никак не беше приятно.

— Тук, милорд! — рече задъхан Кресингам и поведе краля към една ръчна количка, поставена на ръба на рова. Беше пълна с черна пръст. — Пристигнахме.

Едуард пое дълбоко влажния въздух и се отправи бързо към количката, като нямаше търпение да се върне към правенето на планове сред удобствата, които предлагаше замъкът. Това беше една от малкото сгради, останали незасегнати от атаката. Дори и сега над руините на Бъруик във въздуха се усещаше острият мирис на дим, а пожарите осветяваха нощта и се виждаха от мили разстояние, докато априлските дъждове превърнаха пламъците в стълбове пушек, разстлали се над града като задушливи облаци.

След като английската войска премина през укрепленията на града, клането продължи два дни. Едва когато бяха избити над седем хиляди души, Едуард даде заповед на хората си да престанат да убиват. Подир капитулацията на града бяха взети само шепа пленници, сред които и командирът на гарнизона Уилям Дъглас, буен мъж, подобен на бик, който беснееше и ругаеше по повод избиването на гражданите на Бъруик и проклинаше Едуард и войниците му да вървят в ада, дори когато го влачеха към тъмницата на замъка. За мъртвите бяха изкопани общи гробове, но дълбоките ями не успяха да поберат всички. Останалите бяха откарани с каруци до реката и хвърлени в нея. На оцелелите жени и деца беше разрешено да напуснат само с дрехите на гърба си. Нищо повече. Те се изнизаха на дълги върволици през разбитите порти, пребледнели и мълчаливи. Едуард ги наблюдаваше от крепостната стена на замъка, без да изпитва съжаление. Жителите на Бъруик, които се бяха подигравали на него и рицарите му иззад проядената си от червеи дървена ограда, щяха да помогнат на останалата част от Шотландия да научи един ценен урок. Сега, когато щяха да разберат цената на бунта, решителността на шотландците щеше да бъде два пъти по-слаба и той щеше да ги побеждава два пъти по-бързо. А най-много от всичко Едуард искаше войната да свърши бързо.

След войната в Уелс той се беше върнал в Англия, където научи, че шотландците са сключили съюз против него с крал Филип. Едуард изпрати Уилям де Валънс и брат си Едмънд от Ланкастър с отряд рицари, за да подсили военното си присъствие в Гаскония, а след това повика за война васалите си. Въпреки нежеланието им да бъдат въвлечени в нови битки бароните, рицарите и пехотата откликнаха на призива му и при Нюкасъл се събраха над двадесет хиляди, сред които имаше и стрелци с голям лък от завладяния Уелс. Докато шотландската войска настъпваше към Карлайл, оставяйки широко отворени източните подстъпи към кралството, Едуард премина река Туийд при селището Голдстрийм и се отправи на север, достигайки Бъруик преди Великден. Покрай крайбрежието беше последван от четиридесет и четири галери, отплавали от Източна Англия, натоварени с провизии и камъни за обсадните машини. Когато рицарите на Едуард атакуваха укрепленията на града, галерите навлязоха в широкото устие на реката, за да нанесат удар откъм водата. Въпреки някои загуби, сред които и три кораба, заседнали на дъното и подпалени от хората на Дъглас, англичаните успяха да си пробият път.

Средствата на Едуард за тази война бяха малко, но той компенсира липсата на пари с решителност. В известен смисъл шотландският бунт, последвал много скоро въстанието в Уелс, се оказа изгоден за него. Неговата военна машина беше добре смазана и готова за действие, а победата в Уелс и завладяването на короната на Артур му бяха спечелили нова подкрепа сред хората. Едуард не беше очаквал да сломи шотландската войска така, както го беше направил в Ирландия и Уелс. Още от първия момент, в който видя със собствените си очи кралството, беше започнал да се надява да намери отворена врата, през която да постигне целта си. Първата врата — женитбата на сина му с инфантата Маргарет — беше плесница в лицето му с неочакваната смърт на момичето. Комъните сложиха край на опеката му над крал Джон, когато вниманието му беше насочено другаде. Сега се канеше да сломи съпротивата на шотландците с огън и меч.

Оттатък Бъруик примамливо близо се намираше туптящото сърце на кралството. Едуард трябваше само да протегне ръка, за да го сграбчи. Той не се съмняваше, че след като шотландците бъдат победени и символът на суверенитета им стане негово притежание, съпротивата им окончателно ще заглъхне, както беше станало в Уелс. Тогава надеждите му за единна Британия под негово господство щяха бъдат само на крачка от осъществяването и той щеше да накара своите духовници да разкрият съдържанието на Последното пророчество на останалите му поданици, за да разберат колко е велик. Шотландците не бяха като уелсците, калени в жестоки битки и борби. Един добър удар и тази война щеше да свърши. В Бъруик току-що бяха положени основите на неговото ново кралство на север от границата и сега се намираха пред погледа на всички.

Едуард се приближи до натоварената с пръст количка, докато работниците и рицарите от армията му го гледаха. След време земните укрепления на града щяха да бъдат заменени от каменни стени и наблюдателни кули. Щяха да станат бастион на имперска мощ, който да съперничи на крепостите му в Уелс. Дотогава беше заповядал съществуващият ров да бъде разширен с осемдесет стъпки ширина и четиридесет стъпки дълбочина.

Едуард забеляза, че дръжките на количката бяха внимателно почистени от пръстта. Посягайки към тях, той се запита дали речта, която смяташе да произнесе, щеше да бъде обезсмислена от тази проста демонстрация, която не беше нищо друго освен евтин трик за пред хората тук. Тази мисъл го накара да спре. Заради това представление беше изоставил планирането си в замъка. Трябваше да го направи по-убедително.

Огледа се и погледът му се спря на един работник, застанал наблизо, подпрян на лопатата си. Кралят се отправи към него и остави Кресингам да вика в недоумение след него. Работникът мигом се изпъна и погледна уплашен, явно питайки се какво лошо беше сторил. Когато Едуард го приближи, човекът сведе глава и стисна така силно дръжката на лопатата, че пръстите му побеляха. Под любопитните погледи на останалите работници кралят взе лопатата от безмълвния човек и отиде до ръба на рова. Заби я във влажната земя и натисна с крак, за да потъне по-дълбоко. Докато работеше, краищата на мантията му се влачеха в калта. Стиснал здраво дръжката, огладена от ръцете на работника, той изкопа голямо парче пръст. Вдигна тежкия товар, отправи се обратно към количката и под изпълнените с възхищение погледи изсипа пръстта върху вече напълнената от някой друг количка. Ако днешният ден трябваше да отбележи маркирането на неговата нова северна територия, тогава беше важно да го направи със собствените си ръце, а не с ръцете на някой друг. Доволен от жеста, Едуард се върна и изкопа още пръст от брега на рова. Кралят беше така погълнат от работата си, че не забеляза група ездачи, приближаващи градските порти откъм северния път.

След като загреба още три пред погледите на изумените му подчинени, Едуард заби лопатата в земята и хвана дръжките на количката. Кресингам се ухили и кимна окуражително, доволен, че кралят прави това, което се очаква от него. Кралят избута количката покрай мъжете и я обърна на определеното място, а наоколо се разнесе мирис на прясна пръст. Работниците бурно заръкопляскаха.

Кресингам с пухтене отиде при краля.

— Това ще им даде нови сили — каза решително той, когато работниците вдигнаха лопатите и кирките и отидоха до ръба на рова, за да копаят.

— Кралю!

Едуард вдигна глава, чул плътния глас на Джон де Варен, който се приближаваше към него през тълпата копачи. Заедно с него беше шотландският граф Патрик от Дънбар, който му беше помогнал да завладее Бъруик. Лицето на графа, загърнат в изцапано пътно наметало, обшито по ръбовете с лъскава черна козина, беше тревожно. Зад него Едуард забеляза група ездачи, които бяха слезли от конете и разговаряха с Антъни Бек. Като изтри пръстта от ръцете си, той посрещна двамата графове, следван плътно от Кресингам.

— Кралю! — поздрави Патрик от Дънбар и се поклони.

— Имаш сведения за местоположението на враговете ми, нали? — попита рязко Едуард. Нямаше търпение да получи новини за тях след съобщенията, че шотландската армия е преминала границата и навлязла в Нортъмбърланд, отдавайки се на плячкосване и палежи. Той разчиташе на лоялни към него васали като граф Патрик от Дънбар и Брус в Карлайл, които познаваха тези земи добре, да бъдат негови очи и уши. Обаче след Бъруик не беше получавал вести и започна да става нетърпелив.

— Шотландската войска е преминала границата и се е върнала в Шотландия преди пет дни, милорд. Сега са на около тридесет мили оттук и препречват пътя ви на север. Разположили са се на лагер в земите ми. — Лицето на граф Патрик беше мрачно. — Върнах се в замъка си, след като се сбогувах с вас, и го намерих обкръжен. Дънбар е паднал в ръцете на Черния Комън и хората му.

— Как така? — попита Едуард, ядосан от неприятните новини. Той беше избрал този път на север отчасти защото Дънбар, който беше под контрола на съюзника му, предлагаше сигурна база посред вражеската територия. Това беше добре укрепено място, в което при необходимост можеше да се оттегли. — Ти ми каза, че е добре защитен.

Сър Патрик не отговори веднага, явно завладян от противоречиви чувства.

— Жена ми ги е пуснала, сир — отвърна той с дрезгав от напрежение глас. — Предала ме е.

Едуард продължително го изгледа.

— А Балиол?

— Кралят е с основната армия.

Едуард млъкна и се замисли. Няколко дни след падането на Бъруик беше получил официално уведомление от крал Джон, че отхвърля опеката му. Тонът беше предизвикателен и категоричен и явно противоречеше на представата му за Балиол като слабохарактерен човек. Предположи, че гласът зад него е на Джон Комън. Лордът на Баденох се оказа по-хитър, отколкото предполагаше. Кралят се беше надявал, че женитбата на неговия син с дъщерята на Уилям де Валънс ще го укроти. Очевидно Комън се нуждаеше от по-категорична демонстрация на силата му. Всички имаха нужда от това.

Едуард насочи вниманието си към Джон де Варен.

— Искам да поведеш на север един отряд, който да се справи с тези селяндури. Превземи замъка и залови разбойниците, които го държат. Не искам нищо да пречи на пътя ми на север. Вземи младежите със себе си — добави той и погледна към Хъмфри де Бун и Рицарите на Дракона.

— Да, милорд.

Едуард тръгна напред, но спря и погледна назад към граф Патрик.

— Трябвало е да държиш по-изкъсо жена си, Дънбар.

41

Сър Джон де Варен излезе от шатрата и тръгна през мъглата, загърнат в мантията си, като силно подсмърчаше. Беше почти май, но ранните утрини все още бяха мразовити. Той мразеше голотата на североизточното крайбрежие с неговото бурно море и червено-кафяви скали. Истината беше, че мразеше цяла Шотландия. Тук нямаше свестни пътища, а само широки пространства, покрити с гъсти гори, и прорязани от проломи планини, които се изпречваха на пътя му. Мразеше също снеговете през зимата и влажния въздух, гъмжащ от хапещи насекоми през лятото. Копнееше да се върне в по-мекия климат на гористите земи в неговите английски имения. Скоро щеше да започне ловният сезон. Ако е рекъл Господ, войната щеше да свърши преди това.

Отпред между редиците от шатри се виждаха очертанията на движещи се мъже. Варен и рицарите му бяха пристигнали в Дънбар предишния ден. Съгледвачите бяха уведомили графа, че макар замъкът да е окупиран от вражески войници, шотландската армия не е забелязана наоколо. След като навлязоха в изоставения град, хората на Варен се установиха на лагер на безопасно разстояние от замъка, кацнал върху едно скалисто възвишение, издигащо се над пристанището.

Прескачайки опънатите въжета на шатрите, графът мина покрай коне, чиито коняри вече им бяха дали сутрешната дажба. От лагерните огньове към все още тъмното небе се виеше дим, а из въздуха се носеше мирис на изгорели дърва, примесен с по-сладникавата миризма на овес и билки. Готвачите бяха станали час по-рано. Пред Варен от мъглата изникнаха очертанията на четири грамадни фигури. Той ги наближи доволен от усилената работа на майсторите, които бяха завършили сглобяването на съоръженията. Обсадните машини бяха периери, много по-леки от гигантските требучети. През дългата си кариера Варен ги беше виждал да се използват в други войни. Една тънка подвижна греда с прикрепена в примка единия край и четири висящи въжета в другия беше поставена върху високо дървено скеле. Требучетите действаха на принципа на противотежестта, докато периерите бяха задействани от хора. Мъжете теглеха надолу краищата на провисналите от гредата въжета и по този начин примката в другия край изхвърляше товара си — обикновено камък, изсечен по специален начин. Периерите бяха по-лесни за пренасяне и сглобяване, защото бяха по-малки и по-леки, но не бяха така ефикасни като требучетите, които можеха да изхвърлят камъни, тежки до сто и петдесет килограма, на повече от триста метра.

Един майстор, който забиваше гвоздей в дървеното скеле, погледна към показалия се от мъглата Варен.

— Сър! — поздрави той и се изправи. — До час машините ще бъдат готови.

Варен изсумтя, загледан в замъка. Земята се издигаше плавно към стените му, които почти не се виждаха в мъглата. Усети мирис на море и чу далечните крясъци на чайките, но не виждаше почти нищо.

— Ако тази мъгла не се вдигне, няма да виждаме целта.

Два часа по-късно изгряващото слънце прогони мъглата и доста преди обеда от нея бяха останали само няколко тънки ивици, които се носеха разпокъсани над стените на замъка Дънбар.

Когато първият камък удари стената, в небето се разлетяха птици. Чу се оглушителен трясък и се вдигна облак прах. Големият камък падна на земята сред дъжд от ситни камъчета, след което се отърколи надолу по тревистия склон под стените. Секунди по-късно го последваха още три. При всяко попадение от стената се откъртваха парчета камък и зидария.

Джон де Варен наблюдаваше как майсторите методично зареждат периерите и стрелят, а обслужващите машината хора теглят въжетата като клисари, биещи камбаните на църква. Гредите се извиваха и се изправяха една след друга и от примките камъните политаха към кацналия на скалата замък. В отговор от бойниците на крепостта започнаха да изпращат надолу стрели, но майсторите бяха издигнали дъсчена ограда и работеха около машините си зад нея. Когато камъните продължиха да се стоварват върху стените, оттам започнаха да се чуват викове. Варен забеляза през процепите за стрели движение на хора, но ако не предприемеха атака откъм портите, шотландците не можеха да направят нищо, за да попречат на обсадата. Те обаче имаха едно предимство: времето.

Някои от английските рицари нададоха радостни викове при първите удари, но взривовете от прах и зидария изглеждаха по-внушителни, отколкото бяха в действителност. Истината беше, и Варен я знаеше, че може да мине много време, докато една обсадна машина, дори требучет, отнесе достатъчно голямо парче от стените, за да могат атакуващите да влязат вътре. Крал Едуард искаше Дънбар да бъде превзет бързо, но Варен не беше сигурен дали щеше да стане лесно. По-бързият начин да се превземе замъкът беше някой да помогне отвътре, но това не изглеждаше много вероятно, тъй като той се държеше от войници на Черния Комън, който беше твърд привърженик на Балиол.

Погледът на Джон де Варен се спря на едрата фигура на Патрик от Дънбар, който стоеше наблизо. Графът наблюдаваше в мълчание с каменно лице как бомбардират замъка му. Без съмнение предалата го съпруга беше някъде вътре. Варен изпита известно съжаление към човека, замисляйки се за противоречивите чувства, които се борят в него, докато наблюдава как обсадните машини рушат дома му. Преди три години беше починала дъщерята на Варен. Тя беше кралица само няколко месеца, а съпруга на Джон Балиол — в продължение на десет години и му беше дала син и наследник. Единствената утеха, която Варен намираше в смъртта й, беше, че не доживя да види тази война. Замисли се дали граф Дънбар поне донякъде се надява обсадата да се провали. Ако успееше, жена му щеше да получи наказание наравно с останалите бунтовници. Варен се запита дали графът щеше да има куража за това или не.

В крепостната стена се удари с оглушителен трясък още един камък. Група пеши войници изтеглиха на ръка в близост с машините каруца, пълна с още камъни, тъй като купчините край тях бяха започнали да намаляват. Бяха прехвърлили две пълни каруци с кръгли камъни, докарани до Бъруик с кораб, но те скоро щяха да свършат и трябваше да търсят още. От брега долу можеха да си набавят достатъчно, ако Варен успееше да закара там каменари, които да се погрижат за това.

Чу, че някой се приближава зад него, обърна се и видя Хъмфри де Бун. Младият рицар се беше задъхал, но лицето му беше спокойно въпреки непрекъснатите трясъци на камъните, от които някои от присъстващите примижаваха.

— Намери ли подходящо дърво? — провикна се сред шумотевицата Варен.

— Да, сър. В момента хората го секат. Оставих шестима рицари да съпроводят пренасянето му, след като го повалят.

Варен кимна. След провала, когато бяха попаднали на засада по пътя към Уелс, наследникът на Херефорд се беше доказал като способен командир. Той и другите получиха бойното си кръщение при Бъруик. Всички взеха участие в кървавата битка и изпитаха несгодите на войната. Хъмфри по-специално беше показал големи скрити заложби. Варен знаеше, че кралят възлага големи надежди на него.

— Когато дървото бъде окастрено и подсилено, ще го използваме като таран за портите — каза рицарят.

Чуха тропот на копита и видяха четирима мъже да препускат бързо през лагера. Варен сбърчи вежди в очакване, забелязал, че това е една от съгледваческите групи, които беше изпратил предишния ден. Остави майсторите да продължават да обстрелват стените на замъка и отиде да ги посрещне, следван от Хъмфри. Един от съгледвачите го поздрави, скочи от коня и побърза към графа, като каза:

— Шотландците се приближават от запад.

— Кой ги води? — попита бързо Варен. — Колко са?

— Всичките, сър, цялата шотландска армия, водена от Комъните и крал Джон. Ще се покажат всеки момент. — Съгледвачът се обърна и посочи на запад, където теренът се спускаше към дълги и пусти високи полета, осеяни тук-там с дървета. — На хребета на онзи хълм.

Варен се загледа нататък, усетил, че го обзема вълнение. Мисълта за открито сражение беше далеч по-приятна на застаряващия граф, отколкото перспективата за продължителна обсада, защото тя щеше да отслаби бойния дух на хората. Освен това излагаше обсаждащата войска на много опасности, като намаляване на запасите от храна, изненадващи нападения откъм замъка или атаки на основната армия на противника, която можеше да отреже пътя му за отстъпление. Дългите години участие в рицарски турнири, както и войната бяха подготвили добре хората му. Варен беше уверен, че тези мъже, съчетание от корави ветерани и буйна младежка кръв, можеха да сразят шотландците с един удар.

Секунди по-късно той забеляза тъмна линия, образувана от хора на коне, да нараства бързо върху далечния хълм. Високо вдигнатите разноцветни знамена проблясваха на слънцето. По стените на замъка Дънбар се понесе мощен вик. Шотландците също бяха видели войската, която им идваше на помощ.

Варен се обърна към Хъмфри и изкрещя, за да надвика ликуващите защитници:

— Отбранявай лагера! — заповяда той. — На хората на Комън не трябва да се позволява да напуснат замъка и да ни ударят в гръб.

Хъмфри се поклони за оказаната му чест.

След като остави рицаря да събере другите младежи, Варен се отправи с бързи крачки през лагера и извика командирите при себе си. Капитаните на кавалерията и пехотата започнаха да събират хората си. Оръженосци и коняри отидоха при конете и започнаха да слагат седла, да закопчават ремъци и колани, да поставят юзди. Повечето от рицарите бяха с част от броните си в готовност за евентуално нападение. Сега започнаха да надяват по-неудобните неща — железните ръкавици, шлемовете и щитовете. Пешите войници оправиха коланите, на които висяха мечовете им, нарамиха чукове и пики и започнаха да сформират отрядите. Обсадните машини още обстрелваха стените на замъка, но скоро тътенът от падащите камъни беше заглушен от цвиленето на конете, яхнати от рицарите.

Когато напуснаха лагера и се отправиха на запад към шотландската войска на далечния хълм, предизвикателните викове на защитниците постепенно заглъхнаха зад тях. През бързо носещите се бели облаци се показаха сини късчета небе. Слънчевите лъчи проникнаха през тях и стоплиха лицата на рицарите и следващата ги пехота. Джон де Варен беше начело на авангарда, вперил очи в армията в далечината. Шотландците имаха предимството да са на по-високото, но това не смущаваше внука на легендарния Уилям Маршал. Хората му яздеха заедно с него в стройни редици с развяващи се знамена и гребени на шлемовете, а пешаците оформяха ариергарда и крачеха уверено в калта по бавно издигащия се склон.

Сега гербовете по знамената на противника се виждаха по-ясно. Сред тях беше и кралското знаме на Шотландия — изправен на задни крака червен лъв на златен фон. С приближаването на англичаните шотландците се развикаха. Виковете им бяха понесени от вятъра срещу настъпващите мъже. Варен предположи, че сред тези все още слабо чуващи се викове ще има и призиви за отмъщение. Той не се съмняваше, че в Шотландия няма човек, който да не е научил за клането в Бъруик. Подобна жажда за мъст беше добре дошла. Това щеше да направи шотландците безразсъдни. За разлика от тях неговите хора мълчаливо съкращаваха разстоянието до врага и пестяха силите си за битката.

Когато английските рицари стигнаха върха на първото възвишение, Варен вдигна ръка, за да спрат. Командирите му го наобиколиха, докато той оглеждаше терена. Отпред склонът се спускаше рязко в една долина, осеяна с дървета и храсти, които надолу в пролома ставаха по-гъсти и частично закриваха проблясващия между тях поток. Отвъд тесния поток дърветата отново оредяваха, а земята преминаваше в дълъг, гол склон чак до шотландската войска, подредена на хребета. След като даде нареждания на командирите си и те се пръснаха, за да ги предадат на хората, Варен поведе англичаните надолу по стръмния склон. Рицарите се облегнаха на седлата, давайки възможност на бойните си коне сами да избират пътя. До тях продължаваха да стигат виковете на застаналите в далечината шотландци. Пехотинците последваха рицарите, подпирайки се на дръжките на копия, докато се спускаха по склона. Слънцето се скри зад облак и по тревата плъзна широка сянка. Отпред между дърветата променящата се светлина оцвети водите на потока и от бронзови те станаха тъмносиви.

Първите рицари стигнаха до него. Сред тях беше и Варен. На места бреговете бяха високи и мъжете трябваше да се пръснат, за да открият по-удобни места за преминаване. Докато се движеха между дърветата, редиците им се разкъсаха. Някои се върнаха назад, за да търсят по-подходящи места, през които да прекарат конете. Други нагазиха предпазливо през по-плитките песъчливи брегове в студената, бърза вода. Калта по дъното жвакаше под копитата и размъти потока. Ритани силно в хълбоците, няколко коня преминаха на отсрещния бряг, а водата започна да се стича по краката им. Други се подхлъзнаха и се подплашиха, но рицарите ги укротиха с резки команди. Отзад пристигнаха още кавалеристи и последваха другарите си оттатък потока.

Варен прегрупира хората си между дърветата на другия бряг. Обърна се и започна да издава резки команди, като забеляза, че рицарите са се разпръснали по дължината на двата бряга. Зад тях се бяха струпали пехотинци, които чакаха ред да преминат. Изведнъж горе на хълма Варен чу резкия зов на много рогове. Той беше последван от тропот на копита, който не можеше да се сбърка с нищо друго. Пришпорил коня си напред, за да има по-добра видимост, графът на Съри забеляза, че шотландската армия препуска безразборно надолу по склона на хълма към потока. За момент остана поразен от гледката, изумен от внезапната атака. После между зова на роговете чу шотландците да крещят:

— След тях!

— След тях! Страхливците бягат!

Варен хвърли бърз поглед към хората си, разпръснали се в дъното на долината. Някои се връщаха назад между дърветата, за да потърсят място, откъдето да преминат потока. Разбра, че разпадането на строя при преминаването на потока трябва да се е сторило на шотландците като безразборно отстъпление. Веднага заповяда на хората си да преминат потока на всяка цена. Последните рицари пришпориха конете, за да нагазят във водата. Повечето коне успяха и се изкачиха на другия бряг, но някои паднаха и се претърколиха, цвилейки, назад. Зад тях пехотинците се спуснаха надолу по стръмния бряг във водата, вдигнали високо оръжията си, и преминаха отсреща. Варен спусна решетката на шлема, грабна копието от оръженосеца си и пришпорвайки коня, излезе измежду дърветата, следван от хората си.

Шотландците, които се спускаха стремглаво в пълно безредие по склона, видяха как рицарите излизат измежду дърветата, подреждат се в стройни, плътни редици и вдигат щитовете си. Това, което бяха взели за бягаща безредно, уплашена войска, изведнъж се оказа добре изградена стена от стомана, която се понесе с грохот нагоре по склона, за да ги посрещне. Някои от шотландците в челото на безразборната атака, които първи видяха рицарите, дръпнаха юздите на конете си, за да ги накарат да забавят ход или да се върнат обратно. Обаче не успяха и под напора на идващите отзад продължиха да препускат право срещу тежката английска кавалерия, а жаждата им за кръв бързо угасна. Онези шотландци, които и преди бяха участвали в битки, започнаха да крещят на другите, опитвайки се да стегнат редиците, но беше твърде късно. Английските рицари се врязаха право в тях.

При силния сблъсък много хора бяха съборени от седлата. Някои изгубиха съзнание, други попаднаха под копитата на конете и бяха стъпкани в калта. Докато английските рицари продължаваха да се врязват все по-дълбоко сред безредието в шотландската войска и да всяват все по-голяма паника в нея, пехотинците връхлетяха след тях. Подобно на скакалци, те се нахвърлиха на падналите мъже и коне, обграждаха графове и рицари, обезоръжаваха ги и ги пленяваха. Някои благородници оказаха напразна съпротива, но паднаха убити, когато пехотата се нахвърли върху тях с чукове и мечове.

Варен, който вече беше използвал копието си, замахна с огромния си меч да съсече един шотландски рицар. Човекът беше зашеметен от удара, а с едно дръпване на юздите Варен извърна коня си, който блъсна в хълбоците коня на шотландеца и той се смъкна от седлото. Сгромоляса се с вик на земята и бронята му издрънча. В момента, в който шотландецът се помъчи да се изправи на крака, той беше обкръжен от трима английски пехотинци. Един го удари с чука си в корема и той се преви одве, а другите започнаха да го удрят и ритат, докато накрая не го обезоръжиха. Варен продължи да напредва, водейки хората си все по-дълбоко през разкъсаните шотландски редици. Вряза се в идващите отзад пехотинци, където настана безразборно клане. Рицарите на Варен замахваха с мечовете си срещу разпръснатите по склона пред тях мъже. Сечаха глави и крайници, разбиваха черепи. Бронираните бойни коне събаряха хората като вейки или се изправяха на задни крака, за да ги стъпчат под копитата си, смачкваха черепи, пречупваха гръбнаци под голямата си тежест. Бяха обучени да го правят. Скоро земята се напои с кръв. Пехотинците се влачеха с мъка по склона, без да могат да се спасят от английските пешаци, които ги доубиваха с безпощадни удари на късите си мечове.

Навсякъде из бойното поле шотландците се опитваха да се измъкнат и да избягат. Сега единствената им цел в битката беше да оцелеят. Варен забеляза кралското знаме да изчезва нагоре по склона, следвано от флага на Червените Комъни.

Хълмът пред него беше осеян с мъртви или умиращи войници и беше невъзможно да ги преследва. Процеди през визьора на шлема си една ругатня и продължи да се бие.

След по-малко от час боят свърши. Покритите с трева склонове бяха осеяни с мъртви мъже и коне. Някои шотландски благородници загинаха в боя, но това беше нищо в сравнение със загубите на пехотата. Там мъртвите бяха стотици. На места мъртъвците бяха толкова много, че кръвта им се събираше в локви, които се оттичаха във водите на потока и той почервеня. Английските пехотинци вървяха между купчините и довършваха ранените.

Варен огледа бойното поле от седлото на опръскания си с кръв боен кон. Усещаше силната миризма на смърт в ноздрите и устата си. Беше разочарован, че кралят на Шотландия не беше сред редиците на победените шотландски благородници, охранявани от рицарите, но въпреки това битката беше спечелена, и то добре. Много шотландски големци, сред които имаше графове и барони, бяха пленени, а повечето от тях съставляваха ръководния елит на кралството, след като Балиол им беше отстъпил властта си. Това беше тежък ден за Шотландия. С една атака графът на Съри беше сразил голяма част от армията на кралството и повечето от водачите му.

42

Обедното слънце грееше безмилостно върху главите на хората. От двете страни на пътеката беше пълно с насекоми, а сухата трева шумолеше под напора на топлия вятър, който хвърляше прах в очите на пътниците и носеше соления мирис на море.

Робърт, който яздеше зад групата на баща си, усещаше как слънцето напича кожата му между ръба на шлема и яката на ризницата. Заедно с него яздеха брат му и рицарите от Карик. Пътуваха от часове и конете бяха започнали да се уморяват, провесили надолу глави, докато вървяха бавно по пътеката. Непрекъснато махаха с опашки, за да пъдят мухите, които се събираха на облаци колкото повече наближаваха морето, искрящо като разтопен метал в далечината.

Зад рицарите на по-обикновени и по-дребни коне яздеха оръженосци, коняри и слуги. Сред тях беше прислужницата на Изобел — Катрин, която яздеше кротка кафява кобила, принадлежала някога на господарката й. Робърт можеше да продаде животното, но то беше едно от нещата, които Изобел най-много обичаше. Затова той реши да остави кобилата за ползване от прислужницата, която сега имаше задачата да се грижи за дъщеря му. Възнамеряваше да намери по-подходяща жена, някоя гувернантка на служба в благородна фамилия, но след смъртта на жена му и започването на войната нямаше време да мисли за такива неща. Освен това до този момент Катрин се справяше повече от добре с грижите за детето. Зад нея на яко, сиво пони яздеше слабо петнадесетгодишно момиче, кърмачката на дъщеря му. Катрин беше намерила Джудит в Карлайл скоро след смъртта на Изобел. Дъщеря на рицар от градския гарнизон, няколко седмици по-рано тя беше родила мъртво дете. Никой не споменаваше нищо за съпруг и за баща й беше голямо облекчение да я вземат в домакинството на Брус. Беше неприветливо създание, но имаше мляко, нужно на пеленачето и Робърт понасяше присъствието й. В края на обоза имаше две каруци, теглени от товарни коне, пълни с най-нужното за пътуването — храна за хората и конете, шатри, брони и снаряжение. Сега за рода Брус имаше малко места в Шотландия, където можеше да се установи, и малко приятели, които да му предложат дома си. Връщаха се у дома като победители и ги мразеха.

Поражението на шотландската армия при Дънбар беше сигнал за края на войната с Англия. След като повечето от водачите им бяха пленени, а половината от армията унищожена, съпротивата на шотландците се срина. Съюзът им с крал Филип се беше оказал безполезен, тъй като Франция не им изпрати на помощ нито кораби, нито войници. След Дънбар един след друг бързо прекратиха съпротива замъците Роксбърг, Дъмбартън и Джедбърг, а Единбург падна след едноседмична обсада. Ключът към севера — Стърлинг — беше намерен изоставен. В края на юни в Бърт Едуард получи вест от крал Джон, който беше избягал с Комъните. Шотландският крал със съгласието на своя безпомощен Съвет на дванадесетте предлагаше безусловна капитулация.

След четиримесечна война Робърт прекоси обратно със смесени чувства границата с Шотландия. Крал Едуард изпълни обещанието си и възстанови земите на клана Брус, взети от Комъните в навечерието на конфликта. При завръщането им лордът и рицарите от Анандейл и Карик ликуваха, но въпреки облекчението от връщането на именията им за Робърт беше трудно да празнува с хората си, когато влязоха в Анандейл. Реколтата лежеше на полето съсипана, а онова, което не беше унищожено от шотландската войска, беше оставено да гние на полето, без някой да се погрижи за него. Градовете и селата бяха безлюдни, тъй като много мъже и жени ги бяха напуснали, когато войската на Комъните пристигна с огън и меч. Лохмейбън все още съществуваше, защото войската се беше задоволила да опожарява и плячкосва земите около града. Обаче представляваше тъжна гледка. От замъка беше разграбено всичко ценно, гоблените бяха смъкнати, мебелите изпочупени, складовете за жито и вино опразнени. Навсякъде се усещаше миризма на пикоч и мястото беше осеяно с изпражнения, животински кости, празни чували и бурета. Като че ли там за кратко бяха престояли много хора, преди да продължат.

Засега обаче нямаше време да се заемат с почистването, защото скоро от крал Едуард се получи вест, че вика лорда на Анандейл и Робърт при себе си в североизточния град Монтроуз.

— Сър, дали да не починем малко?

Робърт вдигна глава, когато един от рицарите от Анандейл се обърна към баща му. Той самият се канеше да предложи същото. Обедната горещина беше започнала да става непоносима и конете отчаяно се нуждаеха от вода. Яздеше един от жребците си, докато Нес водеше Хънтър. Марджори, която лежеше в платнена люлка, провесена на гърдите на Катрин, беше започнала да проплаква.

— Не, почти пристигнахме — отвърна лордът, обръщайки се със самодоволно изражение към рицаря. — Искам да поздравя крал Едуард колкото е възможно по-скоро. Очаквам, че той има важни вести за мен.

Робърт погледна баща си. Жълтата му туника, украсена с червен кръст, изглеждаше още по-ярка на слънчевата светлина, а ризницата беше излъскана до блясък. Въпреки жегата върху туниката и ризницата си той носеше мантия от фин фламандски плат, поръбена с червена коприна. Потеше се обилно и потта се стичаше на струйки по лицето му. Над него беше издигнат високо флагът на Анандейл. Беше накарал знаменосеца си да го носи през всеки град и село, през които преминаваха от Лохмейбън до североизточното крайбрежие като при някакво кралско шествие. Робърт носеше върху туниката си герба на Карик, но не беше издигнал знамето си, което стоеше навито около дръжката в една от каруците. Когато баща му заговори, усети, че брат му се опитва да улови погледа му, но тъй като знаеше, че по този начин Едуард иска да му каже нещо, не спря да гледа право напред.

Продължиха да вървят и когато обядът премина в ранен следобед, пред очите им се показа голяма лагуна. Между нея и Северно море беше градът Монтроуз, издигащ се върху пясъчна ивица, а над къщите му се извисяваше замък. Отвъд стените на замъка, където покритите с шубраци поля граничеха със сиви пясъчни дюни, бяха издигнати много шатри като разноцветно море от платно. По средата на шатрите имаше голяма платформа, подобна на сцена.

Улиците в Монтроуз бяха пълни с английски рицари и войници. Докато яздеха през тълпите, повечето от хората, които Робърт чуваше да говорят, бяха англичани. По акцента им се познаваше, че са дошли в това шотландско пристанище от различни краища. Някои говореха ирландски, което му навя смътен спомен за Антрим. Други — уелски, предизвиквайки у него по-пресни спомени. Докато отрядът минаваше покрай една паянтова кръчма, стана сбиване. Един войник започна да налага друг, преди да ги усмирят. Няколко мъже пристъпиха напред, за да ги разтърват, а други ги насърчаваха. У войниците, изпълващи улиците, се забелязваше някаква разпуснатост. Тъпчеха се с храна и бира и крещяха на уличните певци да им пеят. Това не бяха мъже, изтощени от тежка война, които празнуват трудно извоювана победа. Бяха гуляйджии, дошли на пиршество. Гледката изглеждаше много по-различна от тази, на която Робърт стана свидетел след войната в Уелс. Как се стигна толкова скоро до това? Как се предаде Шотландия толкова бързо? Беше направо изумително, като си го помисли човек.

След дълго криволичене из улиците накрая стигнаха замъка, където от една кула се развяваше алено знаме с три златни лъва. Портите бяха затворени и отпред, подпрени на пиките си, стояха четирима стражи, облечени като кралски войници. Когато лордът на Анандейл се приближи, един от мъжете излезе напред и прекоси моста над рова.

— Добър ден! — каза той и се вгледа в знамето, издигнато над групата. — По каква работа?

По даден знак от бащата на Робърт един от рицарите излезе с коня си напред.

— Пристигнал е сър Робърт Брус, лорд на Анандейл. Той иска да говори с крал Едуард.

— Кралят е на съвет — отвърна стражът.

Робърт забеляза как лицето на баща му нервно потрепна.

Брус подкара бялата си кобила към стража.

— Крал Едуард ме извика тук да се срещна с него по спешен въпрос. Сигурен съм, че ще ме приеме.

— Заповядано ми е да пропусна само тези, чиито имена са ми дадени. Вашето, сър, не е сред тях. Предлагам да се разположите на лагер заедно с другите мъже, повикани от краля тук. Без съмнение той ще изпрати да ви повикат, когато бъде готов. — След тези думи стражът се върна обратно по моста.

Когато лордът обърна рязко коня си, Робърт усети задоволството на стража от това, че го е унижил. Овладял гнева си, Брус ги поведе начумерен към лагера с шатрите.

Тъй като на поляните отвъд крепостните стени не беше останало много свободно място и редиците с шатрите се простираха чак до пясъчните дюни, те бяха принудени да се разположат върху парче земя близо до миришещите на тиня брегове на лагуната, където въздухът се изпълваше от крясъците на птиците. Когато рицарите слязоха от конете, слугите се заеха да разтоварват шатри и друг багаж от каруците. Няколко души тръгнаха да търсят вода за конете, а останалите започнаха да копаят ями за огньовете и клозетите. Робърт отиде отзад при една от каруците, от която двама слуги свалиха голяма дървена клетка. Вътре беше неговата хрътка Уатах. При завръщането си в Шотландия предишното лято той се беше привързал отново към младата кучка, паленцето на любимката на дядо му. Тя му напомняше за стареца и за предишния му живот.

— Донеси ми каишката й — каза той на един от слугите.

Слугата порови в една ловна торба, а другият отвори клетката. Уатах се протегна и се измъкна, извивайки се като змия през вратата на клетката.

Беше висока, стигаше почти до бедрото му, с тънки крака и сива козина като майка й. Отиде право при Робърт, беше изплезила език и дишаше тежко. Той взе каишката от слугата и я закопча на врата й. За разлика от кучетата на баща му, чиито каишки бяха от коприна, тази на Уатах беше от мека кафява кожа. Дядо му винаги се беше отнасял с презрение към мъжете, които слагаха на кучетата си красиви каишки, и казваше, че подобни труфила са за глупаци с много пари и малко ум. Робърт нави ремъка около ръката си, за да държи кучката близо до себе си, и тръгна между шатрите, оставяйки слугите да свалят багажа и Катрин да предаде плачещата му дъщеря в протегнатите ръце на Джудит, за да я нахрани. Не беше отишъл далеч, когато Едуард тичешком го настигна.

— Къде отиваш, братко?

— Уатах трябва да се облекчи. Аз също. — Без да чака отговор, Робърт продължи. Не искаше да започват нов спор.

— Нямаш намерение да говориш с него, така ли? Ще продължаваш да го избягваш, докато стане твърде късно и изборът ти бъде отнет!

Робърт спря. Обърна се и срещна предизвикателния поглед на брат си.

— Защо не оставиш тази работа?

Едуард поклати изненадан глава.

— Да я оставя? — Той пристъпи към Робърт. — Става дума за бъдещето на кралството ни! Имаш възможност да поправиш грешките от последните месеци. Защо, за Бога, не се възползваш от нея?

— Не знаем нищо за намеренията на крал Едуард. От писмото не стана ясно защо ни вика. Как мога да се възползвам от нещо, което реално не съществува? Как?!

— Утре Джон Балиол ще бъде свален официално — прекъсна го Едуард. — Баща ни смята, че той ще заеме мястото му като крал на Шотландия. Затова е дошъл тук. Обаче правото за претенции към трона беше прехвърлено от дядо ни на теб в деня, в който ти наследи Карик. Защо не му се противопоставиш?

— А защо изобщо те притеснява това? — попита Робърт, изнервен от горещината и умората. — За теб е по-добре, ако той стане крал. Ако аз умра пръв, ти ще бъдеш неговият наследник.

Едуард поклати глава.

— Искам да видя кралството ни да живее отново в мир, братко. Не желая повече да се бия със съотечествениците си. Тази война ме отврати. Баща ни… — Той спря за момент и сбърчи вежди. — Той може и да е роден шотландец, но във вените му тече английска кръв. Нашият майчин език вече изчезва от земите ни, а традициите и обичаите на нашите прадеди, така тачени от дядо ни, започват да се забравят. Баща ни ще ускори това. Като крал ще създаде двор, който ще е пълно подобие на Уестминстър и ще бъде подвластен на крал Едуард. Кралството ни ще има още по-малко независимост, отколкото при Балиол.

Робърт се вгледа в брат си. Рядко го беше виждал да говори толкова сериозно.

— Защо мислиш, че аз ще бъда по-различен?

— Все още се надявам, че ти можеш да се поучиш от грешките си.

Робърт разбираше, че брат му има предвид обвързването му с Рицарите на Дракона.

— Ние не знаем какво замисля кралят и дали изобщо ще предложи трона. — Гласът му стана по-рязък. — Няма да разединя клана, като се боря за една илюзия, дявол да го вземе!

Този път брат му не направи опит да го последва. Робърт продължи да върви покрай събраните на групи войници, които се излежаваха под горещото слънце, пиеха или спяха. Други седяха около масите, поставени под навеси, и слугите им носеха храна. Видя няколко познати знамена, провесени отстрани на шатрите, и се запита кои са тук. Представи си за миг лицето на Еймър де Валънс, но си наложи да не мисли за него и се отправи през пясъчните дюни към морето, а Уатах ситнеше редом.

В слънчевия следобед морето блестеше като разтопено злато, а вълните се плискаха едва чуто върху пясъка. Вятърът, който духаше откъм водата, изсуши потта по лицето на Робърт, когато той седна и отвърза каишката на Уатах. Кучето се спусна към водата и заподскача като сърна сред вълните. На пясъка бяха изтеглени няколко рибарски лодки. Малко по-встрани от тях няколко слуги търкаха гърнета и котли в поток, който се вливаше в морето. Уатах се втурна бързо към тях, но с рязко подсвирване Робърт я повика обратно. Когато животното легна послушно до него, той се наведе напред и подпря глава с ръце върху коленете. Загледа се в морето, чиято ведра синева беше в рязко противоречие с обърканите му мисли.

Откакто баща му беше назначен за губернатор на Карлайл, той непрекъснато намекваше за възможността ако Едуард спечели войната, да го направи крал. Сега англичаните бяха спечелили и утре Балиол щеше да бъде свален. Робърт изпитваше благодарност, че земите им са върнати и бе доволен от участта на Балиол и омразните Комъни. Но докато яздеше из родните си земи и виждаше съотечествениците си смирени и унижени, се беше почувствал като окупатор, също толкова презиран, колкото крал Едуард и войниците му. Искаше ли да бъде крал на хора, които го мразят? А и какво означаваше самият трон? През последните шест години беше станал свидетел на опитите на Едуард да държи Шотландия под свой контрол, първо чрез предложената женитба на Маргарет с наследника му, после чрез намесата му в царуването на Балиол. Сега, след като Едуард беше завзел кралството със сила, когото и да поставеше на мястото на Балиол, щеше да бъде само един послушен васал, държан на много здрава каишка. Робърт се питаше дали не беше по-добре да е доверен воин в кралския елит, отколкото марионетка в окован с вериги трон…

Седнал замислен, той чу дрезгавия глас на дядо си да пита дали една вековна история ще свърши с него, дали Александър, Дейвид и Малкълм Канмор се биха и проливаха кръвта си за тяхното кралство, а той щеше да го предаде без борба? Робърт си представи огромно дърво, растящо на склон. Беше изсъхнало и загиваше, гордите му клони бяха почернели от гниенето, което пълзеше надолу по дебелия ствол към корените му. „Ти причини това — каза гласът на дядо му. — Ти беше смъртта на нашето наследство.“

— Какво искаш от мен? — извика внезапно Робърт и скочи на крака.

Уатах се разлая, чула гневния му глас, а слугите, които миеха съдините, погледнаха към него. Робърт отиде до водата, заровил ръце в косата си. За четири години положението на рода му в този свят се беше променило до неузнаваемост. Бяха загубили битката за трона, влиянието си в кралството и повечето от бившите си съюзници. Той беше загубил бързо един след друг майка си, дядо си и жена си, а след това трябваше да изтърпи мъката да води война със собствения си народ. С победата усети още по-мъчително жестокостта на поражението си. Някъде горе на небето, сред облаците, свети Малахия сигурно се смееше.

— Сър Робърт?

Рязко се обърна и видя, че към него през дюните идва висок млад мъж в синя копринена туника. На загорялото от слънцето лице на Хъмфри де Бун се появи широка усмивка. Виждайки приятеля си, Робърт почувства голямо облекчение. Обвиненията на дядо му и изсъхналото дърво изчезнаха и той тръгна нагоре да го посрещне. Прегърнаха се, а Хъмфри се засмя, когато Робърт го притисна силно до гърдите си.

— Видях знамето ти, докато минавахте нагоре през лагера — каза той и се отдръпна. — Брат ти ми каза, че си тук. — Хъмфри погледна към Уатах, която го подуши. — Това ли е хрътката ти? Красива е.

— От колко време си в Монтроуз? — Робърт се беше надявал рицарят да е тук, защото приятелството на младия човек много му липсваше. Като го видя, почувства се така, сякаш беше в Лондон през онова лято, когато се упражняваха на полето и пируваха в Тауър. Като че ли събитията през изминалата година изобщо не се бяха случвали.

— Само от няколко дни. Пристигнахме от Пърт.

— Беше ли при Бъруик?

Усмивката на Хъмфри изчезна. Погледна морето, а после се обърна към Робърт и пресилено се усмихна.

— Хайде да не говорим за сражения, след като войната свърши. Разкажи ми за себе си. Всичко! Къде е красивата ти жена? Тук ли е? Нямам търпение да се запозная с нея.

— Изобел умря преди четири месеца в Карлайл — каза след кратка пауза Робърт. — При раждането на дъщеря ни.

Лицето на Хъмфри помръкна. Стисна рамото на Робърт.

— Приятелю, аз…

Робърт махна с ръка, преди извинението да бъде произнесено. Смяташе, че не заслужава съчувствие, след като беше страдал сравнително малко.

— Беше добра жена. Добра съпруга. Но бяхме заедно само година, а заради неприятностите и после заради войната не се виждахме често. Истината е, че не я познавах много добре. Тя… — той се поколеба. Не беше казвал това пред никого. — Тя наистина ми липсва, но повече заради детето ни, отколкото заради мен.

Хъмфри кимна.

Известно време запазиха мълчание, загледани във вълните, които се разбиваха на брега. Лицата им бяха загорели и с наболи бради. След малко Робърт реши да заговори, но рицарят го изпревари.

— Радвам се, че си тук, Робърт — каза, обръщайки се към него, Хъмфри. — Защото имам нужда от помощта ти.

— Разбира се. С какво мога да ти помогна?

— Има нещо, което крал Едуард иска Рицарите на Дракона да изпълнят. Една специална задача. Искам да дойдеш с нас.

— Каква е тя?

В този момент чуха някой да вика. Обърнаха се и видяха Едуард, който вървеше през дюните към тях.

— Ще говорим по-късно — каза Хъмфри и погледна отново Робърт. Усмихна се и стисна рамото му. — Радвам се да те видя отново, приятелю.

— И аз теб.

Робърт лежеше в шатрата и слушаше как брат му диша редом. Беше изморен от дългото пътуване. Тягостната атмосфера вечерта в техния лагер заради мрачното настроение на баща му, че не беше приет от краля, а също и продължаващата неизвестност какво ще стане утре, когато крал Джон бъде свален, го умориха още повече. Ала въпреки умората не можеше да заспи.

Топлият вятър повдигна краищата на шатрата и разкри пълната луна, червеникава по краищата, която висеше ниско на небето. Робърт се запита дали това не беше лоша поличба. Тази мисъл го върна обратно към времето, когато едно лято в Карик се беше скитал сред леката мъгла и беше стигнал до къщата сред хълмовете и дървото с мрежи по него. Дали старицата беше още там в схлупената си къщурка, пълна с книги и кости, където плетеше съдбите на хората? Сега Афраиг сигурно вече беше много стара или мъртва. Мисълта за Карик го накара да изпита тъга по безгрижното детство, когато майка му и дядо му бяха живи и домовете им — пълни с приятели и смях. Беше прекарал толкова малко време в графството си, след като го беше наследил. Неговият васал Андрю Бойд събираше годишните ренти и се справяше с всички проблеми, затова още не беше почувствал напълно, че имението е негово. Сега, когато войната беше свършила, трябваше да се върне там.

Чу гласове отвън и разпозна този на един от рицарите на баща му, оставен да пази лагера, а другият — тих, но настойчив, беше на Хъмфри. Като внимаваше да не събуди брат си, Робърт стана и излезе от шатрата. Приближи се и кимна на човека на баща му да отиде на поста си.

Когато поздрави Хъмфри, забеляза, че под простия, тъмен плащ за езда рицарят носи броня.

Очите на Хъмфри проблеснаха на светлината на огъня.

— Искам бързо да се облечеш.

— Къде отиваме?

— Да изпълним пророчеството.

Хъмфри продължи да говори още няколко секунди. Каза му какво да вземе със себе си и къде ще се срещнат. Когато рицарят свърши, Робърт искаше да продължи да го пита за характера на задачата, но се въздържа. Чувството за принадлежност към нещо, което изпита, виждайки Хъмфри, беше за него голямо облекчение след мъчителната изолация, в която се оказа, откакто се беше върнал в Шотландия. Не искаше да го разваля с въпроси към рицаря. Всъщност намираше възможността да напусне Монтроуз за добре дошла. Беше уморен от колебания какъв избор да направи и по кой път да тръгне.

„Ще продължиш да го избягваш, докато стане твърде късно и изборът ти бъде отнет.“

Брат му беше прав. Но не го интересуваше.

След като Хъмфри си тръгна, Робърт събуди Нес да оседлае Хънтър и се върна в шатрата да се облече. Докато обличаше кожената дреха върху ризата, чу дъщеря си да проплаква, а после чу сънливия шепот на жена. Излезе навън с меча в ръка тъкмо в мига, в който Катрин се измъкна от шатрата, която споделяше с Джудит и три други жени. Прислужницата държеше Марджори на ръце и тихичко й шептеше. Вдигна очи, когато видя Робърт да прекосява лагера. Сбърчи вежди, забелязала меча в ръката му. Той не каза нищо, а продължи към каруцата и измъкна от нея голям сандък, в който беше бронята му. Зад него Марджори продължи да плаче. Робърт извади ризницата, а Катрин започна тихо да пее. Имаше плътен, силен глас, който звучеше така, като че ли принадлежеше на по-възрастен човек. Това успокои детето и плачът му постепенно стихна. Дал си сметка, че е спрял, заслушан в плача, и ризницата започва да му тежи на ръцете, Робърт я намъкна и посегна към щита, който Хъмфри му беше казал да вземе. Щитът с дракона беше загърнат в плат, за да не се повреди. Робърт не го беше поглеждал, откакто преди година беше напуснал Англия. На светлината на огъня забеляза колко много е издраскано дървото. Тъкмо си слагаше проста мантия за езда, както му беше казал Хъмфри, когато чу нечий глас зад себе си.

— Заминавате ли, сър?

Обърна се и видя, че Катрин го гледа. Носът й беше изпъстрен с лунички, а разрошената й от съня черна коса се спускаше свободно върху раменете. Беше притиснала Марджори до гърдите си. Робърт се усмихна и се загледа в заспалата си дъщеря. Наведе се и нежно я целуна, а после се изправи и срещна погледа на Катрин, докато запасваше колана с меча на кръста си.

— Ще се върна скоро.

Вдигна щита и след като поговори за малко с рицаря, застанал на пост край огъня, взе юздите на Хънтър от Нес и тръгна през лагера, следвайки указанията на Хъмфри.

Дървената платформа, която беше видял на влизане в Монтроуз, се изпречи пред него. На червеникавата лунна светлина приличаше повече на бесилка, отколкото на подиум. На известно разстояние от нея видя група конници, осветени от факли. С тях имаше каруца, теглена от впрегатни коне, водени от двама кралски рицари. Когато приближи, Робърт видя Хъмфри и множество други познати лица.

Тук беше Хенри Пърси, станал по-дебел, откакто го помнеше, и Гай де Бочам, който не се усмихна, когато го видя. Сред тях беше и Томас Ланкастър, пораснал и по-висок, станал почти мъж. Беше възседнал коня си редом с Робърт Клифорд, който кимна любезно на Робърт, а застаналия до него Ралф де Монтърмър му се усмихна за поздрав. Накрая Робърт срещна и погледа на Еймър де Валънс. Омразното му лице го върна към спомена за Ангълси — в онази миришеща на мухъл кухня и черните, пълни с омраза очи на Еймър, когато се беше нахвърлил върху него, за да го убие.

Когато Робърт се метна на коня, Хъмфри кимна на останалите:

— Да тръгваме. Чакат ни три дни езда.

— Три дни? — попита Томас. — Ще пропуснем утрешната церемония.

— Още не си ни казал къде отиваме и с каква цел, братко! — обади се Ралф.

Робърт беше доволен, че не е единственият, когото Хъмфри държеше в неведение. Отново го налегнаха съмнения, но ги отпъди. Какъвто и да беше планът им, той беше повече за предпочитане, отколкото да стои тук, изправен пред невъзможно решение.

— Ще обясня по пътя — отвърна с твърд глас Хъмфри.

Срита коня и поведе групата извън лагера към пътя, който излизаше от Монтроуз. Каруцата затрополи след тях, а огромната кървава луна освети пътя им.

43

Събралите се мъже проследиха в мълчание самотната фигура, която вървеше между двете образувани от тях редици към платформата в средата на лагера. Водите на лагуната бяха покрити със започнала да се разкъсва тук-там мъгла, а влажният утринен въздух обещаваше още един горещ ден. Небето на изток беше като разтопено злато, а лъчите на слънцето огряваха лицата на стотиците мъже, събрали се около платформата. Пред нея, под погледа на кралските рицари, имаше застанали в редица мъже. Стояха плътно един до друг, смирени и бледи. Само неколцина гледаха към самотния мъж, който се приближаваше.

Лордът на Анандейл Робърт Брус чакаше сред редиците на английските благородници и не сваляше очи от бавно приближаващия се Джон Балиол. Кралят на Шотландия имаше изтощен вид, очите му бяха хлътнали. Лицето му беше посивяло въпреки жегата, а златистата му туника с избродирания кралски герб на Шотландия беше единственото цветно петно по него.

След Дънбар Балиол беше избягал заедно с Комъните, но с неспирното настъпление на Едуард на север крепостите и градовете падаха едни след други и за крал Джон и оцелелите му хора нямаше къде да се приютят. Седмиците, прекарани в път, личаха по изпитото лице и измършавялото тяло. През юни беше писал на Едуард, че се отказва от договора с френския крал Филип и предлага безусловна капитулация. Сега, сломен от унижението и отчаянието, той вървеше с вид на обречен човек към платформата на палача.

Когато Балиол мина покрай него, Брус проточи врат, желаейки врагът му да го погледне, да види, че той стои там и наблюдава последните му мигове като крал. Но Балиол не отклони очи от платформата отпред. Тълпата затвори редиците зад него.

Балиол стигна до пленниците, подредени пред платформата, и те бяха принудени да се отдръпнат, за да му позволят да изкачи стъпалата. Един човек пристъпи напред като че ли с намерение да каже нещо на краля, но мечовете на рицарите на Едуард го принудиха да се върне назад. Брус, който наблюдаваше над главите на хората, разпозна в мъжа Джон Комън. Лордът на Баденох отстъпи назад, но продължи да не сваля очи от шурея си, който изкачваше стъпалата. С Комън беше и неговият син и наследник, съпруг на Джоан де Валънс, изпаднал в немилост заедно с Черния Комън и графовете на Атъл, Ментийт и Рос. Погледът на Брус се спря поотделно на всичките. Повечето бяха другари на баща му. Както и на него, времето им беше отминало. Миналото трябваше да остане в земята заедно с костите на мъртвите. Време беше в Шотландия да настъпи нова ера.

Чул, че синът му Едуард шепне нещо на васалите му, Брус се обърна и го изгледа строго, за да го накара да млъкне. На разсъмване, когато му казаха, че Робърт е заминал през нощта по работа на краля, Брус побесня. Разпита най-подробно Едуард, но или синът му беше по-добър лъжец, отколкото предполагаше, или наистина не знаеше защо брат му беше изчезнал без обяснение. След като се поуспокои и овладя гнева си, лордът постепенно започна да изпитва засилващо се облекчение.

От започването на войната и съюза му с английския крал Едуард той нито веднъж не беше признавал открито факта, че правото да претендира за трона принадлежи на сина му, но тази истина не му даваше покой. Измъчван от страха, че Робърт може да предяви тази претенция, той се беше отдръпнал още повече от своя и без това отчужден син. Предположи, че отсъствието на Робърт в навечерието на такъв критичен момент от кампанията на рода им е знак, че може да се откаже доброволно от борбата. Брус се надяваше да е така, защото той самият не би се отказал. Баща му беше прехвърлил правото, за да го накаже. Сега той щеше да поправи тази несправедливост. Как се надяваше, че копелето се гърчи в гроба си!

Лордът на Анандейл погледна към платформата и видя, че Балиол се е изкачил върху нея и върви към центъра, където неговият свекър Джон де Варен чака със свит на руло пергамент в ръка. Зад графа на Съри се бяха струпали английски чиновници, законници и кралски служители, между които беше и епископ Антъни Бек. Те бяха застанали от двете страни на трона, на който седеше крал Едуард. Кралят не се виждаше много добре от това разстояние, а и зрението на Брус вече не беше така добро, както преди, но беше ясно, че кралят гледа към Балиол. Графът на Съри разви пергамента и с дрезгав глас започна да чете обвиненията срещу Балиол, чиито предателски действия като васал на краля на Англия бяха довели до конфискация на именията му. Съгласно условията на капитулацията сега той трябваше да предаде кралството си и кралското си достойнство на своя сюзерен.

Когато престана да чете, Джон де Варен отстъпи назад и се загледа някъде встрани от нещастния си зет. За момент Балиол остана сам. Огледа се плахо и се сви, когато двама кралски рицари пристъпиха към него. Всеки държеше кинжал. Някои от шотландските големци долу започнаха да протестират, но хората на краля нямаха намерение да причинят телесни рани. Вместо това започнаха да режат конците на избродирания върху туниката на Балиол червен лъв, приклекнал на задни крака. Примиреното изражение на Балиол, докато те работеха, показваше, че той знае предварително какво ще последва. Когато главата на избродирания лъв изчезна, единият от кралските хора предаде кинжала на другаря си и хвана края на плата. Дръпна го силно надолу и откъсна кралския герб от туниката. От тълпата се чуха радостни викове и ръкопляскания, които бързо стихнаха. Загубил равновесие, Балиол политна напред, но рицарят го подхвана и го задържа прав пред множеството, с провиснали червени конци от туниката.

Крал Едуард беше направил Джон Балиол крал на Шотландия, а сега го беше свалил от трона. Брус не можеше да е много сигурен, но му се стори, че в слънчевото утро забеляза върху сипаничавото лице на Балиол да проблясват сълзи.

След като Балиол беше отведен надолу по стъпалата на платформата, за да бъде откаран с ескорт в лондонския Тауър заедно с останалите шотландски благородници, крал Едуард се изправи. Видял, че кралят се кани да слезе от платформата, заобиколен от свитата си, Брус решително си проби път през тълпата. Английският крал, който го беше извикал, за да стане свидетел на този момент, все още не го беше приел. Нетърпението не му даваше мира.

— Кралю!

Брус не обърна внимание на протестите на онези, които беше разбутал грубо с лакти, за да излезе напред, и продължи да вика, опитвайки се да привлече вниманието на краля. Почти стигна до Едуард, който вървеше през лагера заедно с Джон де Варен и главните му служители, когато двама кралски рицари препречиха пътя му. Като видя, че нямат намерение да го пропуснат, Брус отстъпи назад.

— Моля ви, господарю! Трябва да говоря с вас!

Едуард се обърна, забеляза Брус, застанал между двамата рицари със зачервено от борбата с тълпата лице. Заедно с него се обърнаха и приближените му, за да видят кой се осмелява да заговори краля.

— Господарю! — каза Брус, изчаквайки един миг, за да се успокои и да направи поклон. — Исках да говоря с вас по един важен въпрос. — Когато Едуард продължи да го гледа, като че ли очакваше да каже тук на място за какво става дума, Брус добави: — Насаме.

Погледът на Едуард не трепна и остана все така студен.

— Времето ми тук е ограничено. Ще се срещна с всичките си васали следващия месец в Бъруик, когато настъплението на север приключи. Там ще приема почитта на народа на Шотландия. Тогава ще можеш да разговаряш с мен, сър Робърт от Анандейл — каза кралят и се накани да продължи напред.

Като видя, че това, за което беше копнял, макар и примамливо близо, му се изплъзва, лордът на Анандейл се самозабрави.

— Настоявам, милорд! — извика силно той след краля.

При тези думи, изречени с властен тон, кралските служители погледнаха изумени, а рицарите, препречващи пътя на Брус, хванаха дръжките на мечовете си, за да ги изтеглят, ако направи още една крачка напред.

Едуард бавно се обърна, а скулите на лицето му се изостриха още повече на светлината на утринното слънце. Сивите му очи се присвиха и той прикова властно стоманения си поглед в Брус.

Лордът на Анандейл побърза да отстъпи.

— Исках да кажа, милорд, че въпросът не търпи отлагане. — И без да обръща внимание на служителите, продължи: — Сега, когато крал Джон е лишен от титлата, тронът на Шотландия остава празен. След Балиол правото да претендира за него принадлежи на баща ми, както показа организираното от вас изслушване, но след смъртта му миналата година това право се прехвърли на мен. Вие сам признахте това, когато приех да стана губернатор на Карлайл.

За момент Едуард не каза нищо. Когато заговори, тонът му беше открито язвителен:

— Да не мислите, сър Робърт, че най-голямата ми грижа е да ви печеля кралства?

Кралят продължи пътя си заедно със своите служители, а рицарите се обърнаха и го последваха, оставяйки лорда на Анандейл да стои сам като поразен от гръм сред тълпата.

44

След като излязоха от Монтроуз, рицарите яздиха здраво. От време на време спираха само за по няколко часа да починат, когато конете не можеха да продължават по-нататък. Сега, на свечеряване през третия ден, те се спускаха по един хълм и Робърт осъзна, че вижда в далечината крепостните стени на град Пърт, разположен на бреговете на пълноводната река Тей. По-близо, на около миля, се намираше Скун, където той и дядо му се бяха изкачили на хълма Мот и старият човек му беше разказал за битката при Луис и причината за ненавистта му към Комъните.

Когато наближиха покрайнините на града по един изровен път с каруцата, клатушкаща се зад тях, Хъмфри даде знак да забавят ход. Зави надясно и ги поведе по пътека, която минаваше през рядка гора. Колелата на каруцата подскачаха по неравната земя, чуваше се пращене на счупени клонки. Около тях дърветата шумоляха, а клоните им закриваха като с мрежи червеникавото небе, на което блещукаха първите звезди. След малко излязоха на поляна. Хъмфри се огледа и, явно останал доволен, заповяда да спрат.

— Ще правим ли лагер, сър Хъмфри? — попита Робърт Клифорд, загледан в сгъстяващия се мрак сред дърветата.

— Не — отвърна Хъмфри и слезе, премигвайки, от коня, а бронята под туниката му издрънча. — Донесете щитовете! — нареди той на двамата кралски рицари, които караха каруцата.

Другите също се смъкнаха от конете. Спогледаха се с недоумение, а после всички се взряха въпросително в Хъмфри, който беше преметнал юздите на бойния си кон през един клон и чакаше насред поляната. След секунди те го наобиколиха.

Чуваше се само стържене на дърво, докато рицарите измъкваха щитовете от каруцата.

Робърт остави Хънтър да пасе из храстите и се приближи до Хъмфри. През цялото дълго пътуване Хъмфри беше мълчалив и резервиран, а Робърт ставаше все по-напрегнат. Първоначалното облекчение, което беше почувствал след напускането на Монтроуз, изчезна, заменено от напиращите въпроси, на които Хъмфри до този момент беше отказвал да отговори.

— Стига с тази тайнственост — каза той, преди някой друг да заговори. — Какво правим, Хъмфри? Яздихме три дни без никаква представа къде отиваме и защо.

— Съжалявам — рече Хъмфри, срещайки погледа на Робърт, — обаче е по заповед на крал Едуард. Заклех се да изпълня заповедта му. — Той погледна останалите. — Може би забелязахте, че се връщахме по стъпките си. Отвъд тези дървета е град Скун, покрай който минахме на път за Монтроуз. Това е целта на пътуването ни.

Двамата рицари започнаха да раздават щитовете с дракона.

В този момента Робърт почувства как обхваналото го напрежение го напусна, заменено от внезапно озарилото го прозрение. То го заля като ледена вода.

— Камъкът! — каза Робърт, взирайки се в лицето на Хъмфри. — Това е, нали? Дошъл си за Камъка на съдбата?

Другите започнаха също да говорят развълнувани.

— Тронът — каза тихо Гай де Бочам. — Третата реликва.

Робърт не го слушаше.

Хъмфри беше кимнал в отговор.

— Камъкът е една от четирите реликви, посочени в Последното пророчество на Мерлин.

— Аз защо не знаех това? — попита Робърт, почувствал се измамен и гневен. — Защо не ми каза?

Гласът на Хъмфри стана рязък:

— Не ти казах, защото ти се върна в Шотландия само месеци след като беше приет в ордена. Нямаше време да ти кажа и да ти обясня.

— Какво да обясниш? Че възнамеряваш да вземеш трона ми?

— Твоят клан загуби трона, когато той бе зает от Балиол — отвърна тихо Хъмфри. — Крал Едуард не възнамерява да качи на него друг, не и сега. Свършено е, Робърт. Шотландия ще стане част от Англия, както Уелс и Ирландия. Камъкът вече не е нужен тук. На него няма да бъде коронясан нов крал.

— Уелс и Ирландия… са друго нещо — отекна гласът на Робърт из поляната. — Шотландия е суверенно кралство със свои свободи. Те не могат просто да бъдат пренебрегнати!

Ралф де Монтърмър излезе напред и се опита да убеди Робърт:

— Нашето нахлуване доказа колко слаба е Шотландия сама. Обединена с Англия, тя ще бъде много по-силна. И двете кралства ще спечелят от един такъв съюз. Сега, когато договорът е обявен за невалиден, заедно ще можем да се сражаваме с Франция и да върнем обратно земите на краля. Трябва да видиш, че в това има логика, сър Робърт. Ако ти не вярваше в каузата на Едуард, нямаше да се биеш за него срещу своите съотечественици.

Преди Робърт да успее да отговори, Хъмфри се намеси:

— В пророчеството е казано, че ако четирите реликви на Брут не бъдат събрани заедно от един владетел, Британия ще рухне. Това означава, че Шотландия ще страда също толкова много, както и Англия. Трябва да вземем камъка, за да попречим това да стане.

— Откъде знаете, че пророчеството е истинско? — възрази Робърт и ги изгледа. — Някой от вас виждал ли е книгата, от която е направен преводът за краля? Не. Тя се пази заключена, нали? Предполага се, че твърде лесно може да се повреди, за да бъде изложена на показ.

— Аз бих внимавал, сър Робърт, да правя подобни намеци — предупреди го Ралф.

— Дори и да е истинска — продължи Робърт, обръщайки се към Хъмфри, — това не означава, че е писана за това време. Ами ако Последното пророчество се е отнасяло за време отпреди стотици години? Или пък е имало предвид, че Британия ще се провали след стотици години в бъдеще? Чел съм Историята на Джефри Монмътски като момче и я прочетох отново при завръщането ми в Шотландия. Да, той говори за един определен момент, когато някои реликви ще бъдат събрани на едно място, но не казва кога ще настъпи този момент.

— Последното пророчество не само пояснява кои реликви е имал предвид Джефри Монмътски — отвърна Хъмфри. — В него се говори и за конкретни събития, които ще възвестят провала на Британия. За знамения, за които трябва да се следи. — Той се поколеба, като че ли премисляше нещо. — Едно от тези събития беше смъртта на крал Александър.

Робърт посрещна тези думи с мълчание. До този момент дълбоко в себе си имаше големи резерви, които му пречеха да повярва в пророчеството. Знаеше, че и други, сред които бяха Еймър и Хенри Пърси, не вярват истински в него, а по-скоро, както и той, гледат на принадлежността си към ордена като на начин да спечелят благоволението на крал Едуард. Робърт забеляза изненада, изписана върху лицата около него. Очевидно Хъмфри знаеше повече за пророчеството, отколкото останалите.

— В него се посочва името на краля, така ли?

„Когато последният крал на Албион умре без наследник — цитира Хъмфри, — кралството ще бъде хвърлено в хаос. И синовете на Брут ще скърбят в този ден за този с великото име.“

— Александър ли? — обади се Робърт. — Александър Велики?

— Как би могъл някой друг освен пророк да знае какво ще стане? — отвърна Хъмфри.

— Защо това не ни беше казано? — наруши тишината гласът на Еймър.

— За него знаят мъжете от Кръглата маса — отвърна Хъмфри. — На всички ще ви да бъде казано своевременно, ако бъдете избрани да се присъедините към нея.

— А ти откога си приет на масата?

Хъмфри не отговори на язвителния въпрос на Еймър.

— Робърт, искам да ми имаш доверие и крал Едуард има нужда да му вярваш, както го стори през тази изминала година. Това, което правим, е за доброто на тези острови. — Повиши тон, когато Робърт не отговори. — Ти положи клетва пред Рицарите на Дракона: да бъдеш един от кръга, който ни обвързва да сме верни на нашия крал и на неговата кауза. Това, Робърт, е негова кауза. Четири реликви, по една от всеки край на старото кралство — Англия, Шотландия, Ирландия, Уелс, — трябва да бъдат обединени под неговото ръководство, за да се попречи да се провалят всичките. Ако сега не нарушиш клетвата си, това е и твоя кауза. Кралят ми каза къде се пази камъкът. Мога и сам да го намеря, но ще стане по-бързо, ако ти ни водиш. Надявах се да го направя без проливане на кръв — добави той. — Но ако бъдем отклонени от целта, смъртта на невинни хора може да се окаже неизбежна.

Робърт изгледа застаналия пред него с решително изражение Хъмфри. Можеше да наруши клетвата, да откаже да му помогне и да превърне в свой враг краля и всеки от мъжете тук или да направи каквото беше поискал Хъмфри и да помогне да се изпълни предсказанието. Почувства се разкъсван повече от всякога между верността към кралството си и верността към тези мъже. Обаче сред обърканите му мисли ясно се открояваше една. Не можеше да опровергае казаното от Ралф за лекотата, с която англичаните бяха завладели Шотландия. Той самият беше изумен от това. Нещата в кралството не вървяха добре още от смъртта на Александър. Ами ако е вярно? Ами ако пророчеството излезе истина? Нужно му беше време да премисли, да намери смисъл във всичко това. Но те го гледаха и чакаха отговор. Нямаше време.

Затова не каза нищо, а само протегна ръка към рицаря, който раздаваше щитовете.

След като рицарят отиде при Робърт и му подаде последния щит с дракон, Хъмфри се обърна към другите:

— Трябва да свършим това бързо. Сър Робърт Клифорд и сър Хенри Пърси ще ми помогнат да взема камъка от църквата на манастира. След като го сложим в каруцата, веднага тръгваме обратно. Не вдигайте меч срещу никого, освен ако не бъдете нападнати — добави той. Погледна Еймър де Валънс, който се намръщи и стисна дръжката на меча си.

Рицарите се метнаха на конете. Излязоха от гората и поеха по пътя, който водеше към манастира в Скун. Робърт яздеше отпред заедно с Хъмфри с тежкия щит в ръка, а сърцето му блъскаше в гърдите.

Свиха по един тесен път, после се прехвърлиха през реката по мост и стигнаха манастира, чиито сгради се издигаха пред тях в здрача. Отвъд дърветата, ограждащи района на манастира, от комините на покривите над престолния град Скун се виеше дим. Помещенията на монасите не бяха оградени със стена и рицарите поеха право през двора на манастира. Наоколо беше тихо. През прозорците на една зала на приземния етаж се виждаха запалени факли. Най-вероятно беше трапезарията на монасите. Робърт забеляза в далечината кръга от дървета на върха на древния хълм Мот. Спомни си как дядо му седеше до него сред угасващата дневна светлина. Спомни си постамента, върху който трябваше да бъде поставен камъкът, и притегателната сила, която беше почувствал.

Хъмфри дръпна юздите на коня си, другите също забавиха ход. Чул името си, Робърт разбра, че рицарят го поканва да ги поведе към църквата на манастира. Бяха минали години от идването му тук, когато следваше дядо си през този двор, но той помнеше пътя. Пришпори Хънтър и ги поведе покрай спалните помещения и градините натам, където в сгъстяващия се мрак се издигаше църквата. Един мъж в расо извика уплашен и ги попита кои са, но рицарите изтрополяха покрай него, без да му отговорят. Хъмфри изпревари Робърт и препусна към църквата. Зад себе си Робърт чу викове и затръшване на врати, когато монасите се стреснаха от тропота на копитата. Някъде залаяха кучета. Нямаха много време.

Рицарите спряха конете пред вратите на църквата, а колелата на каруцата се плъзнаха в прахта. Скочиха на земята и някои изтеглиха мечовете си, крачейки бързо към църквата. По заповед на Хъмфри няколко души останаха при вратите, а той, Пърси и Клифорд влязоха вътре. Църквата миришеше на тамян и разтопен восък. Стъклата на прозорците отразяваха слабата светлина от свещите. Робърт ги последва и нахлупи качулката на плаща, за да скрие лицето си. Беше доволен, че облече простата дреха. Тази вечер тук червеният орнамент на Карик можеше да изиграе ролята на клеймо.

Хъмфри подаде щита си на Ралф, закрачи по пътеката между редовете под строгия поглед на свелите глави ангели от колоните и се запъти към олтара, пред който беше поставен белезникав каменен блок върху извезана със злато покривка. Робърт си спомни как баща му крачеше по същия коридор и как шотландските големци протестираха зад него. Замисли се колко голямо бе нетърпението на баща му да се добере до тази награда, до този древен камък, на който беше заложил всичките си амбиции. Каква ужасна съдба беше довела него, един Брус, тук не за да седне на трона, а да го открадне за един нашественик?

Хенри Пърси и Робърт Клифорд последваха Хъмфри. Тримата вдигнаха камъка. Пърси и Клифорд хванаха железните халки от двете страни, а Хъмфри пое тежестта отдолу. Тръгнаха, олюлявайки се, обратно по пътеката. Робърт чу отвън приближаващи се викове. Рицарите, които пазеха вратата, извикаха на Хъмфри да побърза. Робърт изтегли меча си, когато Пърси и Клифорд се приближиха. Погледът му се спря на свещения камък между тях, бледата му повърхност блестеше на светлината на свещите. Отвън към църквата на манастира се приближаваше тълпа. Някои държаха запалени факли. Повечето бяха облечени в монашески раса, но някои приличаха на работници или слуги. Тези мъже носеха ножове и тояги. Един държеше секира.

Рицарите тръгнаха напред, като образуваха защитен обръч, а Хъмфри и другите вървяха след тях. Най-отпред беше Еймър де Валънс. Робърт се присъедини към тях, когато Пърси и Клифорд се запътиха, клатушкайки се, към каруцата. Хъмфри беше пуснал камъка и беше взел щита си от Ралф. Излезе напред, за да посрещне приближаващите мъже.

Монасите от Скун бяха предвождани от прегърбен възрастен мъж, който, съдейки по обшитото с кожа расо, беше игуменът на манастира. Изуми се, когато видя Пърси и Клифорд да носят камъка.

— В името Божие, какво означава това? — извика с дрезгав глас той, когато спря пред кръга, образуван от рицарите. — Кои сте вие?

— Ние сме Рицарите на Дракона — отвърна Хъмфри. — Дойдохме да вземем Камъка на съдбата по заповед на краля на Англия Едуард, херцог на Гаскония, лорд на Ирландия, завоевател на Уелс и сюзерен на Шотландия. Стой настрани и няма да пострадаш.

— Ей Богу, няма да отстъпя — каза тихо игуменът и пристъпи напред, следван плътно от мъжа със секирата. Гласът му трепереше, но на светлината на факлите сбръчканото му лице изглеждаше непреклонно. — Няма да стоя настрани!

Пърси и Клифорд се мъчеха да прехвърлят камъка в каруцата. Ралф им се притече на помощ.

— Никой от нас няма да отстъпи — повиши тон игуменът.

В отговор монасите единодушно пристъпиха напред. Повечето изглеждаха ужасени.

— Тогава ще умреш — изръмжа Еймър де Валънс.

Хъмфри извика, но Еймър не му обърна внимание и посегна напред с меча, за да прободе игумена, който отстъпи ужасен назад. Преди Еймър да успее да нанесе удара, Робърт замахна с меча си към гърлото на Еймър. Той се отдръпна в последния момент, но острието на меча докосна кожата му точно над яката на ризницата. Рицарят остана като закован, с вирната назад глава и стоманеното острие, опряно в гърлото му.

— Свали оръжието си — процеди през зъби Робърт — или ще ти прережа гърлото.

Черните очи на Еймър стрелнаха Гай, застанал зад Робърт.

— Ами давай тогава — изсъска той — и аз ще умра, гледайки как те пробождат.

Робърт почувства, че Гай опря острието на меча си в гърба му.

Мъжът със секирата се беше приближил още повече и гледаше ту Еймър, ту Робърт, а раменете му се надигнаха като че ли за да нанесе удар. Някои от монасите пристъпиха напред, стиснали тояги и ножове. Някъде се чу да бие камбана и откъм града в здрача отекнаха гласове.

Хъмфри с намеси:

— Робърт!

Когато Робърт не се помръдна, рицарят сложи ръката си в желязна ръкавица върху меча му и решително го наведе надолу.

Освободен, Еймър отстъпи назад. В този момент мъжът вдигна секирата. Еймър се извърна, бърз като камшик, и го прободе, като изпъшка от усилието, и завъртя меча в корема на мъжа. Очите на човека изскочиха от орбитите и той отвори уста. Изпусна секирата и тя издрънча на земята. Игуменът извика, а Еймър изтръгна меча сред фонтан от кръв. Мъжът падна на колене и се преви със зейнала в корема рана, която се опитваше да притисне с ръце.

От групата се разнесоха викове. Някои отстъпиха уплашени назад, други се втурнаха напред. Един се нахвърли, размахвайки нож, срещу Хъмфри, но рицарят го удари с юмрук в лицето. Чу се как костта изпращя, човекът политна назад със счупен нос и кръвта потече между пръстите му. Другите рицари застанаха плътно един до друг, образувайки стена, за да попречат на монасите, докато Пърси и Клифорд най-накрая успяха да натоварят камъка в каруцата. Рицарите пристъпиха решително напред с вдигнати щитове и Робърт остана притиснат между тях. Най-отпред стоеше Еймър с меч, от който капеше кръв. Двама монаси сграбчиха игумена и го издърпаха от пътя им.

— Да тръгваме! — извика Ралф.

Между дърветата проблясваха запалени факли. Хората от града бързаха да разберат каква е тази суматоха в манастира. Ралф се метна на коня и поведе групата, а рицарите в каруцата заплющяха с камшика и конете се понесоха в галоп.

— Тръгвайте! — изкрещя Хъмфри и се затича към коня си.

Каруцата заподскача по неравната земя и конете се понесоха право през скупчилите се монаси. Те се разпръснаха. Двама се опитаха да се вкопчат в нея, докато минаваше покрай тях. Единият отхвръкна встрани, ударен от колело. Другият остана вкопчен няколко секунди, преди да бъде отхвърлен, след като каруцата се удари в голям камък.

Рицарите се метнаха на конете и ги пришпориха, като оставиха кръвта да изтича от тялото на убития от Еймър човек пред църквата. Качулката на Робърт се беше смъкнала при спречкването и когато той хвана юздите и се метна на коня, погледът му срещна този на игумена. Старият човек не го позна. По лицето му се четеше само безпомощен гняв.

Робърт препусна бързо след Рицарите на Дракона. Отпред каменният блок в каруцата се тресеше от неравния път. Пред очите на Робърт изникна образът на дядо му. Черните му очи гневно проблясваха.

ЧАСТ ПЕТА

1297 СЛ.ХР.

Междувременно Талиейсин беше дошъл да види пророка Мерлин, който го беше изпратил да разбере дали се задава вятър или дъждовна буря, защото облаците се сгъстяваха.

Животът на Мерлин, Джефри Монмътски

45

Английският съдия за Шотландия сър Уилям Ормсби стоеше пред прозореца на залата и гледаше към престолния град Скун. От комините по покривите се виеше дим, който изчезваше в белезникавото небе. Слънцето беше там някъде горе и се мъчеше да пробие през маранята. Ормсби чувстваше как потта го щипе под мишниците. Поръбената му с кожа тога го беше обгърнала като броня и той копнееше да я смъкне, но тази сутрин трябваше да приеме още много хора. Уведомиха го, че следващият чака долу. Ормсби щеше да го накара да почака още малко. Добре беше да ги накара да изгубят търпение и да се изнервят, преди да ги въведат при него. Беше установил, че така са по-неспособни да изразят възраженията си.

Долу под прозореца хората сновяха насам-натам из калната улица, всеки по своите работи. Ормсби видя един кльощав свинар да води свинете си. По-надолу по улицата тътреше крака възрастен монах. Спря, когато една жена, загърната в дрипав шал, изскочи от месарницата пред него, стиснала малък пакет в ръце. Тук-там сред гражданите се виждаха войници с мечове на кръста. Те се отличаваха от невзрачно облечените хора на Скун с военните си униформи. Всеки носеше бяла платнена лента на ръката с извезан на нея червен кръст на свети Джордж. Лентите се носеха по нареждане на крал Едуард, за да могат английските войници да разпознават своите. Червените кръстове се движеха по двама-трима или се мотаеха около залата с ръце върху дръжките на мечовете. Напоследък бяха станали повече. От Бъруик бяха изпратени подкрепления след зачестилите съобщения за разрастване на вълненията. Повечето от тях, изглежда, обхващаха планинските райони далеч на север от Скун и на запад, където хората на клана Макрори бяха пленили, разграбили и изгорили три английски кораба, патрулиращи край островите. Макрори се ползваха с лошата слава на наемници и главорези, готови да пленят всеки кораб, навлязъл в тяхната територия, независимо какъв флаг се вее на мачтите му. Английските чиновници в Бъруик не желаеха да рискуват и подсилиха всички главни гарнизони.

Ормсби видя как двама войници пред залата се отделиха от останалите и се отправиха към показалите се от една странична улица група просяци, които се влачеха след гражданите с протегнати за милостиня ръце. Приличаха повече на животни, загърнати в изпокъсани кожи, със сплъстени коси и лица, покрити с мръсотия. Напоследък и те бяха станали повече. Откакто Ормсби беше поел поста на съдия, гледката на просещи, парцаливи монаси и прокажени беше започнала да се допълва с доскоро свободни граждани, останали без дом и препитание и принудени да просят по улиците. Въпреки че те бяха облечени по-добре, и у тях се забелязваха ясните признаци на нищетата, която през следващите месеци щеше да ги покрие напълно със сивото си наметало. Ормсби гледаше с тревога как хора с положение, колкото и скромно да е то, можеха така бързо да изпаднат в немилост.

Войниците махаха с ръце към просяците и ги отпъждаха. Един от войниците блъсна мъжа пред себе си, явно недоволен, че върви твърде бавно. Друг изтегли заплашително меча си. Ормсби обърна гръб на сцената и се върна при масата, отрупана със свитъци пергамент. Просторната зала, пълна с хубави мебели и окачени по стените гоблени и картини, се заемаше от четирима писари, седнали зад писалищата, и двама кралски чиновници, които разговаряха тихо, надвесени над някакъв документ. Един от писарите, който седеше близо до Ормсби, се огледа. На носа му се крепяха чифт очила с дебели стъкла и дървени рамки. На Ормсби му приличаше на риба с големи очи, която примигва срещу него.

— Да повикам ли следващия, сър?

Ормсби пое дълбоко въздух и изпъшка.

— Повикай го.

Писарят прекоси залата, а той седна зад масата.

След като поговори за малко с войниците отвън, писарят се върна на мястото си, стиснал гъшето перо и наведен над нов пергамент. След секунди, съпроводен от двама войници, влезе мъж с шапка в ръце.

Когато застана пред Ормсби, съдията забеляза, че шапката му е в такъв вид, сякаш човекът я беше мачкал от доста време. Останал доволен, той го дари със сдържана усмивка.

— Добър ти ден, господин Доналд.

— Сър… — промълви едва чуто мъжът и се огледа, когато войниците излязоха.

— Шерифът ми каза, че си отказал да платиш таксата за земята, която държиш под аренда.

— Не, сър — отвърна твърдо Доналд, — не съм отказал. Не можах.

— Това не е ли едно и също?

Доналд поклати рязко глава, но не каза нищо. Сред настъпилата тишина се чуваше как перото на писаря скърца по листа, докато записваше думите им.

Ормсби започна да губи търпение. Очевидно тези селяндури нямаха представа с кого си имат работа. Мъжът беше четвъртият тази сутрин, който му беше отговорил по същия начин, почти със същите думи. Видя, че човекът го гледа право в очите, макар че продължаваше да мачка шапката си с ръце. Колкото и да беше изнервен, той продължаваше да се държи предизвикателно и това наруши още повече спокойствието на Ормсби. Да не би да имаше някакъв заговор срещу него, замислен от местните арендатори? Това в никакъв случай нямаше да успее. В Бъруик Хю Кресингам беше категоричен, че данъците трябва да се плащат навреме. Лордове като сър Хенри Пърси, на когото бяха дадени Галоуей и Еър след окупацията, още не си бяха получили заплатите, така че събирането на рентите беше от първостепенна важност. Говореше се, че дори сър Джон де Варен не си бил получил наградата. Ормсби не съжаляваше особено много за това. Миналата есен графът беше назначен за управител на Шотландия, но само седмици след като крал Едуард премина границата и се завърна в Англия, Варен го последва, предпочитайки да прекарва времето си в именията си в Йоркшър. Обаче Кресингам беше строг работодател и не беше никак за препоръчване да ядосва човека, който в отсъствието на Варен се беше превърнал в истинския управител на Шотландия. Образите на просяците отвън все още бяха пред очите на Ормсби, когато той сковано се изправи.

— Тези пари ни се полагат по закон, господин Доналд. Като отказваш да ги платиш, ти нарушаваш този закон. Това е наказуемо престъпление.

Доналд премигна, но отново поклати глава.

— Сър, аз просто нямам парите. Рентите са много високи и не мога да ги изплатя. — Той се поколеба за момент, а после бързо продължи: — Прекалено високи са за всички. Хората губят всичко. Гладуват цели семейства, децата се разболяват. Колят се без нужда животни, защото няма с какво да бъдат изхранвани. Църквите ни се рушат, защото духовниците са принудени да предават всичко на Изедника. — Той рязко спря, осъзнал грешката си.

Изедника. Ормсби беше чувал това прозвище и преди, макар и не така открито. Така шотландците наричаха Кресингам. Дълбоко в себе си то му харесваше, защото ненавиждаше дебелия ковчежник, който командваше в кралския административен център Бъруик. Ала като се оставят настрана личните чувства, Ормсби беше поставен тук да върши работа и нямаше намерение да позволи неуспехите или нахалството на няколко нещастници да й пречат. Той стовари длани върху отрупаната маса, разпръсквайки няколко от свитъците.

— Само глупак би поставил парите пред свободата си, господин Доналд. Защото тъкмо това е заложено на карта тук. Твоята свобода.

Човекът се изчерви, но не свали очи от Ормсби.

— Свободата… — рече тихо той. — Това ли е тя?

Отвън се чуха викове, но нито Ормсби, нито Доналд им обърнаха внимание.

— Имам власт да те пратя в затвора, ако откажеш да платиш данъците навреме. Ще упражня тази власт. Не ме подлагай на изпитание!

Виковете станаха по-силни. Към тях се добавиха писъци и трополене на крака. Писарят престана да дращи по пергамента и вдигна глава, а стъклата на очилата му проблеснаха на дневната светлина. Ормсби прекъсна тирадата си и рязко се обърна, защото отвън се понесе мощен рев, който изпълни залата. Сред невъобразимия шум се открои тропот на копита. Чиновниците оставиха документа, върху който разговаряха, а писарите се изправиха. Ормсби отиде до прозореца и погледна навън.

От гората, която ограждаше града, се показа тълпа мъже. Някои бяха на коне, други тичаха. Всички носеха оръжия, най-вече секири и пики. Някои имаха брони и наметала, но повечето бяха само с кожени дрехи, каквито се обличат под ризниците. Сред тях имаше малка група мъже в къси поли, каквито носеха планинците. Те бяха голи от бедрата надолу, а това беше стряскаща гледка за Ормсби, който само беше чувал да се говори за диваците от Севера. С приближаването си мъжете нададоха бойни викове. Ормсби различи едно име сред врявата, повтаряно от група ездачи, покрити с брони, които следваха едър мъж, възседнал кон, покрит с хубаво покривало.

— За Дъглас! — викаха те. — За Дъглас!

Долу на улицата гражданите започнаха да се разпръскват. Английските войници, образували плътен кордон пред залата, бяха извадили мечовете си, но още докато Ормсби наблюдаваше, групата просяци, които беше видял преди малко, хвърлиха парцаливите кожи и отдолу се показаха мускулестите тела на воини. Стиснали кинжали в ръце, те се нахвърлиха с диви викове срещу войниците.

По стълбите към залата се чуха стъпки. Вратата се отвори с трясък и се показаха двама войници.

— Трябва да вървим, сър!

Писарите и чиновниците вече бягаха през залата. Сред тях беше и Доналд.

Ормсби остана на мястото си.

— Кои са тези? — попита рязко той, погледна отново през прозореца и видя как ордата се втурва в града. Очите му се спряха на огромен мъж, който тичаше с големи скокове в предните редици. По-висок от всички около него, но много пъргав, той беше облечен в проста, тъмносиня туника, а на главата си имаше широк железен шлем. Другите мъже тичаха в пълно безредие около него. Обаче това, което привлече вниманието на Ормсби, беше мечът на човека. Никога не беше виждал толкова широк и толкова дълъг меч, който гигантът държеше с две ръце, докато се приближаваше.

Сега сред рева на тълпата се открои ново име:

— Уолъс! Уолъс!

46

Групата премина на коне през портите на замъка Карлайл, мъжете на пост се отдръпнаха встрани, за да й направят път, и после спуснаха масивната бариера. Робърт, който беше начело на осемте рицари, забеляза, че сега имаше повече стражи, отколкото преди четири дни, когато беше заминал. Лицата им, влажни от ситния утринен дъжд, бяха напрегнати.

Когато навлязоха във вътрешния двор, той и рицарите слязоха от конете и отърсиха мокрите си качулки. В двора цареше оживление. Слугите носеха кошници със зеленчуци и дърва за кухнята. Робърт подаде юздите на Хънтър на коняря, който изтича откъм конюшните. Да го посрещне бе дошъл един от хората на баща му.

Рицарят наведе почтително глава, когато го наближи, но не се усмихна.

— Сър, губернаторът поиска да ви види веднага, щом като пристигнете.

Робърт беше мокър до кости и уморен, но напоследък му се струваше по-удобно просто да се подчинява. Колкото по-скоро видеше баща си, толкова по-скоро щеше да се прибере в покоите си, за да се наспи, преди да бъде изпратен по друга работа. Кимна на хората си и последва рицаря през двора нагоре по стъпалата към залата.

Рицарят почука на вратата, за да съобщи за идването му, а след това го пропусна да влезе. Робърт свали ръкавиците си за езда и размърда схванатите си пръсти, докато прекосяваше залата. Беше краят на май, но тази година пролетта сякаш не искаше да премине в лято, затова и в двете огнища гореше огън. Баща му седеше приведен над голямата, отрупана с документи маса върху подиума. Необяснимо защо лордът предпочиташе да върши работата си тук вместо в личния си кабинет на горния етаж, в който Робърт рядко биваше канен. Според Робърт просторната зала, в която беше окачено знамето с герба на Анандейл, трябваше да внушава на всички посетители, че човекът в нея е нещо повече от тях. Когато прекосяваше пода, осеян със слама, върху която спеше гарнизонът на замъка, Робърт си спомни за дядо си. Той беше толкова внушителен, че можеше да ръководи цял съвет в плевня и всички присъстващи да следят всяка негова дума.

Лордът на Анандейл вдигна очи, когато Робърт приближи, но не поздрави сина си, докато той не изкачи стъпалата и не застана пред него. Разделяше ги само масата.

— Имаш ли нещо да докладваш?

Робърт овладя чувствата си, преди да отговори. Само така успяваше да издържи тези срещи. Потиснал дълбоко в себе си враждебността, той отговаряше само с пестеливи думи.

— Доколкото можах да се уверя, всичко в района е спокойно, татко.

Сините очи на баща му се впиха в неговите.

— Колко далеч на север отидохте?

— До границата, както нареди.

— И не видяхте нищо? Никакви признаци за нещо необичайно?

— Нищо.

Последва напрегнато мълчание, след което лордът кимна.

— Добре. Оцеляхме при последното нападение срещу града, но ако някой дойде отново, искам да съм предупреден много преди това.

— Мислех, че вълненията са съсредоточени в планините — каза Робърт.

Баща му не отговори и се наведе да рови из свитъците по масата. Робърт усети острата миризма на вино, идваща от дъха му, и погледна към бокала и каната, които стърчаха като два сребърни острова сред морето от пергаменти. Запита се колко ли беше изпил баща му от сутринта, докато разглеждаше документите на масата, по някои от които имаше петна от вино. Един от тях беше с голям печат с кралския герб на Англия. Робърт се вгледа заинтригуван в него. Той самият нямаше никакви новини от кралския двор, откакто Едуард и армията му бяха пресекли границата през септември и бяха взели със себе си Камъка на съдбата от Шотландия заедно с Джон Балиол и останалите шотландски пленници.

— Получил си писмо от краля? — попита той изненадан и малко засегнат от баща си.

Лордът се беше загледал в една карта на границата, разгърната пред него.

— Крал Едуард ми нарежда да продължавам да се грижа за отбраната на Карлайл и изразява увереност, че срещу бунтовниците, които смущават спокойствието му, ще бъдат взети решителни мерки. Склонен съм да се съглася с него. Водачът на тези селяндури е човек незначителен и без положение, по-малкият син на един от васалите на главния стюард. — Пренебрежителният тон на лорда изведнъж се промени: — Но въпреки че този разбойник Уилям Уолъс не е сериозна заплаха за управлението на краля, някои от онези, които го подкрепят, могат и да бъдат.

Робърт не каза нищо. Бунтовникът Уолъс може и да не беше човек с положение, но бунтът срещу управлението на крал Едуард играеше ролята на камък, хвърлен в локва, и вълните от него се бяха разпространили надалеч във всички посоки. Робърт не знаеше много за Уолъс, освен че останал непокорен през цялото време на английската окупация и след като отказал да се закълне във вярност към краля, като син на рицар се сбил с кралските хора в град Ланарк и бил обявен извън закона. Оттогава през границата все по-често се промъкваха сведения за набезите му срещу английски селища, както и новини за продължаващо насилие из цяла Шотландия.

— Това, което безпокои краля — продължи баща му, — е предателството на сър Уилям Дъглас. Веднага щом беше освободен от Бъруик, той се присъедини към Уолъс. Бунтът на няколко разбойници е едно, но преминаването на благородник като Дъглас на тяхна страна — съвсем друго. Едуард се опасява, че това може да накара и други да последват примера му. Скоро Уолъс ще бъда ликвидиран. По-важният е Дъглас. След смъртта на брат му Едмънд в Гаскония крал Едуард е ангажиран от войната срещу Франция. Не може да отдели време да се занимае лично с този въпрос и ме помоли аз да се заема с него. Докато Дъглас е в чужбина с повечето от рицарите си, замъкът му се защитава от жена му и малък гарнизон. Аз трябва да заловя жена му и сина му. Те ще бъдат отведени в затвор в Англия и използвани, за да бъде убеден Дъглас да се вразуми.

— Кога потегляме? — попита Робърт, силно разтревожен от думите на баща си.

Лордът хвърли на Робърт изпълнен с презрение поглед.

— Както се вижда, тук аз имам достатъчно грижи. Ти ще го направиш. — И без да чака отговор, продължи: — Ще тръгнеш още утре сутринта. Ще отидеш в Лохмейбън и ще събереш хората от Анандейл. Замъкът на Дъглас може и да се защитава от малък гарнизон, но ще трябва сила, която да сломи съпротивата му. Доведи ми жената и сина на Дъглас. — Когато Робърт не се помръдна, лордът повдигна вежда. — Е?

Намерили отдушник, чувствата, завладели Робърт, изведнъж бликнаха като буен поток на повърхността.

— Татко, ако хвърлиш тази жена и детето й в краката на Едуард, как ще те възнагради той за послушанието? С трон? Или само с потупване по рамото?

Брус се изправи, лицето му пребледня. Ръката му бутна настрани заповедта на краля от масата и тя падна върху дъските на подиума. Големият восъчен печат се пукна в средата.

— Или ще изпълниш дълга си — извика той, — или ще загубиш земите си! — Протегна ръка и взе чашата. — И в единия, и в другия случай ще се махнеш от очите ми.

Вятърът охлади кожата на Робърт, докато се взираше в синевата на настъпващата зора. Беше окъпан в бледа лунна светлина; потта лъщеше по изпъкналите места и вдлъбнатините на гърдите и корема му. Само след малко повече от месец беше рожденият му ден. Тези двадесет и три години личаха на тялото му. Беше станал висок като баща си, мускулест и строен от десетте години упражнения. Широки рамене, дълъг, мускулест гръб, завършващ с тесен кръст, ръце с изпъкнали вени. През последната година на гърдите му бяха поникнали гъсти фини, черни косми, които се спускаха в тънка линия към корема и продължаваха надолу, където отново се сгъстяваха. Тук-там по кожата му имаше белези — едни от рани, получени по време на упражнения, други в битка. Това вече не беше тяло на момче, а на мъж. Но въпреки силата си той се чувстваше по-безсилен от всякога.

Долу насипът, върху който беше построен замъкът Лохмейбън, се спускаше към хаотичните постройки във вътрешния двор. Отвъд дъсченото ограждение дърветата, осветени от лунната светлина, се простираха чак до Кърк Лох и езерото блестеше като огледало. Спомени за други времена на това място нахлуха в него като надигащ се прилив. Беше идвал тук като момче за през лятото, освободен от тягостното присъствие на баща си. Именно тук, в Лохмейбън, се научи да ловува и участва в съвет заедно с първите мъже на кралството, тук за пръв път беше с жена, тук родът му скърбеше за загубата на трона и дядо му му прехвърли правото да претендира за него. Тук, в сърцето на Анандейл, мечът на графа на Мар го направи рицар. Тук се ожени за Изобел и тук се роди дъщеря му.

Но въпреки че много неща го свързваха с това място, Робърт го чувстваше някак чуждо. Пейзажът вече не му действаше така, нито спомените от миналото. Така беше, откакто помогна да бъде взет Камъкът на съдбата от олтара на манастира в Скун. Споменът за дядо му, в миналото толкова ясен, беше започнал да избледнява, сякаш дори и спомените го изоставяха, за да избягат от ужасната истина. С облекчение прекара зимата в Карлайл. Завръщането в Шотландия, за да събере васалите на баща си за нападението срещу замъка на Дъглас, му тежеше като камък на сърцето.

Чул, че леглото зад него проскърца, Робърт се извърна от прозореца. В покоите, някога принадлежали на дядо му, беше тъмно, огънят в огнището едва тлееше. Кръглата стая на първия етаж на кулата беше гола въпреки усилията на слугите да я направят по-удобна за новия й обитател. Старото легло, поправено след нанесените му повреди при окупацията от Комъните, беше покрито с ленени постелки и вълнени завивки. Няколкото шкафа с вещите му — дрехи, доспехи, оръжие — бяха подредени край едната стена под познатия му, протъркан гоблен, на който се виждаха рицари на черни коне, преследващи бял елен. По пода имаше разхвърляни възглавници, а покривките на леглото бяха смачкани. От чаршафите се показа малък крак. Вълнената завивка започна да се смъква от едно бедро, задържа се за миг върху него, а после падна встрани, разкривайки гръб и гладки рамене, полускрити от тъмна коса. Под мушнатата под възглавницата ръка се подаваше заоблена гръд, притисната в дюшека. Размърдвайки се, Катрин обърна лицето си към него, но очите й останаха затворени. След малко дишането й стана равномерно.

Тъй като не искаше да остави дъщеря си в Карлайл, Робърт взе със себе си в Анандейл бившата прислужница на жена си и кърмачката Джудит заедно с ескорт от рицари и оръженосци. Преди три нощи, след като беше дал угощение на някои от васалите на баща си, като повечето време беше останал мълчалив с питие в ръка, той беше повикал Катрин в покоите си. Прислужницата не се отдръпна, когато след голямото количество изпито вино пръстите му започнаха да я опипват и почувства горещия му дъх върху лицето си. Беше я отнесъл в леглото си, отчаяно нуждаещ се от някакво освобождение, от нещо, върху което да излее неудовлетворението си. Следващата нощ тя се върна по собствено желание.

Робърт спря поглед върху спящата Катрин, а после отиде бос при дрехите, които лежаха накуп върху пода. Намъкна в мълчание гащите, трикото и ризата си, защото не искаше да буди момичето. Тази нощ му беше дала всичко, от което имаше нужда. Взе високите си ботуши, мантията и меча, отвори вратата и тръгна през потъналата в мрак кула.

Долу бе посрещнат от слабата, русокоса фигура на Кристофър Ситън, на когото беше ред да пази кулата през нощта. Той беше един от хората, придружили Робърт за изпълнението на сегашната задача. Брат му не беше с тях, тъй като остана да помага за отбраната на Карлайл. Едуард беше поискал да остане в Анандейл след края на войната — не се чувстваше добре в града. Намусен и гневен, той се научи да прекарва повечето нощи из кръчмите, да пилее пари по борби с петли и да предизвиква свади. Доколкото можеше, избягваше Робърт и баща си, върху които хвърляше вината за изгнанието си в Англия.

— Добър ден, сър! — каза Кристофър и отвори врата пред него.

Робърт кимна за поздрав на оръженосеца. Тъй като не искаше да бъде въвлечен в разговор, той се отправи по стръмната пътека, която се виеше около кулата, докато закопчаваше колана си. Тежестта на меча му беше позната, защото сега ходеше навсякъде с него. Минавайки покрай кучкарниците, чу виене и видя Уатах да се измъква от дървената си колиба, за да го поздрави през коловете на оградата. Той й цъкна леко с език, но продължи към портата, която водеше към града. Не вървеше в определена посока, а просто имаше нужда да остане сам в настъпващата утрин. Замъкът скоро щеше да се събуди и да започне всекидневието си, за битката щяха да пристигнат още васали. Имаше нужда да проясни мислите си сред тишината. Утре трябваше да тръгне към Дъгласдейл начело на хората на баща си, за да отвлече жената и детето. Преди това трябваше да накара гласовете от миналото да млъкнат.

Мина през портите и излезе на улицата. Въпреки ранния час вече имаше будни хора. Мина покрай свита пред ковачницата фигура, закрила лицето си с качулка. Близо до нея на земята лежеше старо черно куче. По-нататък видя пред една врата мъж и жена, вкопчени в прегръдка. Някъде отпред затрополяха колелата на каруца. На пазарния площад църквата хвърляше едрата си сянка на лунната светлина. Робърт спря сред пустото пространство, връхлетян от смътни спомени за дни, пълни със знойно слънце и очаквания. Спомняше си как след лов яздеше през тези улици. Конете бяха прашни и уморени, а хората поздравяваха радостно дядо му. Спомни си за гордостта, която беше изпитвал от уважението, което се усещаше в гласовете им.

Продължи да върви през площада. Самото ходене му доставяше удоволствие. Установи, че то го успокоява. Един или два пъти му се стори, че чува стъпки зад себе си, но когато се обърна, не видя никого. Скоро беше увлечен от ритъма на собствените си крачки и когато стигна края на града, не спря, а продължи, навлизайки в гората, огласяна от пеенето на птиците. Мина по добре отъпканите от хора и животни пътеки и стигна до брега на езерото, продължавайки да мисли за дядо си.

„Мъж, който наруши клетвата си, не заслужава да диша.“

Старецът често го повтаряше. Робърт се беше заклел във вярност към крал Едуард и беше положил клетва пред Хъмфри де Бун и Рицарите на Дракона да брани каузата на краля. Въпреки бушуващия вътре в него конфликт не можеше да се откаже от тези клетви. Един истински рицар, един достоен мъж не може да наруши дадената дума. Дядо му го беше научил най-вече на това. Ами ако тези клетви си противоречаха? Какво трябваше да направи тогава?

Луната, някъде високо, се беше смалила, а светлината й започна да отслабва с настъпването на деня. Езерото беше гладко като стъкло, повърхността му отразяваше само сенките на кръжащите над него птици. Отвъд водата кулата на замъка се извисяваше над дърветата. Робърт забеляза, че откъм двора се вие дим. Слугите сигурно вече се бяха събудили и приготвяха закуската, разпалваха огнищата, хранеха животните. Зад него от смълчаната гора в небето се издигнаха шест врани.

Когато птиците отлетяха, Робърт притвори очи и се заслуша в тишината. Тъкмо тогава дочу пукане на съчки и шумолене на храсти. Посегна към меча, изтегли го и се обърна, вглеждайки се в тъмното. Видя, че към него върви прегърбена фигура в кафяво наметало със спусната качулка. Забеляза голямото черно куче, което подскачаше край нея, и си спомни, че ги беше видял пред портите на замъка. Беше взел прегърбената фигура за някакъв просяк. Когато човекът се показа изпод сенките на дърветата, видя, че се подпира на тояга и накуцва. Изпод нахлупената ниско качулка висяха дълги бели коси. Робърт забеляза сбръчкана шия, хлътнала навътре челюст и извита навътре долна устна.

— Кой си ти?

Фигурата смъкна качулката на наметалото.

Робърт се вгледа в суровото, набръчкано от старост лице. Бяха минали много години, откакто не я беше виждал, но веднага я позна.

— Афраиг? — прошепна той и наведе меча си.

— Последвах те от замъка — каза с хриплив глас тя. — По дрехите познах, че сигурно си ти.

Робърт погледна наметалото си с герба на Карик.

— Иначе нямаше да те позная. — Дрезгавият й глас прозвуча по-меко. — Момчето, което познавах, вече го няма. Пред мен стои мъж.

Галският й звучеше като отдавна забравена песен. След смъртта на майка му Робърт говореше най-вече френски или шотландски. Той поклати глава, изумен от вида й.

— Кога пристигна тук? — Помисли си, че за пътуването от Карик бяха нужни няколко дни, а за жена на нейните години сигурно е траело по-дълго. — И защо дойде?

— При мен дойде Бриджит. Съпругът й чул на пътя от Единбург, че ти си тук. Каза, че графът на Карик събира мъжете на Анандейл.

— Бриджит? — Спомни си слабото, стройно момиче с мишите коси.

— За Карик ли събираш хората на баща си? — В гласа й се усещаше надежда, но тонът й беше твърд като кремък.

— Карик ли? — Робърт се намръщи. Знаеше ли нещо старицата, за което васалите не му бяха казали? — В Карик не се води сражение.

— Сражение не, но борба — да. Голяма борба. — Тя закуцука към него, следвана от черното куче.

Робърт забеляза, че очите на животното са бели — беше сляпо. Запита се дали не е едно от кучетата й, които имаше — по времето, когато се беше запознал с нея, кучето беше ухапало брат му Александър.

— На нас ни е трудно, заклещени между Еър и Галоуей — каза мрачно тя. — Войниците на англичанина Пърси ни притискат от две страни. Оплакванията от тях биват потулвани с подкупи или с насилие още преди да бъдат повдигнати. Отвъд нашите граници е още по-лошо. Бриджит ми носи новини от Еършър, а и много други идват да ме молят за помощ — да облекча мъките им. Още по-големи са страданията в градовете, пълни с английски войници, и в селата, където данъците вземат залъка от устата на децата. Чух за хора, обесени без съд и присъда, за ограбени къщи, за жени… — Тя спря. Когато продължи, гласът й беше по-тих: — След въстанието на Уилям Уолъс стана по-лошо, но той поне носи някаква надежда на хората. Сър Робърт, дойдох да видя дали можем да се уповаваме на теб. Нашият господар.

Робърт дълго не знаеше какво да каже. Почувства се най-вече ядосан — на нея, че му носеше вести, които Андрю Бойд и другите васали трябваше да са му казали, и че беше решила, че това е нейна работа. Ядоса се и на себе си, че не знае за мъките на своите хора.

— Тук съм по заповед на баща ми — процеди през зъби той. — Но възнамерявам да се върна в Карик веднага щом свърша работата си тук. Познавам сър Хенри Пърси. Ще говоря лично с него.

— Ще говориш с него?! — Бръчките по лицето й станаха още по-дълбоки. — Когато чух за съюза ти с англичаните и техния крал в началото на войната, отначало не повярвах. Баща ти, да. Но ти? Дядо ти щеше да плаче, ако беше жив да види тези дни.

Робърт присви очи, едва сдържаше яда си.

— Забравяш, че дядо ми е служил както на Едуард, така и на Хенри. Аз не съм първият Брус, служил на английски крал.

— Той може и да е служил, но не за сметка на кралството си. Никога не би го направил, ако това означава да навреди на собствения си народ! — Тя насочи костеливия си пръст срещу него. — Ти и баща ти оставихте земите си да пустеят! Повече от три години хората на Карик бяха без лорд.

Като я чу да изрича гневно думите, кучето започна да ръмжи.

Робърт не отстъпи — извисяваше се над старицата и идващата от нея миризма на разтрошена пръст го удари в носа. Наметалото й беше изпоцапано с кал.

— Как се осмеляваш да ми говориш така? Ти не знаеш нищо за живота ми!

Тя изобщо не трепна от неговия тон, нито от вдигнатия меч в ръката му.

— Знам, че тържествено ти е било предадено наследство, на което си обърнал гръб. Това знам.

Той се опита да каже нещо, но после се отказа и мина покрай нея, защото не искаше да чува още обвинения.

— Какво ще кажеш за трона на народа ни, отнесен с каруца в чужд двор? — извика тя след него с дрезгав като на врана глас. — Какво ще кажеш за хълма, който стои празен?

Той се обърна, едновременно уплашен и засрамен, защото си помисли, че тя по някакъв начин беше узнала за участието му в кражбата.

— В продължение на векове кралете на Шотландия са били коронясвани в Скун. Няма ли повече да има друг, който да застане на хълма Мот и да чуе как имената на предците му се споменават на страниците на историята? Нашето кралство загуби душата си, Робърт.

Той вече не виждаше обвинение, изписано на лицето й, а само тъга. Афраиг не би могла да знае какво беше направил. Ако знаеше, щеше да го прокълне още тук, на място. Част от него искаше да направи тъкмо това.

— Повече от половин век родът ти има претенции за трона. Не разбирам защо ти не се бориш за това, както беше желанието на дядо ти. И защо служиш на човека, който ти отне това право?

В главата на Робърт нещо проблесна. Спомни си деня, в който дядо му беше казал, че ще бъде посветен за рицар. Беше същият ден, когато баща му трябваше да се откаже от графството на Карик. Той видя Афраиг в Лохмейбън да разговаря със стария човек. Тя беше докоснала лицето му със странна нежност. Как беше могъл да забрави?

— Ти си била, нали? Ти си казала на дядо да ми прехвърли правото да претендирам за трона, така ли?

Тя стисна устни.

— Колко съм била глупава! Още тогава трябваше да видя, че си замесен от тестото на баща си.

Робърт почервеня.

— Върви си. Нямаш работа нито с мен, нито с рода ми. Вече не.

Той тръгна между дърветата, отмествайки клоните встрани, а гласът й отекна след него:

— Ще си вървя. Тук няма надежда.

47

Момчето се вкопчи в покритите с мъх камъни в края на крепостната стена и се изтегли нагоре, дишайки тежко от усилието. Зад него вятърът развя знамето на баща му. Когато подаде глава над стената, бледите му сини очи премигнаха на слънчевата светлина, отразяваща се от повърхността на езерцето отвъд стените на замъка. От зелените усои на гората, която ограждаше крепостта, бавно се показваше войска — оттатък заслепяващата го вода напредваха мъже на коне, блестяха шлемове и копия. Очите на момчето се спряха на знамето начело на войската. Червен орнамент върху бял фон.

— Копелета! — изруга тихо то. Спусна се долу и извърна глава към знамето на баща си — три бели звезди на яркосин фон. Знамето го изпълни с решителност.

— Нека дойдат — прошепна то, втурна се през една врата на върха на кулата и побягна надолу по стълбите.

Когато стигна долния етаж, видя вратата към покоите на родителите му леко открехната. Празнината беше изпълнена от светлината на огнището и отвътре долиташе говор. Момчето спря и затаи дъх, за да не го чуят. Гласът на майка му прозвуча тих и тревожен:

— Ще говоря с тях. Мисля, че ще разговарят с мен.

— Милейди, води ги графът на Карик. Казват, че младият Брус е марионетка на английския крал.

Момчето се приближи. Вътре беше Дънегол, капитанът, който баща му беше оставил да командва гарнизона. Мъжът беше смел, но много стар и страдаше от подагра.

— Ще говоря с тях от портата, милейди, и ще поискам да разбера защо минават без позволение през земите на лорд Дъглас.

— Мисля, че е ясно защо са дошли, Дънегол. Съпругът ми е във войската на Уилям Уолъс и те са дошли за мен и Джеймс. Искат да го накажат чрез нас. Не се съмнявам в това.

Като чу името си и заплахата в думите, момчето се намръщи и отстъпи назад.

— Не се бойте, милейди, тези стени са яки.

— След като Изедника взе всичко от складовете ни, те са почти празни. Не можем да останем безкрайно тук. Ако Брус и хората му не разбият вратата и не влязат със сила вътре, ще ни уморят от глад. Не, аз ще отида при тях.

Гласът на лейди Дъглас сякаш потрепери. Но когато заговори отново, в него нямаше вълнение. Джеймс разпозна решителните нотки в него. Много пъти беше чувал този тон, когато направеше някоя беля.

— Ще им кажа, че Джеймс не е тук. Може би, ако се предам, ще останат доволни. Каквото и да стане с мен, Дънегол, трябва да ми обещаеш, че ще предадеш Джеймс жив и здрав на баща му.

Джеймс се отдръпна от вратата. Без да чака да чуе още нещо, продължи да тича надолу през кулата. Ако баща му беше тук, щеше да изскочи на бойния си кон отвън с рев, който да разтърси основите на кулата, и щеше да се нахвърли върху нападателите като бесен. Нямаше да спре, докато земята не се окъпеше от тяхната или от неговата кръв. Ала в никакъв случай нямаше да позволи на жена си да се изправи пред една войска. Е, Джеймс не можеше да излезе навън на кон — мъжете на баща му бяха взели всички коне освен този на майка му и няколко понита, но той имаше оръжия. Пазеше меча, с който се беше упражнявал през годината в стаята, където спеше, но стаята на стражите беше по-близо. А и без това искаше да държи мъжко оръжие.

От другата страна на езерото Робърт и мъжете от Анандейл започнаха да се престрояват, а пешаците зад тях продължаваха да се измъкват от гората. От двете му страни бяха Нес и Уолтър, един рицар от Карик, който му беше служил добре в Карлайл, когото беше определил за свой знаменосец. Мъжът държеше високо знамето, върхът на червения орнамент сочеше към небето. Копитата на конете им затъваха в блатистата почва около езерото, по чиито зелени брегове гъмжеше от водни птици. Робърт забеляза бронзови и сребристи пера, когато слънчевата светлина попадна под крилете на птиците, докато бягаха между тръстиките, обезпокоени от насъбралите се хора. Отвъд водата на затревения хълм се издигаше замъкът на лорд Дъглас. Приличаше много на Лохмейбън: на възвишението бе построена каменна кула, подсилена с греди и глина, а пространството около нея беше опасано от ограда. Само теренът тук се различаваше, покрит с по-гъсти гори.

Робърт беше превел хората си през тези гъсти гори в продължение на мили, следвайки реката Анан на север през имението на баща му, преди да се отправи на запад през издигащите се хълмове. Теренът премина във високи, зелени възвишения, покрити с букови и дъбови гори, където в долините се виеха реки, а по стръмните склонове се спускаха водопади. В далечината се виждаха сините сенки на по-високи върхове — първите очертания на планините, които препречваха пътя на север и на запад. Дъглас, сгушен в долина сред гората, представляваше спокойна гледка, а из въздуха се носеше аромат на диви билки.

Възседнал Хънтър в края на гората, с лице, огряно от слънцето, Робърт се загледа в спокойния пейзаж пред него. Тук трябваше да се виждат селяни, които работят, и други, които водят добитък към летните пасбища, покрай водата да се мяркат момичета с пране, лордове и синовете им с лъкове в ръце да преследват първия си елен. Вместо това мястото беше пусто, а портите на замъка — затворени и залостени. Само пушекът, който се издигаше над покривите на сградите, и шумът от подплашени животни зад оградата издаваха някакви признаци на живот. Видя знамето на Дъглас да се развява от кулата. Робърт никога не се беше срещал със сър Уилям Дъглас или семейството му, но знаеше, че жена му е сестра на някогашния съюзник на дядо му Джеймс Стюарт. Синът на Дъглас и негов наследник носеше името на главния лорд-стюард, който беше негов чичо и кръстник.

— Ще правим ли лагер?

Въпросът беше зададен без заобикалки. Робърт се огледа и срещна твърдия поглед на един рицар. Гилпатрик — един от най-верните васали на баща му, корав, съобразителен мъж, беше помагал в отбраната на Карлайл. Често Робърт се питаше как баща му успява да се радва на лоялността на хора като този мъж, който му беше останал верен и се беше сражавал за него дори и когато Комъните изгориха дома му. Предположи, че решението на баща му да подкрепи крал Едуард в крайна сметка се е оказало правилно, защото хората от Анандейл бяха едни от малкото в Шотландия, запазили своя лорд и земите си, докато много други сега бяха под управлението на английски барони като Варен и Пърси. За разлика от тях той продължаваше да не изпитва почти никакво преклонение пред баща си. Сега Робърт изведнъж осъзна, че тези мъже не бяха заплаха за амбициите на баща му. Те бяха негови привърженици, лоялни, защото се налагаше да бъдат такива както заради себе си, така и заради лорда. А той се спотайваше и чакаше да заеме мястото му и богатството му. Баща му вече беше пренебрегнат веднъж и графството му беше предадено на друг. Колкото и да се възхищаваше от дядо си, Робърт не можеше да отрече, че разочарованието на стария човек от сина му и привързаността му към него бяха главната причина за пропастта между тях. За пръв път си помисли, че започва да разбира на какво се дължи неприязънта на баща му към него. В сина си като в огледало виждаше отразен собствения си живот.

— Не още — отвърна Робърт на въпроса на Гилпатрик. — Първо ще говоря с командира на гарнизона. — Съмняваше се, че съпругата на Дъглас и синът му щяха да се съгласят доброволно да бъдат арестувани, но искаше да разговаря с тях, преди да нападнат.

Нареди на другите командири да кажат на рицарите си да почиват и постави пеши войници да пазят пътя зад гърба им, след което избра шестима мъже да го придружат до замъка. Сред тях бяха Уолтър, Гилпатрик и Кристофър Ситън, оръженосецът от Йоркшър. През последните месеци Робърт се беше привързал към оръженосеца. Младият човек имаше приятно държане и му напомняше за най-малкия му брат Нийл, който през войната остана в Ирландия заедно с Томас. Кристофър притежаваше същия весел нрав и желание да се харесва, без да угодничи. Заедно с Кристофър в това начинание участваше и неговият роден в Шотландия братовчед Александър, лорд от Лодиан, който беше с десет години по-възрастен от него. Александър Ситън, макар и не така общителен, по-затворен и агресивен, беше опитен боец. Робърт му кимна да ги последва, когато напуснаха основната войска.

Малката група приближи портите на замъка, като заобиколи езерото по една прашна пътека. Робърт усети, че го обзема нетърпение. Пропъди го, давайки си сметка, че тук привързаността можеше да бъде опасна, но не успя да пренебрегне факта, че иска това да приключи бързо. По пътя към Дъгласдейл Афраиг беше продължила да занимава мислите му и обвиненията й го измъчваха. Представяше си как Хенри Пърси и рицарите му ходят на лов из горите на Карик и вземат всичко, каквото си поискат, от складове и килери, без да обръщат внимание на протестите. Беше ги виждал да правят същото в Уелс. Робърт не беше близък с русокосия лорд на Алик с неговата студена усмивка, но го познаваше достатъчно добре, за да знае, че мъжете и жените от Еършър и Галоуей няма да се чувстват добре, ако той им е господар. Същото щеше да се отнася и за неговите хора — от Карик, ако попаднеха в това положение.

— Сър!

Робърт дръпна юздите на Хънтър, чул Кристофър да вика. От дясната им страна в оградата се отвори тясна врата. Робърт забави ход, когато забеляза оттам да се измъква самотна фигура. Беше невероятно слаба и дребна за мъж, но по-необичайното от физиката беше облеклото: в бяла туника, препасана с колан, без броня, но с голям шлем със спуснат визьор. Металът беше ръждясал, а шлемът му беше голям и почти килнат на една страна. Фигурата държеше с две ръце пред себе си широк меч, като слизаше слепешката по покрития с трева склон към тях. Мъжете около Робърт сбърчиха чела и стрелкаха с поглед ту замъка, ту фигурата, очаквайки някаква уловка. Той им даде знак да останат по местата си, срита Хънтър по посока на човека с шлема и стисна дръжката на меча, но не го изтегли.

— Аз съм сър Робърт, граф на Карик. Тук съм по заповед на крал Едуард да арестувам съпругата и сина на лорд Уилям Дъглас заради бунта му против короната. — Думите прозвучаха пресилено и неубедително. Робърт го усети по собствения си глас. Човекът не отговори. Робърт повтори казаното, този път по-високо, и спря Хънтър недалеч от него.

— Ще се бия с всеки мъж от армията ти — извика гневно в отговор фигурата. — Но ако спечеля, трябва да пуснеш лейди Дъглас да си върви. — Гласът беше заглушен от шлема, но беше ясно, че принадлежи на момче.

Робърт чу зад себе си смях, когато рицарите на баща му разбраха за предизвикателството.

В отговор фигурата с шлема пристъпи решително срещу Робърт.

— Не приемате ли, страхливци такива?

Смехът веднага секна и Гилпатрик изтегли, ръмжейки, меча си.

В този момент главната порта на замъка се отвори и се показа жена. Нададе вик, когато видя момчето с шлема изправено на склона срещу Робърт.

— Джеймс! — изкрещя тя и се втурна към него. — Боже Господи! Джеймс!

— Това е синът! — провикна се тържествуващ Гилпатрик и пришпори коня си към момчето. — Синът на Дъглас!

Чуха се викове и през портите след жената изскочиха с извадени мечове войниците от гарнизона на замъка. Рицарите на Робърт сръгаха конете си срещу тях. Оттатък езерото прозвуча рог, когато войската видя появилите се. Жената стигна до момчето, сграбчи го и го задърпа назад. Докато се боричкаха, прекалено големият шлем се смъкна, издрънча на земята и откри бледото лице на момче на не повече от дванадесет-тринадесет години с лъскава, гарвановочерна коса.

Робърт видя Гилпатрик и Кристофър да препускат към жената и момчето. Другите рицари се отделиха от тях и се насочиха срещу стражите. В бъркотията момчето се мъчеше да се освободи от хватката на жената, като продължаваше да стиска меча, а бледосините му очи святкаха на слънчевата светлина. Робърт беше поразен от куража му. Устата му пресъхна, а сърцето му се разтуптя. Мислено се видя преди години в църквата на Скун, вдигнал меч срещу Джон Комън, за да защити дядо си. Внезапно нещо вътре в него се скъса, нещо ярко и остро, едновременно болезнено и освобождаващо. Заби шпори в хълбоците на Хънтър, препусна напред и застана между жената с момчето и рицарите на баща му. Изтегли меча си и изрева срещу хората си да спрат. Гилпатрик и Кристофър идваха право срещу него. За да избегне сблъсъка, Гилпатрик дръпна така силно юздите, че конят му се изправи на задните си крака и зарита с копита във въздуха. Кристофър Сътън успя рязко да завие, а конят му, протестирайки, силно изцвили.

Жената успя да извлече момчето настрани и стражите на замъка ги наобиколиха. Обкръжили двамата с извадени мечове, мъжете се отправиха обратно по склона към портите.

Гилпатрик овладя коня си.

— Какво правиш, за Бога? — извика той на Робърт и посочи с меча си към отстъпващата група. — Можехме да ги заловим!

Робърт срещна острия му поглед.

— Не!

— Заповедите бяха да заловиш жената и сина!

— А твоите — да изпълняваш командите ми.

Зад Робърт стражите стигнаха портите на замъка и изчезнаха вътре заедно с жената и момчето. По пътеката покрай езерото бързо се приближаваха още ездачи от войската на Робърт в отговор на заплахата.

Кристофър поглеждаше ту към Гилпатрик, ту към Робърт.

— Какво има, сър Робърт? Защо ни спря?

Робърт се обърна, чул портите на замъка да се затварят. Искаше да се усмихне, защото го чувстваше като победа.

— Няма да залавяме лейди Дъглас или сина й.

Гилпатрик го изгледа. Ездачите се приближаваха; недалече от портите забавиха ход. Въздухът се изпълни с тропот на копита.

Робърт се канеше да заговори, но в последния момент спря, защото не беше сигурен какво да каже. Какво правеше той? Оставил настрани отговора на този въпрос, той се обърна към увеличаващия се кръг от рицари:

— Събрах ви по нареждане на баща ми. Но сега, когато съм тук, не мога да изпълня неговите заповеди. — Гласът му стана по-силен: — Бяхме изпратени да заловим съпругата и сина на човека, който се сражава за кралството ни. Може ли някой тук да каже, че е съгласен с това?

— Нашата работа не е да подлагаме на съмнение заповеди, които идват от краля — каза рязко Гилпатрик.

— Шотландия няма крал — отвърна Робърт. — Балиол е победен и е в затвора.

— И това място се управлява от крал Едуард. Забрави ли клетвата за вярност пред него, която дадохме след войната?

— Клетви на победени пред победителя — каза Робърт с още по-ясен глас. Чувстваше се така, като че ли беше спал месеци наред и изведнъж се беше събудил. Беше опияняващо, неуловимо чувство.

— Това е лудост — процеди през зъби Гилпатрик. — Ти позориш баща си и името му. Той може да загуби земите си. Всички можем да ги загубим!

— Не и ако се разбере, че той няма нищо общо с това.

— Сър Робърт — рече друг рицар, — не можеш да се върнеш в Карлайл или Анандейл, ако не се подчиниш на заповедите на краля. В Англия ще те хвърлят в затвора при Балиол и останалите.

— Нямам намерение да се връщам.

Като каза това, Робърт почувства огромно облекчение. От твърде дълго време домът на баща му беше за него като затвор. Подвластен на баща си, неспособен да казва какво мисли и да взема собствени решения, към него се отнасяха като към най-обикновен рицар, а не като към граф, какъвто беше, а правата му биваха пренебрегвани без никакви обяснения. Но макар да придоби увереност, връхлетяха го по-мрачни мисли, свързани с перспективата да бъде хвърлен в затвора и да загуби земите си. Замисли се за нарушаването на клетвите си пред краля и Рицарите на Дракона и изпита остро чувство на вина, като си представи лицето на Хъмфри. Ала не можеше да позволи едно приятелство или клетвата да определят съдбата на кралството му, вече не. — Можете да избирате или да се върнете в Анандейл, за да служите на баща ми, или, ако искате, да дойдете с мен — каза той на рицарите. — При всички случаи ще напуснем земите на лорд Дъглас. — Огледа се наоколо и накрая спря погледа си на Гилпатрик. — Това е заповедта ми.

— Ти си глупак — озъби се Гилпатрик. — Никой тук няма да те последва. — За момент като че ли рицарят се канеше да пришпори коня си и да се отдалечи възмутен, но после внезапно се обърна и вдигна меча си.

Робърт, който беше навел надолу своя меч, нямаше как да се защити. Но Кристофър Ситън беше забелязал враждебното изражение на лицето на Гилпатрик и застана с коня си между тях, замахвайки с меча, за да отблъсне оръжието му. Старият рицар обаче беше много по-бърз. Промени в последния момент траекторията на замаха си и с рязко движение удари с дръжката оръженосеца в лицето. От силния удар Кристофър политна назад и падна от коня. В един миг се случиха няколко неща. Робърт нададе яростен вик и вдигна меча си срещу Гилпатрик. Конят на Кристофър побягна и подплаши другите коне, които започнаха да се блъскат един в друг. Копитата на Хънтър минаха на сантиметри от главата на Кристофър. Но от всички най-бърз се оказа Александър Ситън. Той се хвърли в мелето и сграбчи Гилпатрик за врата. Дръпна го назад и го стисна за гърлото. Рицарят се задави. Няколко другари на Гилпатрик обърнаха мечовете си срещу Александър. Кристофър се изправи на крака, притиснал с ръка разкървавения си нос. Гилпатрик пусна меча си и се опита да освободи гърлото си от хватката на Александър. В това време Нес и Уолтър пристъпиха решително напред, за да защитят Робърт.

— Стига! — викна им той. Треперещ от яд и изненадан от неочакваното нападение, Робърт се опита да овладее нервите си. — Отстъпете назад. Всички! — викна той на Александър, който не отслабваше хватката си. Лицето на Гилпатрик беше станало тъмночервено. — Няма да позволя да се пролива кръв тук. Не и заради мен, дяволите да ви вземат!

Александър бавно пусна гърлото на Гилпатрик. Продължавайки да се олюлява, Кристофър издуха кръвта от носа си. Освободен, Гилпатрик се отпусна в седлото, като едва си поемаше дъх. Другарите му продължаваха да държат мечовете си насочени срещу Александър, но не помръдваха и гледаха ту Гилпатрик, ту Робърт. Един от мъжете слезе предпазливо от коня, за да вдигне меча на по-възрастния рицар.

Гилпатрик опипа гърлото си, без да сваля очи от Робърт.

— Ти не си син на баща си — рече той, като продължаваше да диша тежко. Грабна меча си от мъжа, който го беше взел от земята, обърна коня си и препусна през тревата. Хората му го последваха обратно по пътеката покрай езерото. Кръгът около Робърт намаля още повече. Двама се опитаха да го убедят да премисли, но той упорито мълчеше и отказваше да ги послуша. След няколко минути при него останаха само Нес, Уолтър и Ситън.

Робърт кимна на двамата братовчеди.

— Благодаря ви, че ми се притекохте на помощ. — Той погледна лорда. — Обаче ти имаш богато имение, сър Александър. Най-вероятно ще го загубиш, ако се присъединиш към мен.

— Страхувам се, че ще загубя имението си дори ако не остана с теб — отвърна Александър. — Крал Едуард разпределя кралството ни както сам намери за добре. Скоро във властта няма да остане нито един шотландец. — Той студено се усмихна. — Обаче ако бунтът на Уолъс победи, може всички да бъдем възнаградени, че сега сме избрали да застанем на негова страна. — Той погледна Кристофър.

Оръженосецът изтри кървящия си нос с опакото на ръката и кимна на Робърт.

— Аз съм с теб, сър Робърт, където и да решиш да отидеш.

Робърт не каза нищо, замислен за последствията от постъпката си, която го беше поставила на страната на бунтовниците. Отнасяше се предпазливо към Уилям Уолъс. От това, което беше научил, бунтовникът се биеше в името на пленения Джон Балиол, което не го правеше непременно негов съюзник. Тихият глас на Нес го извади от мислите му:

— Накъде ще тръгнем оттук, сър?

— Може би към Карик — каза Робърт след кратко мълчание. — Да — продължи той, вече по-уверено, — при моите хора. — Преди да го попитат още нещо, той продължи: — Искам да се върнете в лагера. Доведете тук останалите ми хора и дъщеря ми и вземете каквото можете от запасите ни.

— Разчитам на двама добри мъже — каза в отговор Александър. — И двамата са посветени за рицари. Те ще се присъединят към нас.

Робърт погледна надолу към езерото, където хората от войската му бяха започнали да се отдалечават. После срита Хънтър и се отправи към портите. Скочи от седлото, когато стигна оградата. Чу от другата страна да се говори на висок глас.

— Искам да говоря с лейди Дъглас! — провикна се той. Гласовете моментално стихнаха. — Сам съм. Войската ми си тръгва.

Портите на замъка Дъглас бавно се отвориха и Робърт се озова изправен пред редица въоръжени стражи. Сред тях беше една жена, хванала за раменете момчето, Джеймс. Предишните му подозрения, че тя е майка му лейди Дъглас, се оправдаха. Беше млада и красива, с големи кафяви очи като на брат й.

— Не разбирам, сър Робърт — каза с развълнуван глас тя. — Какви са намеренията ви?

— Хората ми няма да ви навредят, милейди, но трябва да напуснете това място. Баща ми изпълнява заповедите на крал Едуард и дори да не изпрати други мъже да заловят вас и сина ви, кралят със сигурност ще го стори. Той смята да използва вашия съпруг за назидание, за да се разубедят другите благородници и да не се присъединяват към Уолъс.

Тя кимна и каза:

— Джеймс има чичо в Париж.

— Мамо… — започна момчето, като гледаше ту нея, ту Робърт.

Тя обаче продължи:

— Там ще е в безопасност. На запад имам роднини, при които мога да отида.

— Трябва да заминете веднага щом можете, милейди — каза Робърт и се поклони.

Когато той се накани да си върви, лейди Дъглас излезе напред между мечовете на стражите.

— А вие, сър Робърт, къде ще отидете? Кралят сигурно ще ви накаже за това.

Той се обърна.

— Засега отивам в Карик.

— Трябва да потърсите брат ми.

— Лорд-стюарда ли? — попита Робърт. Знаеше, че Джеймс Стюарт беше останал в Шотландия, след като се беше заклел във вярност на крал Едуард, но от много месеци Робърт не беше чувал нищо за него. Сякаш беше изчезнал. Знаеше единствено, че се е оженил малко преди да избухне войната миналата година за една от сестрите на сър Ричард де Бърг, граф на Ълстър.

— Уилям Уолъс е син на васал на сър Джеймс. Нали не вярвате, че той сам би могъл да вдигне един толкова бързо разпространил се бунт? — Лейди Дъглас леко се усмихна. — Безстрашният ми съпруг не е единственият му съюзник.

— Милейди! — предупреди я един от стражите.

Тя не му обърна внимание.

— Идете при него, сър Робърт. Мисля, че в негово лице ще намерите приятел, какъвто някога е намерил дядо ви. Последните ми сведения са, че брат ми се намира в земите на Кайл Стюарт. Може би ако се вдигнат още благородници, крал Едуард ще се принуди да се откаже от окупацията.

— Може би — повтори не много сигурен Робърт.

Обаче когато се отдалечаваше и вратите на замъка се затвориха, в него като че ли се появи слаба надежда. Ако той, един граф, се присъединеше към бунта, може би нещата щяха да станат по-различни. Може би действията му щяха да вдъхновят и други хора, които в миналото бяха подкрепили дядо му. Ако достатъчно от тях подкрепяха каузата, за крал Едуард щеше да е трудно, ако не и невъзможно, да запази контрола над Шотландия, без да прибягва до нов военен поход. Повече от много други знаеше, че кралят трудно би могъл да си позволи да потуши един разпрострял се широко бунт, докато войната с Франция продължава с пълна сила.

Когато сложи крак в стремето и се метна на седлото, Робърт вече беше взел решение. Каквото и да станеше, нямаше да се върне в Карлайл.

48

Робърт Уишарт стоеше сред безредието в залата. Около него лежаха прекатурени мебели и пейки, разковани от масите дъски. Пет от осемте копринени гоблена, които показваха живота на закрилника на града св. Кентигърн и бяха красили стените още преди той да стане епископ на Глазгоу, бяха изчезнали. Уишарт прие липсата им, изразявайки своя яд с бавно кимане на глава. Навсякъде наоколо имаше следи от неотдавнашната окупация. По пода се виждаха пълни с храна купи и покрити с прах бокали с вино.

Епископът мина през хаоса, а канониците от катедралата се заеха да въведат ред. Пейките стържеха силно пода, докато мълчаливите мъже ги изправяха. От една маса падна бокал, който издрънча като камбана и накара някои от тях да премигнат. При пристигането си Уишарт забеляза колко са напрегнати всички. Това го накара да се замисли върху решението си да напусне, когато Антъни Бек със съгласието на крал Едуард, се беше настанил в епископския дворец в Глазгоу. Много от шотландските духовници бяха останали, но след нахлуването в двореца и отправеното предизвикателство към поста му епископът се беше оттеглил от диоцеза си в своята резиденция Стобо, дълбоко в Селкъркска гора. Не, каза си епископът, гледайки как усърдно работят канониците. Решението му беше правилно независимо от униженията, на които бяха подложени хората му в негово отсъствие. То беше нищо в сравнение с онова, което други трябваше да изтърпят, а и бездруго никога нямаше да постигне онова, в което бе преуспял, ако беше останал под враждебния, орлов поглед на Бек.

Уишарт стигна до един прозорец и погледна навън към овощните градини, засадени отсам стените на двореца. Дърветата бяха зелени, а листата им блестяха след утринния дъжд. Отвъд стените катедралата на Глазгоу се извисяваше над долината над река Клайд, върху чиито брегове беше разположен оживеният град Глазгоу. Въпреки обстоятелствата дълбоко в себе си той беше благодарен, че отново е в епархията си.

Чул тихи стъпки, Уишарт се обърна и видя един клисар.

— Очакваният от вас посетител пристигна, Ваше преосвещенство.

Уишарт мрачно се усмихна.

— Добре.

След като поговори малко със старши свещеника на катедралата, той напусна залата, следвайки клисаря. Отвън на двора хора от домакинството на епископа разтоварваха вещите му от каруци, пристигнали от Стобо. Встрани от тях, близо до портите, се беше събрала малка група мъже с коне. Уишарт премигна на дневната светлина и погледът му се спря на висок, чернокос мъж в средата на групата. Заслиза с несигурни крачки по мокрите от дъжда стъпала на двореца, отмествайки предложената му от клисаря ръка за помощ.

— Сър Джеймс! — провикна се той. И се отправи към чернокосия мъж, който се обърна, като го видя да се приближава.

— Ваше преосвещенство! — Лорд-стюардът се наведе да целуне протегнатата ръка на епископа. — Удоволствие е човек да види другар от Съвета в тези черни дни.

Уишарт с въздишка се съгласи. Нареди на клисаря да отведе хората на стюарда до конюшните и даде знак на Джеймс да го последва.

— Ела, приятелю, да се поразходим. Ще наредя да приготвят храна и питие за рицарите ти.

Двамата мъже тръгнаха през двора. Лорд-стюардът беше с прогизнало от дъжда пътно наметало, а расото на епископа беше поръбено с хермелинова кожа, а високите му обувки бяха изцапани с кал.

Джеймс погледна към разтоварваните каруци.

— Сега ли пристигнахте?

— Преди два дни. Дойдох веднага като научих, че епископ Бек е напуснал двореца. — Уишарт ехидно се усмихна — Канониците ми разказаха как запретнал полите на расото си и побягнал като жена, като чул, че Уолъс идва насам. Разбойникът взел всичко, каквото можел да носи със себе си, и се отправил на юг към Англия. — Усмивката на Уишарт изчезна. — Половината от имуществото ми е заминало с него. Уолъс минал оттук няколко дни по-късно, отправяйки се на запад. — Като не забеляза изненада на лицето на Джеймс Стюарт, епископът предположи, че повечето от тези неща вече са му известни. Завивайки към градината, той сви устни и погледна намръщен белезникавото небе. Облаците се бяха спуснали ниско, а слънцето се мъчеше да пробие през тях. Ако е рекъл Бог, можеха да го видят преди края на деня. — Знам, че подкрепяш въстанието на Уолъс — мина без заобикалки на въпроса той.

Джеймс го погледна. За миг самоувереността му като че ли го напусна, но после лицето му отново стана непроницаемо. Не отговори.

Уишарт спря под сянката на едно криво ябълково дърво. Растеше тук от години, много преди той да стане епископ, може би много преди да се роди, в бури и наводнения, в суша и по време на войни. През есента даваше най-сладките ябълки.

— Бек ще вдигне тревога, Джеймс. Англичаните скоро ще дойдат. Съгледвачите ми съобщават, че крал Едуард вече наредил на Брус в Карлайл да събере хора, за да нападнат земите на Дъглас. Уолъс и армията му се насочили към Ървин. Там смятат да се изправят срещу враговете ни. Искам и ние да сме с тях.

Джеймс погледна настрани и продължи да мълчи.

— Армията на Уолъс и Дъглас се увеличава с всеки изминал ден — продължи, без да се смущава от това, Уишарт. — Откакто прогониха Ормсби от Скун, към тях се присъединиха още хора. На север знамето на бунта издигна и кланът Мъри. На запад започна война между клановете Макдоналд и Макдъглас. Навсякъде английските чиновници и тези, които ги подкрепят, срещат съпротива. Приятелю, ти си шурей на лорд Дъглас и лорд на Уолъс. Няма ли да застанеш на тяхна страна?

Накрая Джеймс заговори:

— Повечето от тези, които води Уолъс, са разбойници. Каквито и да са личните ми чувства, аз съм лорд-стюардът на това кралство. Не мога да подкрепя открито действията на такива хора.

Уишарт продължи да настоява, усетил напрежението в гласа на Джеймс:

— Ти не по-зле от мен знаеш, че тези мъже са обявени извън закона, защото са се опълчили на безчинства, извършени от английски войници в техните градове. Знаеш ли какво е направил шерифът на Ланарк на Уолъс?

— Да, знам.

— Времето е подходящо, Джеймс. Крал Едуард е зает с войната с Франция и с недоволството сред неговите барони, на които им омръзна да плащат за нея. Ако действаме сега, можем да спечелим.

— Ще се опълчат, казваш? При Ървин? — Джеймс поклати глава. — Дори да събера под знамената всички мъже на Ренфру, на Кайл Стюарт и на Бут, няма да можем да победим англичаните на бойното поле. Войската на Уолъс е въоръжена с копия и тояги. Повечето от тях нямат брони, още по-малко пък боен опит. Английската кавалерия ще ги пререже, както сърп минава през жито. Цялата ни войска не можа да ги победи при Дънбар. Как би могла една селска армия да се надява да победи?

Уишарт се усмихна, а очите му заблестяха.

— Имай вяра, Джеймс. Разполагаме с план.

49

Отрядът навлезе в пристанището Ървин. Конете хвърляха дълги сенки върху тревата. Лицето на Робърт беше загоряло от късното юнско слънце, а туниката и наметалото му бяха покрити с прах от житните ниви, през които бяха яздили. Над главата му се развяваше знамето на Карик, носено от неговия знаменосец Уолтър. Уатах подскачаше, изплезила език на жегата край кроткия му кон за езда, който се движеше в бавен тръс. Редом с Робърт яздеше Нес, който водеше и Хънтър. С тях бяха братовчедите Ситън и двама рицари от имението на Александър в Източен Лодиан. Откакто бяха напуснали Дъгласдейл, Робърт постоянно се съветваше с тях и през изминалите седмици на път ги беше опознал добре. Беше доволен, че са с него — Кристофър, за да разведрява настроението, а Александър — да пази гърба му.

Следваха ги няколко оръженосци от Карик, петима слуги и стюардът на Робърт. Всички водеха резервни коне, натоварени с провизии. Колоната завършваше каруца, пренасяща по-тежките неща и шатрите. Сред мъжете на кафявата кобила, принадлежала на жена му, яздеше Катрин. Прислужницата беше облякла една от роклите на Изобел, попаднала сред вещите му в Лохмейбън. Робърт не си спомняше да е прибирал някакви дрехи на жена си, но на втората им сутрин заедно Катрин се беше измъкнала от леглото, беше показала роклята и го беше попитала дали може да я облече, тъй като нейните дрехи са доста износени. Той я изгледа, застанала гола пред него, със зачервени от любовната игра страни, и кимна утвърдително. Бледосинята рокля със сребърни ширити на гърба й беше малко дълга, защото Катрин беше по-ниска от Изобел, и тясна на гърдите, където тя беше по-надарена, но прислужницата накара Джудит да направи някои поправки. Синята рокля и сега й беше малко впита на гърдите, факт, който Робърт знаеше, че не беше останал незабелязан от останалите мъже.

До Катрин яздеше Джудит, все така намусена под прашната шапка, слабото й лице — огряно от жаркото слънце. Момичето беше с отвратителен характер, но докато имаше мляко, беше също толкова безценна за Робърт, колкото рицарите и оръженосците с мечовете си. Зад кърмачката беше Марджори в стол, прикрепен за седлото, който Нес беше измайсторил от седалката на стара табуретка и го беше обшил с парче одеяло. За голямо удоволствие на Робърт дъщерята, сега почти на година и шест месеца, беше започнала да бръщолеви някои думи.

Отпред, оттатък Ървин, по бреговете на реката върху незасети ниви се намираше лагерът на бунтовниците. Събрал хора от всички краища на Шотландия, той представляваше твърде разнородна компания: барони и лордове, духовници и чиновници и непрекъснато прииждащи селяни и обявени извън закона. На мястото можеше да се види най-различна екипировка, като се започне от добре оборудвани големи шатри и се стигне до одеяла, постилани направо на земята, от охранени бойни коне до мършави товарни кранти и мулета. Имаше изкопани ями за огньове, около които сновяха слуги, и други лагерни огньове, край които се бяха събрали грубовати мъже с вълнени наметала. В тревата между шатрите и хората беше пълно с магарешки тръни с ярки, виолетови цветове. Робърт присви очи срещу спускащия се здрач, опитвайки се да открие знамето на лорд-стюарда.

Вслушвайки се в думите на лейди Дъглас, след като напусна Дъгласдейл той се насочи на югозапад през полегатите хълмове към Кайл Стюарт. Лорд-стюардът се беше превърнал за него в своеобразен фар, някаква надежда на хоризонта. Човекът беше опитен политик, умееше да говори и дядо му го имаше за един от най-доверените си хора. Робърт беше сигурен, че ще може да получи от него съвет, но очакванията му не се оправдаха — когато пристигнаха, лорд-стюардът току-що беше заминал. Един недоверчив страж им каза, че отишъл да се срещне с епископа на Глазгоу. В Кайл Стюарт отрядът им прекара няколко дни на лагер в гората, докато Робърт реши какво да прави.

Докато пътуваха на запад, беше се убедил, че решението му да се опълчи срещу заповедите на баща му е правилно. Тежестта, която чувстваше през последната година, се беше смъкнала от плещите му и въпреки тревогата какво ще означава решението му лично за него и за земите му за пръв път от месеци се чувстваше по-оптимистично настроен. Заедно с тази слаба надежда в мислите му се промъкваше и възможността за евентуални преговори с англичаните. Гласът му като един от тринадесетте графове на Шотландия и това, че доскоро беше член на кралския елит, сигурно щеше да привлече повече вниманието им, отколкото гласът на Уолъс, който представляваше ревът на тълпата и единствената амбиция да бъдат избити всички англичани по тези земи. Каквито и да бяха надеждите му, Робърт не можеше да чака безкрайно връщането на лорд-стюарда, тъй като с всеки изминал ден слуховете за предстояща война ставаха все повече.

Хората говореха за боеве между клана Макдоналд от Айлей и клана Макдугъл от Аргил. Макдоналд, които бяха приятели на рода Брус, след окупацията подкрепиха крал Едуард, а това предизвика ответна реакция от страна на Макдугъл, които от дълго време бяха съюзници на Комъните. Носеха се слухове за опожарени градове и семейства, принудени да бягат, защото из района сновяха въоръжени банди, готови да убиват и да грабят. Навсякъде бунтът се разрастваше, клановете сключваха нови съюзи и избираха на коя страна да застанат, с нова сила пламваха стари вражди. Английските гарнизони се затваряха зад крепостните стени, до Кресингам достигаха спешни съобщения и молби за помощ, пътищата ставаха опасни. Благодарение на тези вести групата на Робърт научи, че шотландците се събират в Ървин. Сведенията бяха объркани, в някои се говореше, че самият крал Едуард идва на север, за да се изправи срещу бунтовниците, а в други, че Уолъс възнамерява да нахлуе в Англия. Но в двата случаи ставаше ясно, че са се появили нови поддръжници на бунта в лицето на епископ Уишарт и на сър Джеймс Стюарт и че те също са се отправили към пристанището.

Сега, докато наближаваха лагера на бунтовниците в угасващата дневна светлина, Робърт отново с нетърпение очакваше съвета на лорд-стюарда. Но преди да стигне покрайнините на града, групата му срещна въоръжен патрул.

Хората от патрула не бяха на коне. Един от тях ги спря с вдигане на ръка. Беше грамаден, мускулест и плешив, със зачервено от слънцето теме, странно облечен в мръсни, дълги до прасците гащи, които се държаха от препасан през широкия му кръст колан и хубава, обшита с кожа мантия. Тя беше отворена и на гърдите му се виждаха белези от рани. В ръцете си държеше секира с дълга дръжка и зловещо извито острие. Шестимата мъже с него бяха със странна смесица от облекла, които подсказваха, че идват от различни краища. Един, облечен с къса туника на планинец, беше бос, а в ръцете си държеше дълга пика. Друг беше намъкнал прекалено голяма за него старовремска ризница, явно правена за друг, а двама бяха с изпоцапани брони от твърда кожа, покрити с метални плочки и с къси лъкове и колчани, пълни със стрели, закачени на коланите. Всички бяха самоуверени и нападателни и си личеше, че скоро са участвали в битка, защото по телата си имаха порезни рани и синини, а по дрехите им се виждаха петна от кръв.

Плешивият мъж с поръбената с кожа мантия погледна знамето на Робърт.

— Кой си ти? — попита той с глас, който напомняше ръмжене на мечка.

Когато Робърт си каза името, в поведението на групата веднага се забеляза промяна. Плешивият хвърли многозначителен поглед на планинеца с късата туника, който кимна, без да каже нищо, и се отправи през тревата към лагера.

Плешивият се извърна и сърдито рече:

— Чакайте тук.

— Дойдох да видя сър Джеймс Стюарт — продължи Робърт, потискайки яда си. Като се замислеше, не можеше да очаква нищо друго освен студен прием, но въпреки това неуважителното отношение на тези хора беше обидно за един благородник като него.

Плешивият не каза нищо и продължи да гледа Робърт, стиснал секирата в ръце.

Робърт се отпусна на седлото, като се стараеше да покаже безразличието си, но вътрешно се запита с тревога дали не беше направил опасна грешка с идването си тук. Улови погледа на Александър Ситън, който също изглеждаше разтревожен и не сваляше ръка от дръжката на меча си.

След напрегнато чакане от претъпкания лагер се появиха няколко мъже, следвани от босия планинец. Робърт се изправи на седлото, разпознал лентата на сини и бели квадрати върху златен фон, която минаваше през щитовете им — герба на лорд-стюарда. Макар да беше доволен от доказателството, че ще може да види приятелско лице, безпокойството не го напусна, след като и рицарите на лорд-стюарда го поздравиха по същия недружелюбен начин като плешивия мъж и без да свалят ръце от дръжките на мечовете си, наредиха на него и хората му да слязат от конете. Робърт остави коня си на Нес и се отправи нагоре по склона след ескорта. Погледна назад и видя плешивия и групата му да вървят отзад.

Минавайки покрай шатрите, пред които имаше запалени фенери и горяха огньове, от които се виеше дим, Робърт забеляза, че хората гледат знамето му. Видели червения орнамент, много от тях не скриваха враждебността си. Знаеше, че не може да ги вини. Беше прекарал две години в двора на крал Едуард, а по време на войната родът му бе на страната на англичаните. Решен въпреки всичко да промени мнението им за себе си, той се вгледа в появилата се пред него редица шатри. Отпред, за забити в земята колове, бяха вързани бързи охранени жребци и по-обикновени, кротки коне. Миризмата на тор и храна се смесваше с аромата на изгоряло дърво от един голям огън, чиито пламъци се издигаха високо в мрака. Край него се бяха събрали много хора, някои ядяха и пиеха от големи купи, други се смееха, а трети тихо разговаряха. Няколко души просто гледаха огъня, а по загарялата им от слънцето кожа се виждаха множество белези от рани. Между огъня и шатрите Робърт забеляза Джеймс Стюарт. Разговаряше с един пълен мъж с луничаво лице и тонзура на главата, с расо, поръбено с хермелинова кожа. Беше Робърт Уишарт, епископът на Глазгоу. При приближаването му двамата се обърнаха. Робърт се усмихна, но нито лорд-стюардът, нито свирепо погледналият го епископ отвърнаха на поздрава му.

Свитата му заедно с Катрин и Джудит, която държеше на ръце неспокойната Марджори, бяха събрани в група от ескортиращите ги рицари.

— Сър Робърт — каза студено лорд-стюардът, — отдавна не сме се виждали.

— Радвам се да ви видя, сър Джеймс. Аз и хората ми идваме от Кайл Стюарт, където се надявах да получа съвет от вас.

— Чудех се дали скоро няма да се срещнем. — Лорд-стюардът огледа с критичен поглед групата на Робърт. — Научихме какво е станало край замъка на лорд Дъглас.

— Така ли? — попита изненадан Робърт. С крайчеца на окото забеляза, че плешивият отиде при огъня и започна да говори с някакъв висок мъж, който стоеше с гръб към тях.

— Преди седмица тук пристигна сестра ми, която тръгнала да търси спасение. Дължа ти благодарност, че си пуснал нея и племенника ми на свобода. Ако бяха предадени на крал Едуард, не знам дали щях да ги видя отново. — Макар и искрени, думите бяха казани с подчертано сдържан тон.

Робърт забеляза, че някои от мъжете при огъня гледат към тях. Потисна желанието да отиде по-близо до дъщеря си при толкова много недружелюбни погледи. Приближи се един набит човек, с развяваща се от вятъра черна коса, с добре направена ризница и син плащ. В лицето му имаше нещо смътно познато. Като видя трите бели звезди отпред на плаща, Робърт се досети защо му се струва познат. Подозрението му, че това сигурно е бащата на Джеймс Дъглас, се потвърди, когато мъжът заговори:

— Сър Робърт от Карик, нали? Чух, че сте спасили жена ми и сина ми. — Преди Робърт да успее да отговори, лорд Дъглас безцеремонно продължи: — Преди да ви благодаря, бих искал да знам защо.

— Всички бихме искали да разберем това.

Ясният глас беше на високата фигура, която се отдели от огъня и закрачи към тях. Вървеше редом с плешивия мъж, който изведнъж се оказа дребен в сравнение с нея. Робърт погледна към приближаващия се исполин, който беше висок може би над два метра. Ръцете и краката му бяха големи като лопати, но съответстваха на мускулестата му фигура. Робърт не беше нисък, но се почувства като джудже до този колос. Дори крал Едуард, известен с прякора Дългокракия, на когото се възхищаваха и се страхуваха от едрия му ръст, не беше толкова висок. Човекът имаше четвъртито лице с груби черти и нос, който, изглежда, беше чупен няколко пъти. На челото му се виждаше белег от рана, полускрит от кичур кестенява коса. По тежките, мускулести ръце имаше множество белези от скорошни рани; един белег вървеше от китката до лакътя. Най-изненадващото в него бяха очите, стряскащо небесносини, издаващи остър ум. Носеше изцапано с петна трико, смачкани високи ботуши, пристегнати с кожени каишки, преплетени на кръст, и тъмносиня туника, под която се очертаваше ризница.

Гигантът спря пред Робърт.

— Защо дойде в лагера ми?

За момент Робърт не каза нищо. Значи това беше той — човекът, отказал да се закълне във вярност на крал Едуард. Въоръжен само с един ръждясал нож, беше пробол един английски рицар, който го обидил, а след това беше повалил петима от спътниците му. Хвърлили го в затвора, били го и го оставили да умре от глад. Когато престанал да диша, неговите тъмничари го изхвърлили на боклука заедно с изпражненията от през нощта, но два дни по-късно той оживял. Мъжът, прогонил английския мирови съдия от Скун, пробил си път през половината градски гарнизон, за да заколи шерифа на Ланарк в леглото — с този удар започнал бунтът.

Робърт беше изненадан, защото, макар фигурата на младия исполин да подхождаше за невероятните геройства, разказвани за него, Уилям Уолъс изглеждаше на неговите години. Той свързваше подобни дръзки подвизи с много по-възрастен командир. Видя, че Уолъс носи странен гердан. Когато се вгледа по-внимателно, забеляза, че е направен от човешки зъби. Отмествайки поглед от странния трофей, срещна пронизващите сини очи на младия мъж. Когато по пътя за Ървин беше мислил какво да каже при пристигането си, предварително подготвяната реч беше най-вече за това, че не може да мрази сънародниците си и иска да се бие за кралството, в което се е родил. Застанал обаче пред суровите мъже с лица, покрити с белези от рани, тези думи му се сториха неестествени и неискрени.

— Дойдох — каза накрая той, поглеждайки към Джеймс — да предложа помощта си за въстанието срещу окупацията на крал Едуард — Погледът му отново се спря на Уолъс, който съвсем не изглеждаше убеден. — Защото съм шотландец като вас.

Плешивият сърдито изсумтя. При този звук Нес настръхна, а Ситън сложи ръка на дръжката на меча си.

Уолъс изгледа Робърт, присвивайки очи.

— Така ли? Казваш това, когато баща ти продължава да отбранява град Карлайл за крал Едуард? Когато ти отказа да вдигнеш оръжие за крал Джон и вместо това го вдигна за Англия? Нямам нужда от човек, който е шотландец само по рождение. Имам нужда от мъже, които са шотландци в сърцата си.

Робърт пристъпи напред, за да попита как един варварин, в чиито вени тече нищожно количество благородническа кръв, се осмелява да му говори по такъв начин. Обаче се въздържа, защото усети в тези думи нещо болезнено, напомнящо за презрителния тон на баща му.

— Семейството ми отказа да се бие, защото кралят, който ни заповяда да вдигнем оръжие, беше марионетка, манипулиран от враговете ни, Комъните. — Огледа се предизвикателно, когато думите му накараха някои сърдито да замърморят. Спря погледа си на лорд-стюарда и Уишарт.

— Много от вас подкрепиха претенцията на дядо ми за трона и застанаха с имената и репутацията си зад това му право. Къде бяхте, когато то беше пренебрегнато? Отдръпнахте се, страхувайки се да рискувате положението си при управлението на Балиол. Това беше разбираемо. Родът ми стори същото, когато беше принуден да направи горчивия избор дали да се закълне във вярност на един враг, или да остане верен на един крал, който ни пренебрегна, но на когото продължихме да служим. — Той отново погледна Уолъс. — Каквото и да си мислите за действията ми, през тези години аз останах верен на единствения крал, на когото кланът ми се беше врекъл да бъде верен. — Замълча за момент, но после добави: — Ала тази вярност беше подложена на безкрайни изпитания.

Джеймс Стюарт се опита да защити Робърт.

— Никой от нас не може да отрече това, което каза сър Робърт. За мой срам, след като приключи изслушването, аз се отдръпнах от рода му, макар да бях обещал подкрепата си за дядо му. — Кафявите му очи се вгледаха в Робърт. — Все още продължавам да съжалявам за това, особено след смъртта на неговия дядо. — Джеймс се обърна към Уолъс: — Само един смел мъж, господин Уолъс, е готов да се изправи в защита на рода си, когато толкова много хора са против него. Още по-голяма смелост се изисква да обърнеш гръб на семейството си заради своето кралство.

Уолъс поклати глава.

— Съгласен съм с теб, сър Джеймс, но се страхувам, че той е само един шпионин, чрез когото баща му иска да научи за нашите планове. Много вероятно е действията му в Дъгласдейл да са уловка с цел да ни накара да му се доверим. — Без да погледне Робърт, той продължи направо: — Повече от три години той е бил човек на Едуард. Не може да му се има доверие. — При тези думи Уолъс се обърна и тръгна с големи крачки обратно към огъня.

Видял кимванията и дори усмивките на някои от мъжете, Робърт се опита да настигне Уолъс и да му възрази, но беше спрян от Джеймс Стюарт.

— Изминал си дълъг път, а и става късно. Нека поговорим за малко насаме, сър Робърт. — Той даде знак на рицарите си: — Погрижете се хората му да получат храна. — Когато Робърт продължи да гледа след отдалечаващия се Уолъс, Джеймс добави: — Сигурен съм, че дъщеря ти е уморена.

50

Макар и неохотно, Робърт последва лорд-стюарда в шатрата. Вътре беше топло, имаше легло, маси и няколко столчета. Подът беше застлан с избелели килими и светеха фенери. Имаше двама слуги и лорд-стюардът нареди на по-възрастния да налее вино.

Вбесен от думите на Уолъс, малко оставаше Робърт да откаже, но спокойното изражение на застаналия в очакване срещу него стюард го накара да потисне гнева си, а освен това беше жаден. Взе един бокал и пи, но когато Джеймс го подкани с ръка да седне, се възпротиви.

— Защо позволяваш на Уолъс да ти нарежда? Син е на един от васалите ти. Дори не е рицар! Нещо по-лошо, той е дивак. Видял ли си какво носи на врата си?

Джеймс отпи от чашата и изчака Робърт да свърши.

— Въпросът е деликатен. Да, моето положение, както и твоето, е много по-високо от това на Уилям. Обаче за много хора, които сега го следват, той се е превърнал в нещо като спасител. Слушат само него, а тази армия се състои най-вече от хора като тях. — Джеймс посочи към лагера, част от който се виждаше през входа на шатрата като червен триъгълник, изпълнен със сенки и пушек. — Това е положението.

— Чувал съм за някои от нещата, които е направил — каза Робърт, решен да изрази мнението си. — Мъчения, убийства. Това действия на достоен човек ли са?

— Не. Това са действия на отчаян човек в ужасно време. Не извинявам методите му. Обаче… — Джеймс замълча за момент — мога да си ги обясня. — Лорд-стюардът седна на едно столче и жълтата му мантия се надипли около него. — За Уилям войната започна преди шест години, още по време на изслушването, което трябваше да реши кой ще заеме трона. Когато благородниците бяха принудени да се закълнат във вярност на крал Едуард като наш сюзерен, бащата на Уилям, който беше един от васалите ми, отказа. Уолъс е добър човек, но проявява гордост и непреклонност. Реакцията на краля беше бърза. За назидание на другите Уолъс беше обявен извън закона и принуден да напусне семейството си. Скоро след това имаше сблъсък между група мъже от Еършър с английски войници, които вероятно са били там, за да пазят спокойствието на краля. Уолъс излязъл от скривалището си, за да се присъедини към тази банда, отговорна за смъртта на петима войници. Английските рицари я преследвали чак до хълма Лаудън.

Робърт си спомни, че дядо му беше споменавал по време на изслушването за битка, водена там.

— Повалили бащата на Уилям и му отрязали краката. Бил оставен на склона на хълма да му изтече кръвта. Това е ужасна смърт. Скоро след това жена му почина в нищета, а синовете му разделиха. По времето, когато Балиол се възкачи на трона, Уилям живееше при чичо си, шерифа на Еър. Вече е изпитвал омраза към английските войници, които е смятал отговорни за смъртта на родителите му. Когато миналата година избухна войната, тя стана за него възможността, която очакваше, но надеждите му за отмъщение рухнаха при поражението ни при Дънбар. Английските чиновници плъзнаха из градовете ни, измествайки нашите хора. Един от тях беше Хесилриг — новият шериф на Ланарк. — Джеймс замълча и отпи нова глътка. — Спомням си, че в началото на окупацията чух за един английски войник, професионален борец, който предизвиквал мъжете на пазара в Ланарк, като им вземал по четири сребърни пенса, за да видят дали могат да строшат един кол от гърба му. Уилям приел поканата и платил четирите пенса, но вместо да строши кола, пречупил гръбнака на глупака. Другарите на мъжа се нахвърлили срещу него и той набил и тримата. Обявили го извън закона, ограбили чичо му, а приятелите му пребили за отмъщение. Отрязали дори опашката на коня му. Нещата излезли извън контрол и синът на един английски рицар бил убит — Уилям го пробол със собствения му нож.

Той бил заловен и хвърлен в затвора, но след седмици мъчения успял да избяга. След това се укривал заедно с приятелите, които го защитавали. Но дори и след като за главата му била обявена награда, той отишъл предрешен в Ланарк, излагайки се на опасност заради необикновения си ръст. Там имал млада жена, наследница на богат мъж от Ланарк, влюбил се в нея и се оженили предишната година. Сега Уилям не говори за Марион, другарите му също, но аз знам, че през пролетта тя му родила дете. Един ден хората на Хесилриг го хванали, когато се осмелил да отиде в града, за да види жена си и новородената си дъщеря. Изправен пред многоброен противник, Уилям бил принуден да се барикадира в къщата на Марион. Когато Хесилриг пристигнал лично и поискал да влезе вътре, Уилям избягал, докато Марион разговаряла с шерифа, за да го забави. Разказват, че шерифът, като разбрал, че е бил измамен, затворил нея и детето й в къщата и накарал хората си да я подпалят. Независимо какво точно е станало, Марион и дъщеря й загинали в същия ден и Уилям полудял от мъка. През нощта се върнал в града и си пробил път с бой през английските стражи, за да се добере до Хесилриг. Убил шерифа, който си бил легнал. — Джеймс пресуши чашата си. — Казват, че Хесилриг не приличал на себе си, когато Уилям приключил с него. След това вече нямало връщане назад. Уилям и другарите му продължили насилието. Започнали да нападат английски отряди по пътищата и да подпалват гарнизони. Когато към тях се присъединили и други мъже, загубили имотите си заради данъците на Кресингам, започнали да нападат още повече английски служители. Скоро личният кръстоносен поход на Уилям се превърнал в масов бунт. — След кратко мълчание Джеймс се изправи и изгледа Робърт. — Той може да е разбойник и убиец, но има дарба на водач и боец и няма как да не се съобразяваме с авторитета му тук. Мъжете, които го следват, не биха последвали другиго. Уилям Уолъс е постигнал нещо, което малцина от нас биха могли да постигнат. Той обедини хора от всички краища на кралството, от просяци до лордове. Тези хора не са му задължени и той нито ги е карал насила, нито им е плащал да се присъединят към него. Те са с него, защото са му верни и защото е проливал кръвта си и е страдал като тях.

Робърт не знаеше нищо за тези борби, които мъже с по-ниско положение бяха водили по време на окупацията. Това го накара да си спомни за хората от Карик. Дали някои от тях бяха страдали като Уолъс? Почувства се виновен, напоследък това чувство му беше твърде познато. Джеймс знаеше толкова много за васалите си, той самият дори нямаше представа за трудностите, пред които са били изправени мъжете и жените от Карик, докато Афраиг не беше отишла при него. В стремежа си да остане верен на положените клетви беше нарушил много други.

— Искам да изкупя вината си — каза внезапно той. — Знам, че не мога да очаквам да ми имате доверие, но в името на дружбата ти с дядо ми те моля да ме оставите да го спечеля. Тук мога да ви бъда от полза. Ще бъда първият граф, обявил открито подкрепата си за въстанието, но има и нещо повече от това. Познавам англичаните и техния крал. Те могат да ме изслушат при евентуални преговори, които бихме могли да предложим.

Джеймс продължително го изгледа.

— Да. Мисля, че можеш да си ни от помощ. — После посочи входа на шатрата и каза: — Ела, настани се с хората си. Ще говоря с Уилям. Той може и да е водачът на тази армия, но ще послуша съвета ми. — Лорд-стюардът се спря на входа. — Независимо от всичко, Робърт, добре разбирам, че през тези години никак не ти е било лесно под командата на баща ти. Знам, че лордът на Анандейл се надяваше да получи трона, след като крал Джон беше хвърлен в затвора. Знам също, че не той има право на подобна претенция.

* * *

Когато Робърт излезе от шатрата, лорд-стюардът продължи да гледа след него. Видя облекчението по лицата на хората от свитата на младия граф, която чакаше наблизо. Не бяха докоснали дадената им храна, очаквайки завръщането на Робърт.

От мрака изплува една едра сянка и на входа застана Уишарт. Джеймс отстъпи встрани, за да може да влезе.

— Е? — каза епископът.

— Мисля, че трябва да му позволим да остане, Ваше преосвещенство — отвърна Джеймс и също влезе в топлата шатра.

— Уилям може да се окаже прав — изръмжа Уишарт. — Може да е изпратен тук като шпионин.

— Не е изключено. Но не смятам, че случаят е такъв.

— Знам, че ти, както и аз, уважаваше дядо му, Джеймс, но кръвта не прави непременно един човек достоен. Виж баща му.

Джеймс притвори замислен очи.

— Обаче Робърт е прав, нали? — рече тихо той. — Ние подкрепихме претенцията на дядо му срещу тази на Балиол. — Той погледна Уишарт, когато епископът не отговори. — А сега се бием в името на крал, който никога не сме искали.

— Каквито и да са личните ни резерви, ти и аз сме се заклели пред Бога да бъдем верни на Балиол.

Джеймс като че ли искаше да каже още нещо, но не го направи. Не беше време за такива спорове. Вместо това предложи вино на епископа.

— Ще подкрепиш ли решението ми да му бъде позволено да остане?

Епископът прие чашата, предложена му от слугата на лорд-стюарда.

— При едно условие — каза той, като отпи глътка. — Няма да му казваме за плана ни.

— Ако му кажем, би могъл да ни бъде от по-голяма полза.

Уишарт беше непреклонен.

— Не. Не и докато не се убедим, че може да му се има доверие. — Епископът вирна назад глава и пресуши чашата. — Скоро ще узнаем това. Съгледвачите ни казват, че англичаните идват откъм долината Нитсдейл. Пърси и Клифорд ще пристигнат всеки момент.

51

Денят стана по-хладен заради силния вятър. Тревата по полето трептеше на големи сребристи вълни. По бреговете на река Ървин дърветата се огъваха. Отвъд реката широкият път, който водеше към пристанището, беше изпълнен с множество хора, развели ярки знамена на фона на намръщеното небе.

Робърт стоеше мълчаливо и наблюдаваше кавалерията и бавно следващите я редици на пехотата, която се виждаше благодарение на наклонения терен. По негова преценка конниците бяха неколкостотин, а пешаците — три пъти повече. Отново премести поглед върху предните редове, където се издигаха високо две знамена. Загледа се по-дълго във все по-ясно очертаващия се син лъв на златен фон.

Не се изненада, когато му казаха, че към пристанището са се насочили Хенри Пърси и Робърт Клифорд. Пърси беше назначен за губернатор на Галоуей и Еър и след като епископ Бек го нямаше, а шерифът на Ланарк беше мъртъв, той беше станал английският главнокомандващ в Западна Шотландия. Като се прибави и фактът, че Пърси можеше бързо да свика под знамената новобранци от своите намиращи се наблизо имения в Йоркшър, най-вероятно беше Кресингам да изпрати именно него срещу бунтовниците. Въпреки безпокойството да срещне бивши другари дълбоко в себе си Робърт беше уверен, че те поне щяха да го изслушат. Бяха воювали рамо до рамо; бяха посрещали заедно смъртта. Те гледаха на него като на брат.

Сега, наблюдавайки приближаването на внушителната армия, оптимизмът му започна да се изпарява.

До Робърт стоеше епископът на Глазгоу, широко разкрачен, с ръце, скръстени на гърба като упорито растение, забило дълбоко корени. От лявата му страна с непроницаемо изражение стоеше лорд-стюардът. Заедно с тях бяха буйният лорд Дъглас и Уилям Уолъс, който се извисяваше над всички. Стойката на Уолъс беше най-отпусната, но сините му очи издаваха крайно нетърпение. Над гърба му, препасан с ремък, стърчеше огромен меч. Издрасканото голо острие беше дълго метър и шестдесет, а обвитата с кожа дръжка над кръстатия предпазител беше дълга още педя. С него бяха двамата му командири. Единият беше плешивият мъж, за когото Робърт беше научил, че е братовчед на Уолъс. Адам, както се казваше той, продължаваше да носи необичайното за такъв като него кожено наметало, което очевидно беше трофей, взет от кабинета на мировия съдия в Скун.

Авангардът на английската войска се отдели от пътя и навлезе в полето. Конете им проправиха бразди в дълбоката трева. Разгърнаха се в движение и откриха на чакащите шотландци редиците на кавалерията. Всички бяха на покрити с брони бойни коне, стиснали в железните си юмруци вдигнати нагоре копия. Следващите подире им пехотинци, събрани от северните графства на Англия, не изглеждаха много по-различно от армията на Уолъс, но кавалерията на шотландците беше много по-малобройна. Робърт с нарастваща тревога започваше да си дава сметка, че ако тук започне битка, те щяха да я загубят.

При сигнал, подаден от рог, английската войска спря, а конете продължиха да рият нетърпеливо с копита. От войската се отдели малка група, която пришпори конете си към шотландците. Дори без яркото знаме Робърт щеше да познае Хенри Пърси по стойката. Лордът на Алик, чието копие бе носено от оръженосеца му, с една ръка държеше юздите, а другата беше положил върху бедрото си. Пълната му фигура се поклащаше бавно в ритъма на коня. На главата си имаше голям шлем, украсен с три снежнобели лебедови пера, но визьорът беше вдигнат и разкриваше червендалестото му лице, станало напоследък още по-месесто, и презрително изкривените устни.

Когато групата спря, мъжете не слязоха от конете, а останаха по седлата, загледани в шотландците. Бойният кон на Пърси продължаваше да тропа с копита и да пръхти. Лордът ги изгледа, погледът му се спря за малко на Уолъс и се закова върху Робърт.

Под заплашителния поглед Робърт усети как всичко вътре в него се напрегна, но срещна решително очите на Пърси.

Уишарт заговори пръв:

— Добър ви ден. Аз съм Робърт Уишарт, по Божията воля епископ на Глазгоу и бивш настойник на Шотландия. Ще преговарям с вас заедно с благородните ми другари. — Той представи другите.

Пърси не свали очи от Робърт.

— Чух да се говори, че си предал краля си, клетвопрестъпник такъв! — Преди Робърт да успее да отговори, Пърси се обърна към епископа: — Благородни другари ли? Тук виждам само един поп, трима предатели и един разбойник.

Лорд Дъглас отвърна с ругатня, но Уишарт бързо се намеси:

— Тук сме, за да разговаряме като мъже, а не да си разменяме обиди като ученици.

Клифорд, който също не сваляше очи от Робърт, отговори:

— Заповедите ни са да арестуваме всеки, който смущава спокойствието на краля и вдига оръжие срещу него. — Той посочи с железния си пръст Уолъс, който спокойно срещна погледа му. — За главата на този човек е обявена награда. С нарушаването на клетвата за вярност пред краля земите на всички ви ще бъдат конфискувани. Няма да има преговори. Ще се предадете на властта или ще отговорим със сила.

Робърт се подготви за рязко отхвърляне и гневно предизвикателство от страна на Уишарт.

Вместо това епископът срещна спокойно погледа на Клифорд.

— Това не е нужно, лорд Клифорд. Ние ще се предадем.

Робърт се вмъкна бързо през отвора на шатрата зад лорд-стюарда. Стените й се огъваха под напора на вятъра.

— Знаеше ли, че епископът ще постъпи така? Защо, за Бога, си се съгласил?

Джеймс присви очи подразнен от грубия му тон.

— Мислех, че ще се опълчим! Мислех, че за това си дошъл в Ървин. Като отказах да изпълня заповедта на баща си и обявих подкрепата си за въстанието, аз рискувах всичко. Земите, семейството си. За какво? — Робърт рязко се извърна. — Не дойдох тук, за да отстъпя пред исканията им още при първия разговор.

— Ние може и да сме безстрашни мъже, но сме зле въоръжени, за да се изправим пред англичаните на бойното поле. Знаеш го също толкова добре, колкото и аз. Бих се обзаложил, че го знаеш дори по-добре от мен. Бил си се заедно с тях в Уелс. Силата им сигурно ти е известна. Кажи ми, може ли една недисциплинирана армия от пешаци да победи в сражение тежката английска кавалерия?

Робърт не отговори. Нямаше смисъл. Лорд-стюардът просто казваше това, което той самият беше разбрал, наблюдавайки англичаните, яздещи през полето.

— Не беше нужно да се изправяме срещу тях в битка. Можехме да преговаряме. Можех да поговоря с Пърси, да му предложа условия, които да предаде на краля. Най-малкото щяхме да спечелим повече време. Можех да укрепя Карик. Сега… — Той изруга и закрачи напред-назад из шатрата, повишавайки глас: — Нямам време да събера васалите си за защитата му!

— Дали щеше да успееш да преговаряш? — попита Джеймс, наблюдавайки го как ходи из шатрата като лъв в клетка. — Щяха ли да те изслушат? Враждебността на Пърси към теб е очевидна.

Робърт се отпусна тежко върху един стол, като се питаше дали не беше постъпил като глупак, идвайки тук. Трябваше да предвиди, че измяната му към краля беше по-голяма, отколкото на всеки друг. Вместо да бъде мост между двете страни, присъствието му може би беше влошило още повече нещата. Запита се дали не трябваше да отиде лично при Едуард и да помоли краля да го изслуша, но веднага си даде сметка колко смешно би било това. Дори най-близките съветници на краля не биха могли да го убедят да направи нещо, което той нямаше желание да стори.

— Не мога да повярвам, че Уолъс се е съгласил с това — каза Робърт, като си припомни изписаното върху лицето на бунтовника съгласие, когато Уишарт нанесе удара.

Пърси и Клифорд изглеждаха не по-малко изненадани от него, когато епископът предложи да се предадат, но преди да могат да отговорят нещо, Уишарт предложи да се върнат отново сутринта, за да бъдат обсъдени условията на капитулацията. Посочи им място, където да разположат лагера си, което се намираше на около миля от бунтовническия лагер. Загубили въодушевлението си от моменталната капитулация на противника, английските лордове с неохота се съгласиха.

Робърт изгледа Джеймс, като продължаваше да си мисли за спокойната реакция на Уолъс.

— След всичко, което ми разказа, мислех, че Уолъс по-скоро би умрял с меч в ръка, отколкото да се предаде без съпротива на англичаните. — Когато лорд-стюардът отмести очи, Робърт се изправи. Изражението на Джеймс му подсказваше, че е доловил нещо ново.

— Сър Джеймс?

Лорд-стюардът се обърна към него. За момент лицето му остана все така безизразно, но после се промени.

— Бях помолен да не ти казвам.

— Какво? — настоя Робърт и застана пред него.

— За плана ни. Уишарт и Уолъс го измислиха преди няколко седмици. Надяваха се да привлекат тук войската, която знаеха, че крал Едуард ще изпрати да потуши бунта. Ървин е доста близо до Галоуей и Еър, за да може Пърси да разбере, че се каним да окажем съпротива, но същевременно доста далеч от източното крайбрежие и основните ни крепости.

— Доста далеч от какво?

— Робърт Уишарт възнамерява да ги заблуди с преговори за капитулация, за да може Уилям да продължи настъплението на изток. Той и хората му бяха примамката, която трябваше да привлече англичаните. Сега ние ще ги задържим тук, докато Уолъс се измъкне, за да довърши това, което е започнал. Смята да се съедини с хората си в Селкъркската гора и оттам да се срещне със силите на Мъри на север. Целта е да се превземат достатъчно крепости, за да можем, когато Кресингам започне офанзива от Бъруик, успешно да го отблъснем.

— Как ще се измъкне Уолъс? Англичаните няма ли да го видят, че напуска?

— Лагерът ни е достатъчно голям, за да създаде лъжливата представа, че е пълен до краен предел. Уишарт се договори да се срещне с англичаните за преговорите в техния лагер, а Уилям няма да участва в тях.

Робърт беше изумен. Опита се да прецени какво би означавало това за него, но лорд-стюардът продължи:

— Ще уведомя Уишарт, че съм ти казал. Не можехме да го крием безкрайно от теб. Освен това според мен реакцията на Пърси доказа невинността ти. Човек трудно би могъл да се преструва, че изпитва такава омраза, каквато видях у него. — Джеймс замълча. — Трябва да внимаваш, Робърт.

52

Следобед вятърът стихна, настъпи безветрие. През последния час на запад се струпаха гръмотевични облаци. На оскъдната светлина Робърт и хората му седяха в мълчание и ядяха храната си — някаква неапетитна каша, примесена с диви плодове. Слугите и двама от оръженосците от Карик бяха заети с разпъването на последната от шатрите, образували малък лагер сред разпрострялата се армия на Уолъс. Над него се вееше знамето на Карик. Робърт се поколеба дали е разумно да го излага на показ, но после реши, че е по-добре да демонстрира открито присъствието си, вместо да се опитва да се крие. Около огъня наблизо седяха група селяни. Пиките им лежаха на земята край тях до грубите вълнени наметала, които им служеха за легла. Наблюдаваха как от каруцата разтоварват кожи, възглавници и одеяла и ги внасят в шатрите.

Робърт побутна с лъжицата си сивата каша в купата, която му подаде прислужникът. Гладът, който доскоро болезнено свиваше стомаха му, сега беше заседнал на гърлото му. Вдигна глава, когато Кристофър порови из торбата си и измъкна от там тънка флейта. Това беше любимата вещ на оръженосеца от Йоркшър, която баща му беше купил от Кастилия. Младежът умееше да свири добре и много скучни нощи на пътя беше разведрявал унилата компания. Той долепи флейтата до устните си и изсвири няколко пробни тона. Приглушеният звук на флейтата отекна в нощта. Свита на кълбо край огъня, Уатах вдигна глава и проточено зави. Преди вечеря Робърт беше поговорил тихо с оръженосеца и Александър за разкрития му от лорд-стюарда план, съставен от Уишарт и Уолъс. Александър се съмняваше, че измамата ще се окаже много ефикасна. Двамата с Кристофър бяха разтревожени от факта, че бяха скрили плана от Робърт, въпреки че шотландците го поканиха да бъде част от групата, която ще се срещне с Пърси и Клифорд.

— Звучи като проверка на лоялността ти — каза Александър. — Искат да присъстваш, за да видят как ще реагират англичаните.

Робърт разбираше безпокойството им. Двамата мъже и особено Александър можеха да загубят много заради опасния път, по който бяха поели. Вътрешно Робърт се мъчеше да се убеди, че не е отговорен за това. В края на краищата те можеха да предпочетат да се върнат в Анандейл с Гилпатрик и останалите. Обаче истината беше, че като им предложи място в групата си, той пое и отговорността за тях.

Докато седеше, загледан в купата си, и звуците на флейтата се носеха над него, започна да му се струва, че всички пътища, по които мислено поемаше, не водят доникъде. Шотландците не го искаха тук и не му се доверяваха. Не беше нужно Александър да му го казва. Дори ако Уолъс и хората му спечелеха и крал Джон бъдеше върнат на трона, един Брус нямаше да намери подкрепа в кралството на Балиол. Английските рицари ясно показаха ненавистта си към него заради предателството, а нямаше съмнение, че и баща му го презираше.

С крайчеца на окото си Робърт видя дъщеря си да щапука към него, разперила ръчички, за да пази равновесие. Усмивката на Марджори му подейства като слънчев лъч, пробил облаците, и разведри настроението му. Той също й се усмихна и протегна ръка към нея. Преди да стигне до него, тя се заклати и тупна назад. Усмивката й изчезна и се разплака. Като я чу, Кристофър престана да свири. Джудит веднага остави на земята купата си и вдигна детето. Марджори се задърпа и заплака по-силно, продължавайки да протяга ръчички към Робърт, който вече не се усмихваше, потънал отново в мислите си. Без да обръща внимание на протестите на детето, Джудит се пъхна в малката шатра, която делеше с Катрин, като разкопчаваше със свободната си ръка роклята, за да й даде да суче. Докато другите привършваха яденето, хленченето на Марджори постепенно стихна. След като изсърба и последната лъжица от рядката каша, Нес стана и се отправи към конете, вързани наблизо. Приклекна, извади една конярска четка от торбите и започна да разчесва козината на Хънтър. Докато работеше, тананикаше мелодията, която свиреше Кристофър. Катрин се приближи, сбърчила нос заради миризмата на конете.

— Нес, когато свършиш, трябва да поправиш столчето на Марджори на седлото. Нали ти казах вчера, че отзад се е пукнало?

Робърт забеляза, че Александър я погледна. В погледа на лорда имаше нещо, може би гняв, помисли си той, преди вниманието му да бъде привлечено от група мъже, чиито гласове се извисяваха над общия шум от разговорите в лагера. Един от тях беше Адам. Братовчедът на Уолъс му хвърли враждебен поглед, докато минаваха.

След като отминаха, Робърт остави купата с храната недокосната и влезе в шатрата. Вътре слугите бяха постлали дебел килим на пода. Сандъците с дрехите и вещите му бяха подредени в единия край, а от няколко кожи и одеяла му беше приготвено удобно легло. Върху един от сандъците имаше сребърен поднос с гледжосана кана с вино и бокал до нея. На тавана от една кука висеше запален фенер. Робърт седна на кожите и свали ботушите си. Главата го болеше от непрекъснато измъчващите го въпроси. Утре рано, преди разговорите с Пърси и Клифорд, щеше да слезе долу на реката, за да раздвижи мускулите си с упражнения с мечове и да проясни мислите си.

В шатрата зад него нахлу мирис на дим и когато се обърна, видя Катрин да се вмъква през входа. Тя не каза нищо. Той също мълчеше и продължаваше да сваля ботуша си, когато жената коленичи зад него. Движенията му станаха по-бавни, когато сложи ръце на гърба му. Усети, че ризата му е залепнала за гърба, когато тя заби пръсти в стегнатите му мускули и започна да ги разтрива. Той притвори очи, почувствал, че натискът отслабва. След малко Катрин се наведе напред и опря леко гърдите си в раменете му. Отмести настрани влажната му от пот коса и го целуна по врата. Сухите й от слънцето устни зашепнаха по кожата му и по гръбнака му преминаха тръпки. Облаците в главата му се разсеяха. Усещаше само нейното присъствие и миризмата й — смесица от дим, пот и диви плодове. Тя се плъзна около него и застана на колене отпред. Той свали шапчицата й и косите й се разпиляха върху раменете. Затворил очи, плъзна ръце по гърба й, придърпа я към себе си и потърси устните й със своите. Ръцете й сграбчиха наболата му брада, а езикът й отначало закачлив и бърз, се вмъкна в отворената му уста.

Той смъкна едното рамо на старата рокля на жена си, но не можа да я свали по-надолу и започна да разхлабва ширитите на гърба. Когато отвори очи, за да вижда по-добре какво прави, забеляза, че Катрин втренчено го гледа. След като развърза възела, разхлаби достатъчно ширитите, за да смъкне роклята надолу. Тя измъкна ръцете си, за да му помогне, и разголи гърдите си. Той се вгледа изпитателно в нея, а тя разтърси гъстата, черна коса върху раменете си. После желанието го завладя напълно и той я повали върху кожите. Не искаше да мисли повече.

Отвън се разнесоха тревожни викове, примесени с глъчка, идваща откъм конете. Робърт се отдръпна от Катрин, когато краищата на шатрата се разтвориха и Александър пъхна глава вътре. Прислужницата седна, скръстила ръце на гърдите си, и изгледа гневно рицаря. Но той не гледаше нея, а Робърт, който изруга и се надигна.

— Какво, по дяволите…

— Трябва да видиш нещо.

Като остави Катрин да намъква роклята си, Робърт последва Александър навън. Желанието му се беше изпарило, заменено от силен гняв. Там бяха Кристофър и Уолтър с извадени мечове, загледани в мрака извън светлината, хвърляна от огъня, заедно с рицарите на Александър и оръженосците. Нес и икономът успокояваха конете, а Джудит стоеше с широко отворени очи и Марджори на ръце. Робърт видя нещо да стърчи от земята близо до знамето му. Беше стрела. Няколко мъже от други шатри бързо се приближиха и гласовете им отекнаха в нощта.

— Какво е това?

— Нападат ли ни? Някой да доведе Уолъс!

Робърт се наведе до стрелата. По средата й имаше прикрепено нещо. Беше парче пергамент, увито около нея.

— Видя ли откъде дойде? — попита той, поглеждайки към Александър, но той поклати глава.

Робърт стъпи върху стрелата и я счупи. Взе отчупеното парче, за да измъкне увитото писмо и го разгъна.

ПРЕДАТЕЛ

Думата беше изписана с черни, големи печатни букви.

— Англичаните ли? — попита тихо Александър, който я прочете, надничайки над рамото му.

Робърт се загледа в тъмното. Буреносните облаци се бяха скупчили още повече и закриваха звездите. Той поклати глава. Лицето му беше напрегнато.

— Не знам.

— Трябва да кажеш на лорд-стюарда.

— Не — рече рязко Робърт и погледна другаря си. — Сами ще се грижим за себе си. — Хвърли писмото в огъня, без да обръща внимание на любопитните погледи на мъжете, дошли да видят за какво е суматохата. — Остави на пост четирима души тази нощ. — Когато се отправи към шатрата, Александър го последва.

— Има още нещо, Робърт — каза той, като се отдалечиха достатъчно, за да не могат другите да ги чуят. Александър кимна към шатрата, където вътре като сянка се виждаха очертанията на Катрин.

— Защо не пазиш леглото си за жена, която ти е равна, приятелю, поне за пред благородни съюзници?

— Само моя работа е с кого споделям леглото си. — Робърт се обърна и продължи към шатрата, а пергаментът се сви и загърчи в огъня зад него.

53

— Както казах, ние искаме да се предадем, но не можем да говорим от името на всички хора в кралството. — Тонът на лорд-стюарда беше категоричен.

— Както казахме — отвърна Клифорд, — това е неприемливо. Сър Хю Кресингам нареди пълна капитулация на всеки мъж, участвал в бунта. Той иска лорд Дъглас и разбойникът Уилям Уолъс да бъдат изпратени в Тауър, където ще бъдат съдени за престъпления срещу короната.

Дъглас изкриви ядосан устни. Грабна бокала и изпи на един дъх виното, което бяха налели прислужниците на английските лордове.

— Лорд-стюард, колко пъти трябва да повтаряме това? — Лицето на Клифорд се беше зачервило. Платнището, издигнато над масата, около която бяха насядали шестимата мъже, пазеше главите им от слънцето, но не можеше да намали горещината на въздуха и ги изнервяше, като караше потта да се стича по бузите им.

— Как можем да говорим за други мъже освен нас? — попита с тежка въздишка Уишарт. — Можем да ви предложим пълна капитулация, а после ще нарушим споразумението, ако въстанието продължи на други места.

— Тази работа се проточи твърде дълго — изръмжа Пърси и сложи ръце на масата. — Трябва да арестуваме хората, които имаме тук — каза той на Клифорд, — и да оставим сър Хю и баща ми да се справят с Мъри и бунтовниците на север. Както и ще направят — добави той, поглеждайки Джеймс.

— Можете да го сторите, лорд Пърси — обади се Уишарт, преди Клифорд да успее да отговори, — но ако ни арестувате сега, проблемът с армията ни ще продължи да стои пред вас. Със сигурност не можете да арестувате всички, нали? — Тонът му беше рязък и предизвикателен, но очите му игриво проблясваха. Явно му беше забавно.

— Не — отвърна студено Пърси, — но можем да ги насечем на парчета на бойното поле. За разлика от вас към тях няма да бъде проявено уважение.

— Е, съмнявам се, че те ще се изправят срещу ви на бойното поле. Най-вероятно ще се скрият в гората и няма да чуете нищо повече за тях, докато не се надигнат някъде другаде.

Робърт погледна епископа, обезпокоен от опасната игра, която играеше. Англичаните не трябва да разберат, че точно това беше станало. Мислеше, че няма да успеят да се преструват толкова дълго, но английският лагер беше на миля от техния и трябваше да признае, че отдалеч лагерът на шотландците създаваше впечатлението, че е пълен с хора. Уолъс беше оставил част от мъжете си, за да поддържа това впечатление, и шатрите продължаваха да са разпънати. Дъглас и лорд-стюардът водеха доста воини със себе си и те заедно с известен брой местни жители, които бяха убедили да им помогнат, продължаваха да не будят съмнение у невнимателния наблюдател, че нещо се е променило. Въпреки това за момента не беше много разумно да се правят каквито и да било намеци за това. Ако Пърси и Клифорд разберяха, че Уолъс и повечето от хората му бяха напуснали Ървин преди седмица, тогава много бързо щяха да се окажат оковани във вериги на път за Тауър.

Джеймс Стюарт също хвърли предупреждаващ поглед на Уишарт.

— В тези преговори проявихме пълно уважение към вас — каза той, насочвайки вниманието си към намръщените английски рицари. — Няма нужда от заплахи. Ние четиримата ви дадохме думата си, че ще се предадем на милостта на краля, но за да предотвратим по-нататъшно насилие, трябва да останем тук. Бунтовниците ще имат нужда от съветите ни. — Той разпери ръце, за да подчертае искреността си. — Това е в интерес на всички ни.

— Ако ни арестувате сега — добави Уишарт, — кълна се в Бога, че няма да можете да спрете този бунт.

Разговорът продължи да се протака по същия начин, както през цялата изминала седмица, преминала с гръмотевични бури, предвестници на месец юли, и непоносимо горещи дни, в които мъжете от шотландския лагер се хвърляха във водите на реката, за да се разхладят.

Робърт усети, че започва да губи нишката на разговора. Погледна към английския лагер, който се простираше по посока на морето. След него бреговата линия се издигаше в изсъхнали поля и рушащи се скали към Еър и Карик. Откакто на деветнадесет години беше посетил Търнбери, преди да замине за Англия, не бе стигал по близко до дома на детството си — единственото време, което беше прекарал в графството си, след като му бе прехвърлено на него. Сети се за Афраиг.

„Там има много страдание. Дойдох да разбера дали можем да възлагаме надежди на теб. Нашият господар.“

Сега поне, когато англичаните бяха заети тук с преговорите, те нямаше да тормозят хората му. Робърт погледна Клифорд, който продължаваше да говори. Хенри Пърси не сваляше очи от него. Заплахата в очите му го накара да се размърда на мястото си и отново да се върне към действителността.

Робърт запази мълчание през по-голямата част от преговорите, докато предишния ден потискащата жега и арогантността на Пърси му дойдоха в повече и като обвини лорда, че навлиза без позволение в земите му, той поиска да му бъдат изплатени компенсации. Пърси веднага реагира с ругатни и заплахи. Двамата се бяха изправили с ръце върху дръжките на мечовете, но Клифорд и Джеймс се намесиха и прекратиха спора. Робърт беше препуснал обратно към шотландския лагер пред Джеймс и другите, пришпорвайки коня си в бесен галоп, докато и двамата се запъхтяха и плувнаха в пот. През цялото време не го напускаше споменът как Пърси и Клифорд мъкнат Камъка на съдбата от олтара в Скун, а той ги придружава с изваден меч, за да ги отбранява.

— Оставаме в задънена улица — казваше уморено Джеймс. — Нека се върнем към разговорите утре.

— Не — рече Пърси и премести поглед от Робърт към лорд-стюарда. — Нашите началници в Бъруик очакват това да приключи, преди да изтече месецът. Така е наредил крал Едуард. Искам разговорите да приключат. Днес.

Робърт забеляза, че Джеймс се разтревожи. Разбра защо. Пърси и Клифорд можеха да бъдат принудени да ги задържат въпреки риска бунтът да продължи, за да изпълнят заповедите на Кресингам. Само благодарение на факта, че рицарите бяха сравнително неопитни командири, това още не се беше случило. Един ветеран като Джон де Варен или бащата на Хъмфри де Бун нямаше да се съобрази с доводите на Уишарт и щеше да го окове във вериги. Освен това нямаше да мине много време, преди да пристигнат съобщения, че Уолъс е предвождал една атака срещу Дънди. Тогава с тяхната игра щеше да бъде свършено.

Клифорд се изправи и даде знак на Хенри Пърси. Двамата се отдалечиха от масата, за да не бъдат чути. Дъглас погледна накриво празната си чаша, а Уишарт продължи внимателно да наблюдава англичаните. Когато рицарите се върнаха, Робърт забеляза ехидна усмивка на лицето на Пърси.

— Ще приемем предложенията ви за капитулация — каза Клифорд. — Но при известни условия. Ще останете тук под стража, за да принудите бунтовниците да прекратят насилието. Когато видим ясни доказателства за това, ще занесем новината в Бъруик заедно с хората, които сър Хю нареди да бъдат арестувани, най-вече лорд Дъглас и Уолъс. Земите ви ще бъдат конфискувани, докато крал Едуард не реши друго.

Джеймс кимна, но преди да успее да каже нещо, Клифорд вдигна ръка:

— В знак на добра воля, че ще спазите думата си, след като подпечатаме това споразумение, искаме един заложник.

— Кой? — попита Уишарт.

Пърси погледна към Робърт.

Като видя това, Джеймс веднага отговори:

— Не. Като граф откупът за сър Робърт е прекалено висок.

— Не него — каза рязко Пърси. — Дъщеря му. Знаем, че е напуснала с него Карлайл. Баща му ни каза. — Пърси присви доволен сините си очи. — Лордът на Анандейл ни разказа много неща — как ненавижда неверния си син и как иска да го види мъртъв.

При това искане кръвта се отдръпна от лицето на Робърт. След думите на Пърси той се изправи и събори стола.

Тримата мъже се гледаха, изпълнени с гняв, безпомощност и тревога. Отвън се свечеряваше и се очертаваше още една душна нощ. Вътре в шатрата на лорд-стюарда фенерите излъчваха още топлина.

— Ако се съгласим с искането им, ще спечелим повече време — каза Уишарт. — Знаехме, че ще трябва да направим отстъпки и дори жертви. Англичаните трябва да бъдат ангажирани тук, ако искаме Уолъс да успее на изток.

— Робърт няма да позволи дъщеря му да бъде използвана по този начин — отвърна Джеймс. — И аз не го обвинявам. Той не казва какво има между него и лорд Пърси, но аз не бих поверил детето му на англичаните.

Уишарт въздъхна.

— До утре сутринта трябва да дадем отговор. Ако не им дадем заложницата, те ще се нахвърлят върху нас със сила.

— Нека кучите синове да дойдат — изръмжа Дъглас, размахвайки чашата с вино, която му беше налял слугата на лорд-стюарда. Бузите му бяха зачервени и от гняв трудно произнасяше думите. — Искам да ги видя окървавени за това, което сториха в Бъруик. Стига приказки. Стига чакане. Дяволите да го вземат!

Лорд-стюардът продължи да гледа епископа.

— Говориш за едно дете, Ваше преосвещенство. Могат да му навредят, ако открият измамата ни.

— Говоря за кралството ни!

— Нека им предложим друг заложник. Един от нас.

— Защо пък да не бъде детето на Брус? — настоя, присвивайки очи, Уишарт. — Не си против от сантименталност, нали? Има нещо друго. Откакто е дошъл, ти го държиш близо до себе си.

— Както сам каза, не можем непременно да му имаме доверие.

— И въпреки това още първата нощ му разкри плана ни, въпреки че те помолих да не го правиш. Хайде, Джеймс, виждам, че имаш нещо наум. Някакъв замисъл, който не искаш да споделиш.

За момент Джеймс замълча. Когато заговори, гласът му беше тих и предпазлив:

— Той е внук на сър Робърт от Анандейл. Във вените му тече същата кръв, Ваше преосвещенство. Кръвта на Малкълм Канмор.

Робърт седеше край огъня и гледаше към лагера. На небето бяха изгрели първите звезди. Докато ги гледаше, една премина през небосклона, оставяйки за миг слаба, светла диря подире си. Като малък в Карик в края на лятото обичаше да лежи върху скалите под небесния свод и да наблюдава падащите звезди.

Видя, че оттатък, в шатрата на лорд-стюарда, фенерите продължаваха да светят. Сега те бяха вътре — Уишарт и другите, и обсъждаха бъдещето му и това на дъщеря му. Е, можеха да говорят каквото си искат. Той вече беше приключил с думите.

Гневът го беше накарал да вижда по-ясно и по-хладнокръвно нещата. Беше премахнал съмненията и нерешителността и му беше посочил само един път. Не многото пътища, които беше виждал през тези последни седмици, дори през последните години, а само един път, който водеше до едно място. Този път беше опасен и той не знаеше какво ще срещне по него. Обаче знаеше с абсолютна сигурност, че трябва да го поеме. Всичко го водеше натам.

Чуха се стъпки — приближи се Александър.

— Тръгваме — каза тихо лордът.

— Жените готови ли са? — попита Робърт, без да се обръща.

— Да. Ще слязат при реката заедно със слугите. Хората ми ще тръгнат с тях. — Александър сниши още повече глас, когато покрай тях минаха трима рицари с герба на лорд Дъглас върху туниките. — След стрелата ескортът няма да предизвика подозрения. Нес и Уолтър ще чакат с конете при реката. Половината оръженосци са вече там, а останалите скоро ще се присъединят към нас. — Александър замълча за миг. — Сигурен ли си в това?

— Да.

— Ще се досетят къде си отишъл. Могат да те последват.

— Не и след като ще трябва да приключат преговорите. Дори Пърси няма да рискува бунтът да продължи само за да ме преследва. Докато някой дойде да ни търси, Търнбери ще бъде готов да се отбранява. — Робърт се обърна към Александър: — Трябва да знам, че сте с мен.

Александър се усмихна.

— С теб сме.

— Ще трябва да изоставим шатрите и каруцата — каза Робърт и огледа лагера. — Обаче нощите са топли и имаме одеяла. — Той видя Катрин и Джудит да се измъкват от шатрата. Прислужницата държеше дъщеря му с едната ръка, а с другата — ведрото, с което вземаха вода от реката. Джудит беше с нея, изглеждаше уплашена. Тя също държеше едно ведро, в което бяха някои от вещите им. През цялата вечер те предпазливо се бяха подготвяли да напуснат лагера, като отнасяха малко по малко разни неща до брега на реката, където Нес беше отвел Уатах и конете. Робърт му беше наредил на висок глас да ги отведе на по-добро пасбище.

Когато жените се отправиха надолу по склона, Катрин заговори непринудено на висок глас на кърмачката, изпълнявайки своята част от плана. Робърт кимна на Александър.

— Ще се срещнем при реката.

Изправи се, мина през хората, насядали в кръг около огньовете, покрай опразнените шатри и през странно смълчания лагер. Зад него техният огън бавно изчезна в мрака. Отпред, в далечината, се виждаха очертания на хълмове, а над тях в мрака звездите светеха като маяци.

54

Мъжете с мъка вдигнаха каменния блок. Тежкото им дишане изпълни параклиса. Отвъд цветната завеса, която закриваше гробницата на Изповедника, се чуваше как дъждът се стича по високите прозорци. Вътре в Уестминстърското абатство беше хладно. През сводестите арки зад подиума, определен за църковния хор, се процеждаха снопове бледа светлина, проникваща в смълчания параклис, където благородниците спяха под позлатените надгробни плочи в очакване на деня на Страшния съд. На бледата светлина Камъкът на съдбата се белееше като покрит със скреж.

Крал Едуард наблюдаваше как мъжете положиха камъка в дупката, където трябваше да бъде седалката на украсения със сложни орнаменти стол. Близо до него стоеше майсторът художник, който беше изписал стола за коронацията с лика на седнал крал, заобиколен от митични птици и пълзящи цветя. Когато двамата мъже отстъпиха назад, третият взе дървената седалка, която трябваше да покрие камъка, и я намести върху него. Така символично Шотландия оставаше подвластна на Англия.

Едуард нямаше намерение да сяда на този трон. Той беше приготвен за неговия наследник и онези от неговата династия, които щяха да го последват в бъдеще. Години по-рано в Бордо беше накарал да нарисуват една фреска, която изобразяваше крал, заобиколен от рицари, носещи символа на дракона. На рисунката кралят, седнал на каменен трон със златен обръч на главата, държеше в ръце пречупен меч и златен жезъл. Сега този образ почти беше станал реалност. Подобно на Брут и Артур преди него, името му щеше да се помни хиляда години напред. Тронът на Шотландия, короната на Артур, мечът на Изповедника — тези древни символи на суверенитета на Британия бяха изложени на показ в сърцето на кралството му пред гробницата на неговия съименник. Това трябваше да бъде най-великият ден. Той трябваше да отбележи изпълнението на клетвата, която беше положил преди двадесет и три години, когато влезе бос в това абатство по килим от цветя.

Още чуваше биенето на барабаните.

УЕСТМИНСТЪРСКО АБАТСТВО, АНГЛИЯ

1274 СЛ.ХР.

Подобно на сърдечен ритъм, бавно и тържествено, звукът отекваше от сградите на Уестминстърския дворец. Едуард пристъпваше с ритъма на барабаните, босите му крака тъпчеха ухайния килим от алени рози и нежни бели лилии. Цветята, внимателно прочистени от бодли, бяха раздадени тази сутрин на тълпите, струпали се по широкия булевард от двореца до абатството. Жените се кръстеха, докато той минаваше. Мъжете навеждаха глави, а децата биваха вдигани, за да могат в следващите години да разказват на синовете и дъщерите си, че са били там и са видели деня, в който е бил коронясан техният крал.

На фона на безкрайното синьо августовско небе от балюстрадите и арките се вееха знамена, сложени там заради коронацията. Много от поданиците му ставаха свидетели на такова събитие за първи път. Само мъже и жени с прошарени коси си спомняха коронацията на баща му преди повече от половин век.

До Едуард вървеше Елинор, сияеща в роклята си от бяла коприна, отрупана с перли. Бяха се върнали в Англия преди три седмици. Тя беше с него, когато пое кръста и замина на кръстоносен поход, беше с него през всичките месеци в Палестина — месеци, през които се водеше войната срещу сарацините, когато му се роди дъщеря и беше направен опит да бъде убит от мамелюкския султан Байбарс. Беше с него и когато пристигнаха пратеници от Англия, за да му кажат, че баща му е мъртъв.

Докато вървеше до него, воалът пред лицето на Елинор се беше повдигнал. Когато Едуард улови погледа й, тя му се усмихна. За нея това също беше паметен ден. Щеше да влезе в абатството, да застане пред множеството като негова съпруга и да излезе като негова кралица.

Шествието водеха епископи и свещеници, пременени в церемониални одежди. Някои от тях клатеха кадилници, от които се разнасяха облаци тамян. Зад Едуард и Елинор следваха внушителна група от графове и барони, лордове и рицари, качени на бойни коне с покривала, всички извадили на показ семейните си гербове върху туники, щитове, пряпорци и парадни конски сбруи. Графовете начело на тази процесия носеха символите на кралската власт: Куртана, жезъла скиптър, както и обсипаната със скъпоценни камъни корона. Когато духовниците влязоха в абатството, следвани от кралската двойка, конниците не спряха и вкараха конете си в сводестата зала. Абатството беше осветено от хиляда свещи, чиито пламъци се отразяваха от боядисаните в златисто стени, от прозорците от цветно стъкло, от гробниците от мрамор и оникс, от мозайките и цветните завеси. От колоните се поклащаха още знамена от златиста коприна.

Едуард мина покрай редиците мъже и жени, изпълнили галериите, за да стигне до края на коридора, където беше издигнат дървен подиум, толкова висок, че под него можеше да влезе ездач на кон. Върху украсената с алени флагове платформа чакаше архиепископът на Кентърбъри. При стъпалата на платформата кралската двойка спря. Въздухът се изпълни с дрънчене на юзди и пръхтене на коне.

Едуард изчака, преди да изкачи стъпалата на платформата, гледайки към Елинор. Тя му се усмихна под прозрачния воал. Той се обърна и изкачи сам стъпалата под свода на Уестминстърското абатство.

Колко дълго беше чакал този ден?

Предишната вечер беше прекарал последните си часове като обикновен смъртен, сам във великолепната стая в двореца, където издъхна баща му. Спалнята беше украсена с изрисувани върху стените сцени, най-ярките от които изобразяваха коронясването на Изповедника. В тази стая, заобиколен от лицата на отдавна починали мъже и от призрака на баща си, Едуард беше налегнат от спомени.

Смътно си спомни как като момче майка му беше обгърнала здраво раменете му, докато наблюдаваше как баща му отплава от Портсмът на път за Франция без него. Веднага след този спомен дойде образът на баща му в двореца, мълчалив и мрачен, докато го чакаше да замине в изгнание. Едуард си припомни и пристигането на рода Валънс и щедрите подаръци от земи и пари, с които ги обсипа баща му, които така разгневиха неговите английски големци. Спомни си нарастващите размирици в Уелс, протестите и стиснатите юмруци на бароните в парламента и как Хенри се беше свил пред нападките им. Спомни си кръстника си Симон де Монфор, надвесил се като харизматичен полубог над баща му, както и сгърчилото се от мъка лице на краля, когато беше научил за съюза на Едуард с неговия предател.

Постепенно спомените избледняха и остана само един — как баща му излиза, накуцвайки, през портите на манастира в Луис и как Монфор и хората му се усмихват ехидно на светлината на факлите като вълци, чиято плячка върви, без да подозира, право към тях. Те се блъскаха, нетърпеливи да видят унижението на краля: как се изправя смирен пред своя победител в гражданската война, Божият воин, човекът, поел кралството на Хенри, лишил го от властта му. Точно тогава повече от всеки друг път, дори и когато беше в изгнание в Гаскония под знамето на дракона и сред прогизналите от дъжда поля на Уелс, Едуард се беше уплашил истински, че няма да доживее да носи короната.

Доста време бе изминало до този ден.

Едуард приближи архиепископа, който го чакаше на платформата. Там, застанал под един слънчев лъч пред тълпата, той положи клетвата на коронацията. Гласът му проехтя, когато обеща да защитава църквата, да раздава правосъдие и да защитава правата на Короната.

Когато свърши, архиепископът го поведе през облаци тамян надолу по стъпалата на подиума към високия олтар. Там, под звучните гласове на хора, който мощно запя, мантията на Едуард беше свалена, разкривайки проста ленена риза под нея. Като пое купата с миро от епископа на Лондон, архиепископът пристъпи към помазването, което щеше да превърне Едуард от човек в крал. Архиепископът запя на латински и потопи пръст в мирото. Поколеба се с пръст пред гърдите на Едуард.

Едуард погледна надолу и разбра какво беше накарало архиепископа да спре. Точно над сърцето през отворената риза се виждаше сбръчканата кожа на грозна рана, нанесена от убиеца, изпратен от султан Байбарс да го убие.

Нападателят беше дошъл предрешен в жилището му в град Акра с подаръци и писмо от Кайро. Елинор беше при него, когато мъжът нанесе удара. Едуард отхвърли убиеца, блъсна го в стената и му нанесе няколко удара с юмрук, преди рицарите му да дръпнат назад човека и да го прободат. Едва когато Едуард се обърна, олюлявайки се, към Елинор и видя ужаса, изписан на лицето й, разбра, че е намушкан. Кинжалът, забит донякъде в гърдите му, не беше улучил сърцето, но това нямаше значение — оръжието на убиеца беше натопено в отрова. Когато падна на колене, останал без дъх, Елинор се беше втурнала към него. Нейната ръка измъкна кинжала и горещата му кръв се разля по гърдите. Последното нещо, което си спомняше, беше устата й, прилепена към зейналата рана и окървавените й устни, които се опитваха да изсмучат отровата. Когато дойде в съзнание, Елинор плачеше, цялата в кръв, в прегръдките на прислужницата си, а рицарите му наблюдаваха мрачно как един опитен арабски хирург зашива раната, карайки цялото му тяло да се разтърсва от болка.

Архиепископът протегна ръка и помаза с миро гърдите на Едуард. После отново взе стъкленицата със скъпоценното миро. Едуард коленичи, а хорът запя още по-мощно. Притвори очи, докато латинските думи звучаха над него, и усети хладното миро да се стича по главата му.

Помазването приключи и той се върна на подиума. От наблюдаващото множество се понесе мощна въздишка, когато той изкачи стъпалата вече като крал телом и духом, преобразен като самия Христос. Сега графовете, които носеха символите на кралската власт, пристъпиха напред, за да предадат на новия си крал атрибутите на кралството: златиста туника и мантия, Куртана и жезъла скиптър. Короната беше последна, с инкрустирани в нея рубини, сапфири и смарагди, големи като очи. Когато беше положена на главата му, Едуард се изправи сред възгласите на поданиците си.

Алилуя! Да живее кралят!

Мислено си представи как баща му върви, накуцвайки, към Симон де Монфор и разбунтувалите се барони.

Кълна се в Бога, че никога няма да сведа глава пред един враг. Те ще разберат това.

Ще го разберат.

Под продължаващите гръмки възгласи, които ехтяха из Уестминстърското абатство, той протегна ръка и вдигна короната от главата си. Минаха няколко секунди, но хвалебствията и възгласите постепенно стихнаха и хората се спогледаха, питайки се какво прави.

— Заставам пред вас като крал.

Думите му бяха посрещнати с ръкопляскания, но те бързо стихнаха, когато Едуард подаде короната на Джон де Варен, застанал на подиума заедно с другите големци.

Кралят се обърна към мнозинството.

— Заклевам се пред Бога и пред всички присъстващи тук, че няма да нося короната на това кралство, докато не възстановя земите, загубени от баща ми.

Тогава той беше твърдоглав, движен от амбиция. Едуард се съмняваше, че навремето по-старите барони, служили при баща му, го бяха приели на сериозно. По-вероятно бяха погледнали на това като на дръзка декларация, с която започва царуването си. Обаче през годините той им беше доказал, че възнамерява да извърши това, което каза, първо в Уелс и Ирландия, а после в Гаскония и Шотландия — земи, които баща му и кралете преди него бяха позволявали много пъти да бъдат оспорвани. Оставаше да бъде намерена само още една реликва, за която хората му претърсваха Ирландия надлъж и нашир, и властта му щеше да бъде пълна. Сега, след като имаше короната на Артур и Камъка на съдбата, не беше нужно да пази подробностите на пророчеството в рамките на ордена и през последните месеци духовниците му бяха заети да говорят сред народа за постиженията му. Поетите вече го обявяваха за спасителя на Британия, за един нов Артур, който ги отървава от злата участ, предсказана в пророчеството на Мерлин.

„О, Господи! Колко често Мерлин казва истината в пророчествата си!“ — беше написал хроникьорът Питър Лангтофт. „Сега всички островитяни са събрани в едно и Албани отново е обединен от атрибутите на кралската власт, а крал Едуард е обявен за негов сюзерен.“

Тук, на олтара пред гробницата на Изповедника, са тези атрибута. Куртана за Англия, короната на Артур за Уелс, а за Алба[1] — Камъкът на съдбата. Беше постигнал това, което си постави за цел да направи през годините на изгнание в Гаскония, когато беше посято семето на амбицията му. Обаче за представянето на камъка, тази най-знаменателна от церемониите, Едуард беше сам. Това трябваше да бъде велик ден за него и за Англия, но вместо да възхваляват името му, бароните го проклинаха.

Когато се завърна от Шотландия предишната година, погреба брат си Едмънд, чието тяло беше докарано от Гаскония, където войната продължаваше. Чрез сватбата на дъщеря си Бес за графа на Холандия беше сключил нов съюз, но той не беше достатъчен, за да му спечели войната. За това му трябваха пари. Едуард се беше обърнал първо към църквата, но новият архиепископ на Кентърбъри, непреклонният Робърт Уинчилси, му беше отказал. В отговор той беше обявил извън закона свещениците и беше изпратил кралските си рицари да конфискуват движимото им имущество, като си мислеше, че това ще ги накара да отстъпят, както го бяха правили преди. Обаче Уинчилси се беше оказал по-корав и беше подсилил решителността им с личния си пример, убеждавайки ги да издържат на строгите мерки на краля. През това време войната във Франция продължаваше. Войските на Едуард загубиха битката при Байон, давайки много жертви, една от които беше неговият получичо Уилям де Валънс. Могъщият граф на Пембрук беше един от най-твърдите му поддръжници още от времето, когато беше в изгнание в Гаскония, и смъртта му беше ужасен удар за Едуард, чиито съюзници станаха малко и намаляваха все повече. Голата истина за това стана очевидна в парламента в Солсбъри.

На съвещанието на парламента, където той беше поискал от бароните си да продължат да служат в Гаскония, Едуард получи техния единен и категоричен отказ. Съвещанието, един от най-унизителните моменти от царуването му, приключи, след като бароните един по един го напуснаха. Дори най-верните му поддръжници, мъжете от Кръглата маса, му се опълчиха. Предизвикателното излизане на бароните от парламента беше истински шок за него. Шокът премина в страх, когато шпионите му съобщиха, че най-малко четирима от графовете му — на Норфък, Уорик, Аръндел и Херефорд — са се срещали, за да протестират против исканията му и да обединят своите поддръжници. Младите Рицари на Дракона, макар и да не се бяха опълчили срещу него, вече не го подкрепяха така безрезервно, както преди, колебаещи се между верността си към своя крал и към собствените си бащи, чиито имения и титли скоро щяха да наследят. Едуард беше създал Кръглата маса, за да даде на васалите си слава и усещане за единство като на митичните воини в двора на Артур. Сега, когато плановете му почти се бяха осъществили, масата се разпадаше. Призракът на гражданска война отново го безпокоеше. Нямаше намерение пак да преминава през всичко това.

С върховно усилие потисна гордостта си и се помири с Уинчилси. Сега щеше да направи същото с бароните. Нямаше избор. Войната с Франция, която се оказа толкова пагубна за царуването му, трябваше да приключи. В Шотландия още имаше размирици, но не можеше да съсредоточи усилията си едновременно на два фронта. Утре пред абатството, в което беше коронясан за крал, щеше да застане пред непокорните васали и да ги помоли да проявят търпение. Отиваше на война във Франция. Ако не се върнеше, синът му, Едуард от Карнарвън, щеше да се възкачи на трона. Короната на Артур не беше достатъчна. Той трябваше да им покаже, че все още е техният крал воин.

Чул в абатството да отекват стъпки, Едуард се обърна и видя един от рицарите си.

— Милорд, доведох затворниците. Чакат в кораба на църквата.

Едуард мина през завесата и остави работниците да закрепят дървената седалка на стола за коронацията върху Камъка на съдбата.

В кораба, заобиколени от шестима рицари, имаше три фигури. Бяха бледи, макар че това ставаше в края на лятото, тъй като не им беше позволил да излизат от стаите си, освен да се разхождат всяка сутрин във вътрешния двор на Тауър, който беше в сянка заради високите стени. Като се изключи това, мъжете бяха в добро здраве. Едуард не се беше отнасял зле към никой от шотландските си затворници, в това число и към Балиол, държан в малка, но добре обзаведена стая в Солт Тауър[2] със слуги, които да се грижат за нуждите му. Въпреки това тримата Комъни наблюдаваха приближаването му с омраза в очите.

Когато застана пред тях, главатарите на Червените и на Черните Комъни срещнаха погледа му, но синът на Баденох извърна очи.

— Имам предложение за вас — каза Едуард. — Готов съм да забравя за вашето предателство и участието ви в съюза с Франция. Дори съм готов да ви възстановя земите. — Едуард погледна към младия Джон Комън, чиято жена, Джоан де Валънс, беше получила нареждане да се върне в Англия в навечерието на войната. — И да ти върна жената и детето.

Джон запристъпва от крак на крак, а графът на Бюкан се намръщи заинтригуван. Лицето на бащата на Джон, лордът на Баденох, остана непроницаемо.

Кралят продължи. В гласа му се усещаше напрежение. Нямаше желание да прави това, но след като толкова малко от неговите благородници бяха готови да му служат в Шотландия или Франция, не му оставаше голям избор.

— Ще изпълня всичко това, за да ми служите в замяна.

Бъчан се накани да заговори, но Баденох беше по-бърз:

— Да ви служим ли, милорд?

— В Шотландия, срещу бунтовниците. Хората ми се срещнаха с Дъглас и Уолъс в Ървин, но насилието продължи на север под знамето на Мъри. Ако приемете условията ми, ще се присъедините към силите на сър Джон де Варен и Хю Кресингам в Бъруик. Оттам ще съберете васалите си и ще ги поведете на север, за да сразите Мъри. След като потушите бунта и затворите подстрекателите ще удържа на думата си. — Когато никой не отговори, Едуард рязко попита: — Е? Какво ще кажете?

Баденох погледна Бъчан, който му кимна. Червеният Комън, застанал на едно коляно, се обърна към краля:

— Кралю, готови сме да се закълнем.

[1] Алба е старото наименование на Шотландия. — Бел.прев. ↑

[2] Солт Тауър (Солената кула) е най-страховитата част на Тауър. — Бел.прев. ↑

55

В края на гората четиримата мъже дръпнаха поводите на конете си. Робърт скочи във високата трева и подаде юздите на Нес, който мълчаливо ги пое.

— Трябва да те придружим — осведоми го Александър.

Кристофър изрази съгласие с него.

Робърт се обърна към тях. Лъчите на залязващото слънце го заслепиха. Вдигна ръка, за да предпази очи от светлината. Във въздуха се усещаше мирис на сол, идващ от морето, и той чу далечния шум от разбиването на вълните в брега на Търнбери.

— Ще отида сам.

Остави мъжете в края на гората и навлезе в зеления сумрак.

Отначало вървеше лесно — пътеките, направени от елени и други животни, бяха очертали естествени проходи през шубраците. Във въздуха се носеше сладкият мирис на мъзга и смола, а тук-там земята беше изпъстрена от слънчеви лъчи, пробили листата. Отнякъде до него достигаше бълбукането на невидими потоци и заедно с тях в ушите му отекнаха спомени за момчешки смях. Представи си как братята му Томас и Нийл тичат през гората, размахват пръчки срещу храстите и надават бойни викове. Беше ги изпреварил, тичаше бързо и безстрашно прескачаше падналите клони. Най-отзад се влачеше Александър. След толкова години гората му беше до болка позната, но сега Робърт вървеше из нея, изпълнен с ново усещане за собственост и отговорност.

Постепенно теренът стана по-стръмен и той се задъха, докато изкачваше възвишение след възвишение, хващайки се за чепати клони и виещи се корени. Когато се спусна по последния склон, дърветата оредяха и отстъпиха място на долина, в чийто край се издигаше хълм, изпъстрен с жълтите цветове на прещип. Къщичката беше в подножието на хълма под сянката на дъба. Робърт излезе от мрачината на дърветата, разтревожен, че жената може и да не е там, но когато приближи, забеляза от отвора на покрива да се вие тънка струя дим.

Къщата представляваше жалка гледка. До стените растяха плевели и храсти. С тях беше обрасла и празната кошара за животните. Гредите на фасадата бяха прогнили, а трегерът на вратата се беше изкривил. Почти очакваше две черни кучета да се втурнат срещу него, но наоколо цареше тишина. Когато приближи, Робърт забеляза, че дъбът е пълен с изплетени от клонки мрежи, всяка съдържаща различни предмети — от преплетена панделка до китка сухи цветя и от дървена кукла до кутия за свитъци. Сега тук имаше много повече съдби, някои много овехтели, а други — по-нови. Едно дърво, пълно с молитви. Когато стигна вратата, погледна към по-горните клони. За момент си помисли, че мрежата не е там, но после я видя — от побелели като кости клонки, преплетени около парче въже, вързано на примка. Връвчицата, завързана за клона, се беше разнищила и мрежата се крепеше само на един тънък конец.

Когато протегна ръка към лющещата се врата, в главата му прозвуча гласът на баща му, рязък и изпълнен с презрение. Прогони го с усилие и сви ръка в юмрук, за да почука. Дядо му вярваше в магията на старата жена и само това имаше значение. Това щеше да бъде в памет на стария човек и възможност да положи отново клетвата, която беше нарушил. Възможност да се поправи.

ЛОХМЕЙБЪН, ШОТЛАНДИЯ

1292 СЛ.ХР.

Кожата на Робърт настръхна от студа, докато стоеше пред олтара. От каменните плочи на пода краката му се бяха вкочанили. Свещите непрекъснато трептяха от течението заради процепа под вратата. Чуваше как бурята фучи между постройките в двора. Кучетата в кучкарниците лаеха, а портите на дървената ограда се тресяха под поривите на вятъра. През цялата нощ беше слушал грохота и трополенето на градушката по прозорците на параклиса. След ритуалната баня усети как косата му изсъхваше на студа. Преди два часа се беше съмнало, но небето продължаваше да е черно, сякаш беше среднощ.

Свещеникът при олтара чете псалма от молитвеника си така, като че ли искаше да изправи Божиите слова срещу бурята. Освен него и Робърт на церемонията, която трябваше да бъде далеч по-внушителна, присъстваха само петима мъже. Фигурата на дядо му се извисяваше над останалите, бялата му коса, подобна на грива, се спускаше на тънки кичури по лицето. Заедно с лорда бяха трима от васалите му и старият граф Доналд от Мар, чиято дъщеря Робърт целуна край езерото предишната седмица в нощта, когато научиха, че Джон Балиол ще бъде крал. Отсъствието на бащата на Робърт биеше на очи, но те се правеха, че не го забелязват. Робърт научи, че той беше поставил печата си върху споразумението, отказвайки се от графство Карик заедно с претенцията към трона. Скоро след това беше заминал.

Когато свещеникът свърши псалма, един от васалите на лорда се приближи към Робърт. Държеше сюртук, туника и чифт ботуши. Силен порив на вятъра разтвори вратата на параклиса и тя се блъсна в стената. Няколко свещи изгаснаха. Един от рицарите побърза да я затвори, докато Робърт се обличаше. Намъкна туниката, а след нея облече и сюртука, който някога беше принадлежал на баща му, с извезан върху него гербът на Карик. Беше изцапан и твърде широк в раменете и кръста. Робърт не искаше да започне рицарството си, облечен в дрехите на друг мъж, особено пък на баща му, но нямаше възможност да му бъдат ушити нови дрехи. Това щеше да бъде едно от първите неща, които щеше да направи.

Сега беше ред на стария граф на Мар да се приближи с широк меч в ръката. През цялото време на бдението на Робърт мечът беше лежал на олтара. Предпазителят му представляваше бронзова топка, а дръжката беше обвита в кожа. Не виждаше острието, защото беше в ножницата, но разбираше, че е дълго, няколко сантиметра по-дълго от всеки друг меч, който беше притежавал. Това беше оръжие за мъже. Рицарско оръжие. Когато предишната нощ го постави върху олтара, дядо му беше казал, че мечът е от Светите земи. Направен от дамаска стомана, той беше проливал кръвта на неверниците по пясъците, където е вървял Исус Христос. Ножницата беше закачена на колан, който беше навит и граф Доналд го стискаше в ръка.

Робърт срещна погледа на стария граф, когато той препаса колана около кръста му и го закопча. После отстъпи назад и нагласи меча така, че да виси покрай бедрото му под лек ъгъл, а дръжката да стърчи напред, за да може да го изтегли. След като на ботушите му бяха поставени чифт шпори, вече беше готов да произнесе рицарската клетва.

Дядо му подаде знак, като кимна с глава, и Робърт коленичи с меча до него, а графът го изтегли от ножницата.

— Заклеваш ли се да защитаваш кралството си? — попита граф Доналд, опитвайки се да надвика рева на вятъра. — Заклеваш ли се да служиш на Бога? Заклеваш ли се да защитаваш подарените ти земи и да изпълняваш всички задължения, които изисква от теб имението ти?

— Заклевам се — каза Робърт и наведе глава, когато графът вдигна меча и го постави на дясното му рамо, където той му натежа за миг, преди да бъде вдигнат.

Робърт очакваше графът да му каже да се изправи, но Доналд отстъпи назад и лордът на Анандейл застана на мястото му. Робърт погледна сбръчканото лице на дядо си. Строгите черни очи, които блестяха на слабата светлина, направо го пронизваха.

— Искам, Робърт, да се закълнеш, като произхождащ от рода на Малкълм Канмор, като един Брус и мой внук, че ще защитаваш претенцията на рода ни за трона на това кралство, независимо кой седи на него, оспорвайки правото ни. — Гласът му беше властен. — Закълни ми се в това пред тези свидетели в този Божи храм.

Робърт замълча за миг, а после каза:

— Заклевам се.

Дядо му задържа още малко пронизващия си поглед върху него, а след това суровото лице на лорда се отпусна в рядко спохождаща го усмивка и той кимна на граф Доналд да приключи церемонията.

— Тогава стани, сър Робърт! С тази клетва и с препасването на меча ти си вече рицар.

Когато Робърт се изправи, видя, че очите на дядо му блестяха.

— Елате в покоите ми — рече той — да хапнем и да стоплим сърцата си с вино. Имаме много неща, за които да бъдем благодарни. — Той погледна Робърт. — Защото Бог ме дари с хубав нов син.

Когато другите се отправиха към вратата, Робърт изостана, а в главата му продължаваше да напира въпросът, който го измъчваше още от вчера, когато дядо му каза, че ще бъде посветен за рицар.

— Какво има? — попита намръщен старият човек, като го забеляза, че се колебае.

Когато рицарите отвориха вратата, вятърът се втурна вътре, угаси останалите свещи и разпиля сухи листа по каменния под.

— Прости ми, дядо — каза тихо Робърт, — но как ще защитавам претенцията ни? В момента, в който Балиол седне на Камъка на съдбата, той ще стане крал, както и всички негови наследници след него. Не виждам как бих могъл да попреча на това.

Дядо му сложи ръка на рамото му.

— Аз не искам да го предотвратиш, Робърт. Камъкът на съдбата не е достатъчен, за да направи някого крал, както породистият кон или хубавият меч не правят от получилия рицарски сан рицар. Балиол може и да седне на трона и да бъде наречен крал, но това не променя факта, че кръвта му е по-рядка от моята. Може да мине година, може да минат сто години, но докато претенцията е жива, вярвам, че времето ще покаже, че ние сме истинските наследници на трона.

Робърт протегна ръка и почука на олющената врата на къщата. След малко резето щракна. Вратата се отвори и на прага се появи Афраиг. Изненадата на лицето й бързо бе заменена от подозрение, но вместо да каже нещо, тя разтвори по-широко вратата и се отдръпна, за да му позволи да влезе. След кратко колебание Робърт прекрачи прага, давайки си сметка, като наведе глава под трегера, колко много беше израснал от последното си идване тук. Тясното помещение беше пълно с покрити с паяжини рафтове, от които висяха снопове сушени билки. Вътре направо вонеше. Заедно с острия аромат на растенията Робърт усети и миризмата на пот и урина.

По средата на стаята, точно под отвора в покрива, гореше огън. На неоправеното легло лежеше черно куче. Робърт се огледа. Афраиг затвори вратата, мина покрай него и седна на едно столче, а кафявата й рокля се нагъна около нея. Взе купа, пълна с някаква тъмна течност, долепи я до устните си и пи, премлясквайки шумно със сбръчканата си уста. Робърт приклекна край огъня, където бяха оставени няколко пъна. Вдигна един и го мушна право в средата на огъня. През цялото време усещаше, че жената не сваля поглед от него. Очакваше да го попита какво търси тук. Беше намислил отговора си, но въпросът не му бе зададен. Тишината ставаше все по-напрегната, докато накрая той не издържа:

— Искам да направиш нещо за мен.

Афраиг остави купата в скута си и избърса уста. Кожата й беше бледа, почти прозрачна, опъната върху челото и скулите. Привързаната й с тънък кожен ремък коса с цвят на пепел беше опъната назад и падаше гъста върху гърба й. В изпъкналите скули на лицето й все още имаше нещо удивително, но то се губеше покрай опърпаната дреха, която висеше безформена на прегърбеното тяло, черните нокти на пръстите, белите люспи в косата и кафявите петна по изкривените ръце. Тя предизвикваше у Робърт странна смесица от отвращение и удивление, от презрение и страхопочитание.

Не отговори на думите му.

Робърт отново се вгледа в огъня.

— Когато положих клетва като рицар, дядо ме накара да се закълна да защитавам претенцията на рода към трона. Тогава не виждах как ще изпълня клетвата. Приех я като предизвикателство, с което той искаше да покаже на мъжете на Шотландия, че няма да преклони глава пред Балиол. Но сега смятам, че наистина го е мислел. Мислел е да предяви претенции за трона, колкото и дълго време да мине. Тази амбиция е горяла в него почти шестдесет години, още когато е бил посочен от крал Александър II за негов наследник. В Англия, в двора на крал Едуард, аз станах… — Робърт спря и се загледа в ръцете си. — Отклоних се от клетвата, подмамен от обещания за богатство и власт, защото мислех, че родът би искал да ги има. Това ме накара да направя някои неща, които не мога да променя. — Той се вгледа в пламъците. — Наруших клетвата, която положих като рицар. Не защитих кралството и хората си, не изпълних задълженията си като граф и измених на клетвата, която дадох пред дядо. Когато баща ми започна преговори с крал Едуард и предяви претенции за трона, пренебрегвайки правото ми, аз го оставих да го стори. Как бих могъл да взема трона на едно кралство, за чието унищожаване бях помогнал?

Афраиг остави купата на пода. Очите й блестяха на светлината от пламъците. Не каза нищо.

— На преговорите в Ървин ми стана ясно, че не мога да застана на ничия страна. Англичаните ме презират, а моите съотечественици ми нямат доверие. Уолъс и другите се бунтуват в името на Балиол. Не мога да се бия заедно с тях. Ще бъде не по-малко нарушение на клетвата от това, че се бих за Англия. Знам какво трябва да направя. Трябваше да го направя още преди месеци. — На Робърт му беше трудно да произнесе думите. Чу в себе си сърдития глас на баща си, но го накара да замълчи. — Искам да изплетеш съдбата ми — завърши той. — Както го направи за дядо.

Когато тя заговори, гласът й беше глух:

— И каква е твоята съдба?

Сега той срещна погледа й без следа от колебание и притеснение.

— Да бъда крал на Шотландия.

Тя се усмихна с крайчеца на устните. Това не беше безобидна, а строга и опасна усмивка.

— Ще ми трябва нещо твое — рече тя и се изправи.

Робърт се изруга наум. Не носеше нищо, освен монети да й плати. Забравил беше за предметите в мрежите. Опипа се, но освен дрехите, с които беше, нямаше нищо — синя туника, трико, ботуши и кинжал, който беше пъхнал в колана за всеки случай. Кинжалът не му изглеждаше подходящ символ за един крал.

— Нямам нищо.

Афраиг се намръщи замислена, а после прекоси стаята до полицата, пълна с билки и листа. До един хаван лежеше зацапано чукало. Протегна ръка и взе китка сухи цветя, която висеше от една греда над полицата. Загледа се в тъмното и свали още две китки. Когато се върна при огъня, Робърт видя, че първата китка е пирен. Втората е зановец, а третата не беше с познати цветя.

Афраиг седна на столчето и разстла билките върху коленете си. Робърт седна с кръстосани крака пред огъня да я наблюдава. Старицата започна да разплита преплетените стръкове и стаята се изпълни със сладникавата миризма на пирена. Когато отдели всяко стебло, тя избра три и започна да ги сплита заедно. Докато работеше, сухите главички на цветята се ронеха от полата й на пода около нея. Когато плитката беше готова, взе други три стръка и започна отново да ги сплита с ловките си пръсти. След време имаше готови девет такива плитки и започна да ги връзва във венец. Във всеки възел втъкваше стръкове от зановеца и третата билка.

— Пелин — каза тихо тя. — Някога са го наричали корона за крал.

Бързите й пръсти като че ли го хипнотизираха, а от аромата на билките и дима от дървата в огъня главата му се замая.

Усети, че клепачите му натежаха. Не беше спал като хората, откакто бяха напуснали Ървин преди седмица. Ръцете и краката му тежаха като олово.

Отвори стреснат очи и я видя, надвесена над него, да държи корона от растения. Съдбата му бе вплетена във венеца от пирен и зановец. Мислено си представи, че се намира на хълма Мот с дядо си. Наоколо се спускаше мрак, а постаментът до тях беше празен в очакване на нов крал. В онази вечер беше усетил духовете на прадедите си да се тълпят на склона на хълма. Сега ги усети пак в осветената от огъня стая, скупчили се безмълвни и нетърпеливи, когато Афраиг постави короната на главата му, шептейки думи, които той не разбираше, странна смесица от латински и галски.

Когато приключи, Афраиг отнесе короната до полицата с билките. Вдигна един чувал от земята и извади сноп изсъхнали клонки с обелена кора. Те се огъваха в ръцете й, докато ги сплиташе в безформена мрежа, голяма колкото да побере короната. Преди да свърши, вкара короната в мрежата и я завърза с връв.

Накрая се обърна към него:

— Готово.

Робърт се надигна, за да погледне мрежата на съдбата си, изпълнен едновременно с любопитство и съмнение. Можеше ли този венец от билки и клонки да го качи на трона? Замисли се за заклинанието, което дядо му беше поискал, за да сложи край на проклятието на Малахия. То продължаваше да виси на дъба след толкова много години и още не се беше изпълнило.

— Кога ще го сложиш на дървото?

— Трябва да изкара една нощ до огъня, една до водата, третата във въздуха и последната върху земята. Едва тогава ще бъде готово за окачване.

Робърт посегна към кесията с парите, която висеше на колана му, но Афраиг го спря ядосана.

— Не го направих за пари!

Робърт отдръпна ръката си. Нямаше какво повече да каже и се отправи към вратата. Старицата тръгна след него, явно без да очаква нещо повече. Когато излезе навън, той видя, че слънцето е залязло и долината е потънала в сянка. В горите отвъд нея цареше мрак. Изведнъж се обърна, като се сети да попита още нещо.

— Как ще го качиш на дъба?

Афраиг се усмихна и този път изражението й стана по-меко. Посочи с глава към дълъг прът, подпрян на стената на къщата, който беше разцепен в единия край като маша.

Робърт се усмихна, спомнил си как някога си мислеше, че Афраиг сигурно лети, за да стигне горе. После усмивката му изчезна.

— Не знам как да започна.

— Ще се научиш.

56

Робърт тръгна обратно през гората към другарите си, които го чакаха там, където ги беше оставил, и отпиваха от един мех с вино. Лицата им изразиха облекчение, когато го видяха да се приближава. Полумесецът светеше с ярка, студена светлина.

— Намери ли това, което искаше? — попита Александър.

— Да. — Робърт се подготви да отклони всякакви по-нататъшни въпроси. Не беше им казал защо отива в гората. Не беше нещо, за което би искал да си признае. Обаче Александър само кимна и се метна на коня до него.

Когато четиримата поеха обратно през мочурливите полета, замъкът Търнбери се показа, кацнал на скалистия склон на фона на тъмното небе. Отвъд него на лунната светлина блестеше морето. Бяха в замъка почти от седмица, но като го гледаше, Робърт продължаваше да изпитва тъга, спомняйки си за семейството, което беше загубил. Старата сграда, оставена на грижите на Андрю Бойд, беше в добро състояние и той беше започнал да свиква там на съвещания и другите си васали, но въпреки пристигащите и заминаващите хора замъкът продължаваше да изглежда празен и запуснат. Из коридорите, в които отекваше шумът на морето, имаше само шепа непознати слуги и рицари.

Потънал в мисли, Робърт разбра, че нещо не е наред, едва когато другите забавиха ход. Дръпна юздите и се изравни с тях.

— Какво има?

— Портите на замъка — каза Александър, загледан в крепостта. — Бяха затворени, когато тръгнахме.

Робърт едва сега осъзна, че портите са широко отворени. Не очакваха никого и нямаше причина някой отвътре да напуска, особено пък през двете врати, което се налагаше само за повече от петима ездачи.

— Трябва да изчакаш тук, сър Робърт! — каза Кристофър и изтегли меча си.

Робърт също рязко изтегли своя меч.

— Това е домът ми — рече троснато той. Пришпори коня и препусна през полето по пътя, който водеше към замъка, следван плътно от хората си. Откакто беше напуснал Ървин, чувството, че трябва да защитава земите си, се беше засилило. Сега го усети с особена острота, и то не само защото дъщеря му беше зад тези стени.

Отпред през портите в двора на замъка видя голяма тълпа мъже, повечето от които бяха на конете си, а други стояха до тях. Имаше и три каруци. Чу сред тропота на копитата някой да говори на висок глас. Извърна се и видя, че братята Ситън и Нес го следват плътно. Когато отново погледна към портите, забеляза, че сред тълпата се издига знаме, чиито ярки цветове се открояваха ясно на светлината на факлите. Веднага го позна, защото на него личеше гербът на граф Мар, неговия тъст. Почти в същия миг видя човек, разговарящ с Андрю Бойд. Беше висок млад мъж с тъмна коса и лице, толкова подобно на неговото, че сякаш се гледаше в огледало. Видът на брат му, застанал сред двора на родния им дом, накара Робърт радостно да извика. Чули тропота на копитата, някои от мъжете в двора се обърнаха и видяха, че се приближава. Едуард се обърна заедно с тях. Разбута хората, за да посрещне Робърт, който мина с коня си през портите.

Скочи от седлото и прегърна силно брат си. Бяха минали само няколко месеца, откакто се разделиха, но след всичко случило се сякаш бе изминало много време. Александър и другите също преминаха бавно през портите. През рамото на Едуард Робърт с изумление видя друга позната фигура да излиза от тълпата. Не беше виждал сестра си Кристин от три години, преди сватбата й със сина и наследника на Доналд от Мар. Тогава тя все още беше мълчаливо и срамежливо момиче. Сега, почти на петнадесет, беше стройна жена, която плесна с ръце и се изправи на пръсти, за да го целуне по бузите. Косата й, руса като на брат им Томас и сплетена на плитка, се спускаше на гърба, завързана със златен ширит, а мантията й беше закопчана на шията с хубава брошка.

Зад нея се показа съпругът й Гартнет, най-големият син на граф Доналд. Той беше шурей на Робърт и заради женитбата си с Кристин, и заради брака на Робърт със сестра му Изобел. Робърт забеляза в слабото, сериозно лице на Гартнет нещо, което му напомни за покойната му съпруга. Беше почти двойно по-стар от Кристин и косата му отпред беше започнала да оредява. Около очите имаше ситни бръчици, но когато Кристин се обърна към него, Робърт видя, че между двамата има обич и това го зарадва.

Гартнет го прегърна малко сковано.

— Братко! — поздрави го той и отстъпи назад, за да застане до младата си жена.

Робърт тъкмо се канеше да каже нещо, да попита какво ги е довело тук, но в тълпата го чакаше една последна изненада в лицето на баджанака, сър Джон, буйния граф Атъл, съпруг на друга от дъщерите на граф Доналд. Джон пристъпи напред. Лицето му, оградено от къдравата черна коса, изглеждаше напрегнато на светлината от факлите. Като го видя, Робърт застана нащрек, защото макар винаги да беше открит и искрен, този човек беше един от командирите на войската на Черните Комъни, които бяха нападнали Карлайл в началото на войната. Джон му подаде ръка. След кратко колебание Робърт я пое.

— Радвам се да те видя отново на родна земя, сър Робърт — каза графът.

Това беше достатъчно и Робърт му кимна, доволен от явното примирие.

— Чух, че си бил в затвора.

— Извадих късмет. В лондонския Тауър нямаше достатъчно място за всички пленени от войската на Варен при Дънбар и аз бях изпратен под стража в един манастир близо до Честър заедно със сър Андрю Мъри. Една нощ хората му дойдоха и ни освободиха. Мъри и аз пресякохме заедно границата.

Робърт се обърна към Едуард:

— А ти как разбра, че ще бъда тук?

— Когато научихме, че не си се подчинил на заповедите на баща ни в Дъгласдейл, аз писах тайно на Кристин. Помислих, че сър Гартнет може да ти помогне, или най-малкото да ти даде подслон.

— Баща ми почина преди два месеца — каза Гартнет. — Аз го наследих.

Робърт погледна с благодарност брат си. Не беше очаквал някой да се загрижи за него, след като беше напуснал замъка Дъглас, особено пък Едуард, който го беше обвинил за изгнанието им в Англия. Това чувство беше заменено от дълбоко съжаление за кончината на стария граф Доналд, човека, който го беше направил рицар. Робърт поднесе съболезнованията си на Гартнет, който мълчаливо ги прие.

— При тях бяха сър Джон и жена му — продължи Едуард. — Уговорихме се да се срещнем в Лохмейбън. Там чухме, че си бил в Ървин заедно с ръководителите на бунта. Когато пристигнахме, преговорите вече бяха приключили. Явно англичаните бяха узнали, че Уолъс е подложил на обсада Дънди и започнаха да арестуват водачите. Взеха за затворници лорд Дъглас и епископ Уишарт.

— А Джеймс Стюарт? — попита разтревожен Робърт.

— Изглежда, че лорд-стюардът е избягал. — Едуард поклати глава. — Всъщност никой не беше много наясно какво е станало, като се изключи това, че ти си изчезнал дни преди да започнат арестите. Предположих, че ще дойдеш тук.

— Да не би баща ни да те е изпратил да ме намериш? — Радостта на Робърт помръкна от обзелото го подозрение. — Затова ли дойде?

— Не — Едуард погледна към застаналите зад него рицари и оръженосци, много от които бяха с гербовете на Мар и Атъл. — Той сниши глас: — Баща ни вече не е губернатор на Карлайл, братко. Това стана по заповед на крал Едуард, когато научил, че си дезертирал. Той се оттегли с малка свита в именията си в Есекс. Не беше добре, когато замина.

Робърт погледна встрани.

— Предполагам, че ме мрази.

Едуард не отговори. Погледна покрай Робърт, където чакаха Александър и Кристофър заедно с Нес.

— Виждам, че имаш нови съюзници. — Кимна сдържано на младите мъже, които наведоха глави в отговор.

— И то добри — каза твърдо Робърт и пое дълбоко въздух. — Освен това взех решение накъде да се отправя.

— Трябва да тръгнем на изток към Дънди и да се присъединим към силите на Уолъс и Мъри — обади се Джон от Атъл, преди Робърт да успее да продължи. — В Ървин чухме, че англичаните, водени от Изедника и графа на Съри, смятат да ги нападнат. Трябва да се изправим единни срещу тях.

Няколко от присъстващите кимнаха одобрително.

Обаче Гартнет беше по-предпазлив.

— Войската на Уолъс се състои главно от пешаци. Не могат да спечелят на бойното поле. Трябва да се опитаме да преговаряме, вместо да се бием.

— Като Уишарт и Дъглас? — попита Джон.

Когато двамата започнаха да спорят, Робърт ги прекъсна:

— Няма да застана до Уилям Уолъс. — Те веднага млъкнаха, а той продължи: — Всички знаете историята на рода ми с Балиол и Комъните. Омразата ни не е тайна за никого, както и фактът, че дядо ми си отиде в гроба, убеден, че има повече право на трона, отколкото Балиол. Преди пет години аз положих клетва, която сега смятам да изпълня. — Той повиши глас сред настъпилата тишина: — Оттук ще вдигна на оръжие мъжете на Карик и ще ги поведа на север към Еър и Ървин. Докато Уолъс и Мъри се бият с англичаните на изток, аз ще се насоча на запад. Възнамерявам да освободя съседните ни земи от лорд Хенри Пърси. И тогава… — спря, тъй като не беше имал време да подготви речта си. — Джон Балиол беше човек на крал Едуард — продължи той и огледа мъжете около него. — Страната ни има нужда от нов крал — крал, който ще защитава правата и свободите й, който ще донесе надежда на народа ни и ще го отърве от тези, които се опитват да отнемат свободата му. Крал, в чиито вени тече кръвта на Малкълм Канмор.

Когато свърши, Робърт осъзна, че не беше разкрил докрай намерението си, но като улови погледа на Едуард, видя, че не е било нужно. Лицето на брат му беше изпълнено с гордост. По израженията на останалите присъстващи мъже също си личеше, че са разбрали какво имаше предвид. Някои от тях закимаха в знак на одобрение, а други смръщиха замислени чела. Но никой не му възрази и не му се присмя, за да покаже недоверието си. Робърт видя, че сред тълпата се появи Катрин. Очевидно прислужницата беше чула неговите думи, защото вървеше с високо вдигната глава и лицето й изразяваше пълно одобрение. Тя бързо изчезна от погледа му, когато мъжете се скупчиха около него, явно напиращи с въпроси, на които той най-вероятно не би могъл да отговори.

Робърт вдигна ръка, преди някой да го изпревари:

— Хайде да продължим да говорим повече за това с храна и вино. — Той се обърна към васала си: — Сър Андрю, ще използваме залата за спално помещение, както и част от конюшните. — Сред настъпилата на двора суматоха, когато слугите поведоха ездачите към конюшните, а Александър се представи на Джон и Гартнет, Робърт се обърна към Едуард: — Погрижи се гостите ни да се настанят удобно — каза той тихо на брат си. — Скоро пак ще говорим, но първо трябва да направя нещо. — Той замълча за миг и стисна рамото на Едуард. — Дължа ти извинение, братко, че не послушах съвета ти. Знам, че никога не си искал да се биеш за Англия срещу сънародниците ни.

— След като сега си тук — каза усмихнат Едуард, — единствено това има значение.

Като остави брат си да поведе петдесетината мъже и жени към главната сграда, Робърт мина по коридорите на път за покоите си.

Беше се настанил в същата стая, в която някога спяха родителите му. Старото легло заемаше по-голямата част от нея, а червените завеси бяха избелели и проядени от молци. Първата нощ тук се беше почувствал странно, докато правеше любов с Катрин в леглото, в което се беше родил, изваден на бял свят от сбръчканите ръце на Афраиг.

В огнището запаленият тази сутрин огън се беше превърнал в пепел, но на лунната светлина, нахлуваща през прозорците, достатъчно добре се виждаше, когато прекоси стаята и отиде до купа с неговите принадлежности. До торбата, която носеше вързана за седлото и в която бяха одеялото и резервните му дрехи, беше подпряно нещо, покрито с чувал. Откакто напуснаха Лохмейбън през пролетта, беше накарал Нес да покрие щита. Когато си тръгнаха от Дъгласдейл, беше му хрумнало да изостави щита, но по някаква причина не пожела да го стори. Дръпна чувала и кървавочервеният щит се показа. Взе го и излезе. Мина по коридора покрай стаята, в която някога спеше заедно с братята си, и през една врата, водеща към крепостната стена.

Навън в небето кръжаха чайки. Лунната светлина се отразяваше в белите им криле. Далеч долу морските вълни блестяха, разбивайки се една след друга в скалите. За момент Робърт вдигна с две ръце щита пред очите си. Замисли се за Хъмфри и Рицарите на Дракона. Смяташе се за техен брат и другар, но това се оказа илюзия. Истината беше, че той никога нямаше да бъде един от тях, кръвта във вените му нямаше да го позволи. Имаше дълг не само към паметта на дядо си и към хората от Карик, които се беше заклел да защитава, или към другарите си, които го бяха последвали в опасното му начинание, но и към дългогодишното си наследство и към великите мъже, от които произлизаше. Долу в залата, избелял от годините, висеше гобленът, на който беше изобразено как Малкълм Канмор убива Макбет и заема трона. Беше време да предяви правата си. Кръвта го изискваше.

Като прогони от мислите си образа на Хъмфри, Робърт хвърли дървения щит от крепостната стена. Падайки, златният дракон проблесна за миг, завъртя се и се разби в скалите. Следващата вълна го погълна. Продължи да се вижда за малко сред разпенените води, а после потъна в дълбокото и изчезна.

57

През дима на моста се виждаха бушуващите червени пламъци, които се отразяваха от повърхността на река Форт. Във въздуха на всички страни хвърчаха искри от пукащите се от жегата дъски и стълбове. Небето над Стърлинг беше почерняло и замъкът, кацнал високо горе над поляните, не се виждаше ясно. Парите обгръщаха мочурливата равнина, простряла се между големия завой на реката, където от моста до подножието на отстоящата на миля висока скала Аби Крейг минаваше дига. Под гъстия слой дим се виждаше сцена от ада.

Навсякъде по поляните от двете страни на дигата лежаха телата на хиляди мъртви и умиращи мъже. Тревата се беше превърнала в сива, гъста каша, през която се стичаха струи отблъскваща смес от кръв и мозък. Мъже и коне бяха преплетени в кълба от разкъсани крайници и дрехи. Виждаха се да лежат неразгънати знамена, напоени с кръв. Рицари, оръженосци, пеши войници и стрелци бяха струпани на купища, насечени на невъобразими форми от плът и кости, и някои изобщо не приличаха на хора. Избодени очи, разкъсани носове, изтръгнати заедно със зъбите челюсти. Глави с шлемове върху тях, разбити от удари с чук или секира. Съсечени ризници, чиято подплата се подаваше от гърди и кореми. От труповете стърчаха мечове и стрели като стотици удивителни знаци на смъртта. Вонята беше такава, че стомахът и на най-коравия ветеран можеше да се обърне.

Тук-там се виждаха мъже, гърчещи се в агония. На места към затъмненото от дима небе, в което кръжаха в очакване врани, се надигаха откъслечни вопли и болезнени викове. Някои от ранените се придърпваха по корем по земята, влачейки след себе си безполезните си крайници, и се давеха от вонята, идваща от разкъсаните трупове, между които се промъкваха. Не стигаха далеч. Наоколо, подобно на ангели на смъртта, стиснали кинжали в ръце, сред телата сновяха шотландски пехотинци, реагиращи при всяко движение или вик на умиращ. Навсякъде, където някой мъж се надигаше или викаше за помощ, те притичваха и довършваха с кинжалите си жертвите. Сред тази касапница беше почти невъзможно да кажат кого всъщност ликвидират — англичанин или шотландец, уелсец или ирландец. По дрехите и оръжията можеше да се разбере само рангът. Рицарите, които бяха най-разпознаваеми, не бяха пощадени в тези бързи убийства. Уолъс беше наредил да няма оцелели. Нямаше да има откупи. Нямаше да има пощада.

Други шотландци сновяха между труповете не за да открият признаци на живот, а за плячка. Мъже, които се бяха сражавали боси, сега с благодарност сваляха ботушите от краката на мъртъвците. Някои прерязваха ремъците на закачени за коланите кесии или измъкваха мехове с вино от торбите, завързани за седлата. Други събираха шлемове, паднали мечове и по-дребни части от брони. Около рицарите, най-богати сред мъртъвците, се събираха малки групички мародери, които се биеха помежду си за по-добра плячка.

На места из бойното поле продължаваха да се водят по-ожесточени схватки, в които полудели от болка и ужас мъже се посичаха един друг. Един шотландец падна в калта с гърло, пронизано от стрела. Уелският стрелец, който я изпрати, миг по-късно също се строполи с разсечен от секира гръбнак. Потънал в кръв пехотинец, който едва се държеше на крака от изтощение, заби кинжала си в корема на друг мъж. Завъртя го, пъшкайки от усилието, и двамата с жертвата паднаха заедно на колене. Недалеч един английски оръженосец ревеше колкото му глас държи и размахваше като обезумял меча си срещу пристъпващите към него шотландци. Заби щита си в лицето на един и той политна назад, а в това време друг хвана ръката на оръженосеца, която държеше меча, и даде възможност на трети да пристъпи напред и да забие кинжала си между ребрата му.

Английски рицар, един от малцината, които все още бяха на коне, се опита да си пробие път през струпалите се шотландци, като пришпори бойния си кон надолу по дигата по посока на Аби Крейг — единствения път, който водеше извън касапницата, след като мостът беше в пламъци. Хората се разбягаха пред него, някои бяха безжалостно отхвърлени встрани. Когато рицарят се втурна напред, един от командирите на Уолъс се наведе с меч в ръката. Запазвайки самообладание, мъжът се извърна и замахна с меча към един от задните крака на коня, докато той минаваше покрай него. Набраната от животното инерция изби меча от ръката му, но вредата беше нанесена. Конят изцвили и се строполи върху предните си крака, които се счупиха под собствената си тежест. Рицарят излетя от седлото и се претърколи по дигата. Докато се мъчеше да се изправи, върху него връхлетяха трима шотландци. Един нададе победоносен вик, дръпна шлема на рицаря и преряза гърлото му с кинжала си, оставяйки широка червена резка под крещящата му уста.

Чуха се още викове, последвани от плясъци на хвърлящи се или бутани във водите на Форт мъже, и без това задръстени с английски пехотинци и уелски стрелци. Само Бог знае колко от тях изобщо можаха да изплуват над водата. Още по време на битката в нея се бяха хвърлили стотици, притиснати от шотландците. Рицарите потънаха първи, повлечени от броните си. Други, необременени от брони, продължиха да се носят по червената от кръв повърхност. В началото на моста се извисяваха купчини мъртъвци. Някои от труповете вече бяха погълнати от огъня и овъглените им тела се виждаха сред пламъците. Мостът при Стърлинг, ключът към севера, с който англичаните възнамеряваха да проправят пътя към кралството, се беше превърнал в тяхната зла участ.

В онази утрин, след като Уилям Уолъс беше отхвърлил грубо предложението за преговори, авангардът на английската войска беше преминал по моста под командването на Хю Кресингам. Заедно с ковчежника бяха неколкостотин рицари, цяла армия от уелски стрелци с дълги лъкове от Гуинед и голям брой отряди английска пехота, подсилена с ирландски войници. По дигата можеха да яздят само двама конници един до друг, а останалата част от английската армия под командата на Джон де Варен трябваше да чака от другата страна на моста, докато премине авангардът.

Уолъс и Мъри наблюдаваха от върха на Аби Крейг как англичаните се отправят по дългата една миля дига в голяма, бляскава колона, а барабаните им зловещо бият. В подножието на скалата чакаше нищожно малката шотландска кавалерия, всички на леки коне, които не можеха да се сравняват с английските тежки, бойни коне. Обаче шотландците компенсираха липсата на тежка кавалерия с пехотни части, които покриваха с хиляди долните склонове на хълмовете Очил. Повечето бяха въоръжени с дълги пики. Въпреки това англичаните не дадоха признаци на уплаха и продължиха да яздят уверено по твърдата почва на дигата, насочвайки се право срещу спрелите шотландци. Кресингам яздеше по средата на рицарите, приличащ на лъскава топка в блестящата си броня и копринената туника и мантия, а конят му изнемогваше под огромната тежест.

Мостът беше преминат от около седем хиляди и първите им редици вече бяха недалеч от кавалерията му, когато Уолъс даде сигнала. След зова на рога, който отекна над войските му в подножието на скалата и накара англичаните да погледнат към върха, младият бунтовник пришпори коня си надолу по стръмната пътека, която се спускаше от скалата. Като се срещнаха долу с хората си, той и Мъри поведоха малката си конница по дигата право срещу англичаните. В същото време шотландските пешаци се спуснаха от ниските склонове. Връхлетяха с такъв страхотен рев, който се понесе над поляните, че английските коне се стреснаха. Кресингам накара рицарите да посрещнат приближаващата шотландска кавалерия, а уелските стрелци получиха заповед да стрелят по пехотата, която връхлиташе право срещу тях.

Стрелите им повалиха стотици шотландци. Много от тях объркаха крачките си и бяха блъснати от идващите зад тях. Последваха ги още много други, които прескачаха падналите си другари.

Голяма част от тази сила се отклони към началото на моста и тъкмо там се затвори поставеният от Уолъс капан, разделил английската армия на две. Докато Варен и хората му, все още от другата страна на моста, разберат какво става, вече беше станало твърде късно. Шотландците направиха решителен пробив през разпръснатата английска пехота в началото на моста и тя не успя навреме да се прегрупира, за да им даде отпор. Шотландските пехотинци завзеха бързо моста и изградиха смъртоносна стена от дълги пики, която не можа да бъда пробита дори от конните рицари, изпратени от Варен срещу нея. Ако уелските стрелци с дълги лъкове не бяха поставени в авангарда, шотландците можеха и да нямат толкова голям късмет, но сега Варен и основната част от английската войска само безпомощно наблюдаваха как хората на Кресингам биват съсичани по поляните отвъд широката река. Накрая Варен заповяда мостът да бъде подпален и поведе войската си на юг към гористите хълмове, след като разбра, че битката е загубена.

Вече се виждаше зловещият й край.

Уилям Уолъс и командирите му се намираха на осеяната с трупове дига. Водачът на бунтовниците беше приклекнал в калта, дишаше тежко, всяка частица от тялото му крещеше от болка. Кожата и дрехите му бяха покрити с кръв, засъхващи кървави петна имаше по косата и по огромния му меч, който отново беше окачил на гърба си. До него, проснат на земята, беше Андрю Мъри. Младият рицар, повел мъжете от Севера, едва си поемаше дъх пред стиснати зъби, а лицето му беше изкривено от болка, докато един от хората му почистваше зейналата рана отстрани, през която Уолъс виждаше да се показват костите на ребрата му. За пръв път виждаше толкова много човешки вътрешности, така несигурно защитени от тънка кожа. Едно рязване тук, едно там и всичко се изсипваше навън. В цялата тази работа имаше нещо неблагочестиво, направо възмутително. Нещо, което напомняше на човека, че в края на краищата той е просто храна за червеите.

Изпълнените с болка очи на Мъри се спряха на Уолъс.

— Свърши ли?

— Да.

На лицето на Мъри се появи жестока усмивка.

— Победихме копелетата. — Главата му се олюля назад и усмивката се превърна в гримаса. — Хвала на Бога, победихме ги!

Уолъс погледна мъжете около тях — някои бяха от неговите, а други от хората на Мъри. Повечето бяха ранени, всички бяха напълно изтощени, но въпреки болката очите им блестяха от радост. Бяха направили това, за което благородници като сър Джеймс Стюарт и епископ Уишарт казваха, че е невъзможно. Бяха победили английската кавалерия в битка, без да са рицари и без да имат брони.

Адам застана до Уолъс и подаде на братовчед си мех с вино. Поръбената му с кожа мантия отдавна я нямаше и голата му глава беше обляна в пот и изцапана със засъхнала кръв. Уолъс пое меха и пи, докато той се изпразни. Виното опари гърлото му, но му се стори, че е най-хубавото, което беше опитвал някога. Когато свърши, погледна меха. Кожата беше обсипана със скъпоценни камъни.

Адам злобно се усмихна.

— Взех го от Изедника.

— От Кресингам? — попита рязко Уолъс. — Открихте ли го?

Адам кимна към събрали се в кръг шотландци наблизо.

— Ето там, братовчеде.

Като остави Мъри на грижите на хората му, Уолъс се отправи към кръга, последван от Адам. Видели го да се приближава, мъжете се отдръпнаха и той забеляза на земята тяло на изключително дебел човек. Беше гол и висящите му на гънки меса бяха така надупчени от рани, че беше невъзможно да се каже коя го беше убила. По лицето почти нямаше рани, макар че едното му око беше кървясало. Но вниманието на Уолъс беше привлечено от устата на мъжа, или по-скоро от кървавия къс месо, пъхнат в нея. Плъзвайки поглед по подпухналото тяло на Кресингам, Уолъс разбра какво беше. Между месестите му, изпъстрени с вени бедра се открояваше тъмна рана там, където би трябвало да е мъжкото му достойнство.

— Така му се пада! — изръмжа до него Адам.

Някои от мъжете се засмяха. Подаваха си друг украсен със скъпоценни камъни мех. Уолъс забеляза, че някои от тях бяха метнали през рамо или втъкнали в коланите копринени одежди, явно принадлежали на ковчежника.

Един от приклекналите мъже изведнъж изтегли кинжал от пояса си и погледна Уолъс.

— Сър Уилям, мога ли да взема парче от него? — Той погледна трупа на Кресингам, стиснал кинжала в ръка. — Искам да покажа на хората от Ланарк, че съм помогнал за повалянето на Изедника.

— Вземи каквото искаш — каза Уолъс. — Там, където отива, то няма да му трябва.

Мъжът се ухили. Повдигна месестата ръка на Кресингам и започна да реже показалеца. Някои от мъжете го наблюдаваха известно време, а после се приближиха, за да отрежат също парче от трупа, което да показват на приятели и роднини като доказателство, че са повалили тиранина, който беше обрал до шушка кралството им.

Уолъс ги остави да правят каквото искат. Щеше да им позволи да приберат всичката плячка, която намерят, а когато свършеха, щеше отново да ги поведе по-нататък. Все още не всичко беше свършило.

— Събери Грей и другите — каза той на Адам — След час тръгваме.

— Братовчеде?

Уолъс се загледа през пластовете дим оттатък Форт, където се виждаше останалата войска на Варен да се отправя на юг.

— Ще преминем реката, когато настъпи отлив, и ще ги преследваме. Обозът им е още с тях. Ще се снабдим с толкова провизии, колкото успеем да заловим. — Сините му очи се вгледаха в отстъпващата войска. — Те ще отнесат със себе си в Англия ужасите на този ден.

Докато шотландците празнуваха победата си край димящите развалини на моста при Стърлинг, черен облак врани вече кръжаха над очакващия ги долу кървав пир.

ЧАСТ ШЕСТА

1298–1299 СЛ.ХР.

Те ще сложат вериги на ревящите лъвове и ще върнат вретената на техните прадеди. Той ще… бъде коронясан с лъвска глава. Началото му ще бъде отворено за всяка обич, но краят му ще го отнесе при блажените, които са горе.

История на кралете на Британия, Джефри Монмътски

58

През цялата дъждовна и ветровита есен, докато шотландската войска се радваше на победата си над англичаните при Стърлинг, Робърт пътуваше надлъж и нашир из Карик, за да събира мъжете на графството, и укрепваше замъка Търнбери.

Първоначално, въпреки че мразеха англичаните, много хора се страхуваха да го подкрепят, опасявайки се, че могат да станат жертва на репресии от страна на Пърси и Клифорд. Робърт можеше да ги задължи да се явят на служба при него, но тъй като бе убеден, че изнервени и съмняващи се хора няма да му бъдат от голяма полза, взе само онези, които изразиха желание. Повечето от тях бяха амбициозни младежи, рицари без земя, лишени от наследство като втори синове, малцина от тях бяха служили при баща му, а всички искаха да спечелят благоволението му. Гартнет от Мар и Джон от Атъл останаха в Търнбери със съпругите и хората си. С тях и с Едуард и Кристин пълният замък напомни на Робърт за дните, когато зад неговите стени беше цялото му семейство заедно със слугите.

В края на октомври, когато хората бяха заети с работа на полето да събират последните остатъци от реколтата и да колят излишния добитък, той беше посетил Афраиг, за да й предложи да отмени изгнанието й, наложено от баща му. Обаче старицата отказа и предпочете да остане сред пущинака, вместо да се връща в селото.

Постепенно, докато седмиците се нижеха една след друга, в дружината на Робърт постъпиха още хора. Това ставаше трудно и понякога му се налагаше да преглътне гордостта си, но скоро разбра, че за да спечели доверието на хората, се искат време и търпение. Когато васалите му видяха, че смята да остане и да укрепи отбраната им, все повече хора изразиха готовност да го подкрепят. С увеличаването на дружината укрепваше и репутацията му. Установи, че има естествена дарба за дипломация, на която се беше научил от дядо си. Гневен като лъв, когато беше предизвикван, и кротък като агне, когато се наложеше, старият лорд се ползваше със страхопочитанието и възхищението на поданиците си. Сега Робърт разбра, че това е важно качество за един водач. Баща му беше строг господар, който се отнасяше към хората си повече като към слуги, отколкото като към поданици. Решителността на Робърт и готовността му да ги изслушва скоро му спечелиха уважението на васалите. Той разбираше, че това е първата стъпка по пътя към трона.

В Ървин, когато взе решение да предяви претенции да стане крал на Шотландия, Робърт беше разбрал колко трудна и може би дори невъзможна задача стои пред него. На своя страна имаше кръвната връзка и претенцията на дядо си, но това беше всичко. Повечето от хората в кралството му нямаха доверие и много от тях открито го ненавиждаха. Водени от Уолъс, шотландците се сражаваха за връщането на Джон Балиол, а не за избирането на нов крал, а и Камъкът на съдбата се намираше в Уестминстър. Той имаше нужда от много по-голяма подкрепа дори само да обяви решението си. За да я получи, трябваше да се докаже, трябваше да направи това, което правеха Уолъс и другите, и да спечели сърцата на хората, като им върне изгубените земи. Когато есенните бури отстъпиха място на люта зима, реши да се заеме тъкмо с това.

С отряд от над петдесет рицари и двеста пешаци Робърт се отправи на север през Карик и навлезе в Еършър. Хенри Пърси беше заминал на юг в Англия, за да съпровожда пленниците, взети при Ървин, и беше оставил пристанищния град Еър да се защитава от малък гарнизон. Едно мразовито утро в края на ноември Робърт и хората му нападнаха града, сломиха съпротивата на гарнизона и нахлуха в казармата на англичаните. При нападението загинаха шестима от хората на Пърси, а останалите избягаха, като използваха една лодка, завързана на брега на река Еър. С това нападение беше сложен край на английското господство в Еър. Тъкмо там, в освободения град — за голяма радост и облекчение на гражданите му — Робърт установи новата си база. Така щеше по-добре да осигури сигурността на семейството си край морския бряг в Търнбери и щеше да може да съсредоточи усилията си в организирането на нови нападения срещу Ървин и други селища, за да прогони останалите войници на Пърси.

Няколко седмици по-късно Робърт разбра цената на бунта си. Хенри Пърси беше зает в Англия, но Клифорд беше останал в Галоуей и веднага насочи вниманието си към земите на Брус в Анандейл, където в отговор опожари десет села и започна да тероризира населението. Замъкът Лохмейбън, в който все още имаше гарнизон от васали на бащата на Робърт, се държеше, но на околните селища бяха нанесени ужасяващи щети, за чието възстановяване щеше да трябва много време. Това нанесе тежък удар на Робърт. Анандейл може и да принадлежеше на баща му, но имението беше негов дом и мисълта, че сега гори в пламъци, го съсипваше.

Обаче от нападението имаше една непредвидена полза. За много хора, които се съмняваха в Робърт, фактът, че един виден английски командир беше нападнал земите на Брус в Шотландия, беше доказателство, че той наистина е обърнал гръб на англичаните. Това го правеше техен враг — нещо, което водачите на бунта нямаше как да не забележат. В началото на пролетта на 1298 година дойдоха пратеници, които поканиха Робърт да присъства на голям съвет в сърцето на Селкъркската гора, люлката на бунта.

Робърт и отрядът му яздеха между дърветата в покритата с нова зеленина гора. Над главите им като кули се извисяваха гъстите клони на боровете с широки колкото двама мъже стволове. Земята беше покрита с борови иглички и шишарки, които пукаха под копитата на конете. Говореше се, че гъстите шубраци на Селкърк са остатъци от древна гора, която някога покривала цялото кралство. Гората продължаваше да е необятна и непристъпна, пълна с непрогледни гъсталаци и поляни. Представляваше идеален лагер за една армия, която иска да остане скрита, и Робърт беше сигурен, че ако не му бяха казали за някои ориентири, по които да намира пътя, той и хората му със сигурност щяха да се загубят още през първия ден.

— Ето още един — каза Едуард, повдигна се на седлото си и посочи чепат дънер, на който беше изрисуван бял кръг с кръст по средата. — Изглежда, че наближаваме. Това е четвъртият, който виждаме тази сутрин.

Робърт погледна покрай белязания дънер към една поляна между дърветата. Чу шум от бързо течаща вода.

— Кажи на другите! — поръча той на Кристофър Ситън, който яздеше непосредствено зад тях. — Ще направим почивка и следобед ще продължим. Искам да стигнем лагера, преди да се стъмни.

Оръженосецът кимна, но когато обърна коня си, Робърт усети, че е напрегнат. Разбираше причината. Младият човек, роден и отрасъл в Йоркшър, щеше да влезе в лагера на една армия, която възнамеряваше да освободи завинаги земите от англичаните. Робърт го беше уверил, че ще бъде в безопасност, но истината беше, че не можеше да гарантира сигурността нито на Кристофър, нито на когото и да било. Когато оръженосецът предаде заповедта, групата се разпръсна между дърветата. Робърт изведе коня си на поляната. В далечния й край минаваше широк поток, чиито бързи води течаха над гладки, кафяви камъни. Бреговете бяха достатъчно ниски, за да могат конете да пият.

Робърт слезе от коня и изчака останалите, които още си пробиваха път през дърветата. С четиридесетте рицари и оръженосци, които беше успял да събере от Карик, бяха и шестдесет и седем мъже под командата на Мар и Атъл. Кристин придружаваше Гартнет, а жената на Джон яздеше редом с него и техния шестнадесетгодишен син Дейвид, който беше абсолютно копие на баща си. Уморени и схванати от продължителната езда, рицарите извадиха мехове с вино и осолено месо от торбите, а оръженосците се погрижиха за конете.

Катрин се подпря на предложената от един от рицарите на Робърт ръка и се смъкна от кобилата. Усмихна се мило на младия човек и започна да изтупва праха от полата си. В това време Джудит вдигна Марджори от столчето й. Катрин даде знак на един от слугите да отведе коня й до реката и се протегна.

— Като свършиш с Марджори, донеси ми нещо за ядене — викна тя на Джудит.

Робърт беше забелязал, че напоследък момичето освен дойка на Марджори беше станало и прислужница на Катрин. Другите жени, Кристин и съпругата на Джон, се държаха настрани от двете. Особено Кристин се държеше подчертано хладно с Катрин. Каквато и да беше причината, Робърт нямаше нито време, нито желание да се задълбочава. Беше уморен от политика и не му се играеха игри. Тези мъже и жени си имаха свои цели и планове, дори и сега, когато го придружаваха изпълнението на неговия план. Знаеше, че Гартнет не стои твърдо зад решението му да се бори за трона — той продължаваше да го съветва да постигне примирие с англичаните. Джон го подкрепяше безрезервно, но се отнасяше с недоверие към двамата Ситън, останали с Робърт след напускането на Ървин. От своя страна Александър и Кристофър пазеха ревностно положението си на негови доверени командири. Изглежда, че само Едуард се чувстваше еднакво добре в компанията на всички.

Робърт тръгна между дърветата, за да се поразтъпче. Бяха започнали да се задушават от тази гора, която ги заобикаляше отвсякъде дни наред, и колкото по-навътре навлизаха, толкова повече се засилваше напрежението в отряда. Не само Кристофър се тревожеше. Джон и Александър също бяха обезпокоени от поканата с печата на Уилям Уолъс и се питаха защо, след като месеци наред бунтовникът не беше потърсил никакъв контакт с тях, той беше поискал Робърт да присъства на съвещанието на съвета. Без съмнение, че имаше риск. Робърт нямаше представа как щеше да бъде приет. Непрекъснато се носеха слухове за предстоящ английски отговор, за събиране на голяма армия, която да нахлуе отново, и Робърт трябваше да разбере какво ги очаква.

Отиде малко по-надолу по течението на реката и приклекна на брега. Когато се наведе над водата, видя отражението си в нея. Не се беше бръснал от дни и брадата му беше пораснала, тъмна и гъста около челюстта. Немирен кичур коса закриваше очите му. Може би беше сбъркал с идването си тук? Може би беше проявил слабост, като прие поканата на един бунтовник? Потопи ръце в студената вода и образът му изчезна. Загреба с шепи и си наплиска лицето. Докато водата се стичаше по бузите му, в набраздената повърхност се появи друг образ. Зад него стоеше жена и тялото й се движеше. Той рязко се изправи и видя до себе си Катрин. Шумът от течащата река беше заглушил стъпките й.

Тя се усмихна.

— Не исках да те стресна. — Робърт изтри лицето си с ръце, а тя пристъпи към него. — Позволи ми. — Събра ръкава на роклята си и попи водата от лицето му с него. Червената рокля беше с дълги, широки ръкави. Когато преди пет дни го беше посрещнала при портите на Търнбери, беше с нея. Пристегната с колан от сребърни халки, тя би подхождала повече на графиня, ако корсажът й не беше така тясно изрязан отпред.

Обзет от внезапен гняв, Робърт хвана ръката й.

— Защо си облякла тази рокля?

Тя отвори широко очи, стресната от тона му.

— Не ти ли харесва?

— Не ми харесва как те гледат мъжете.

Катрин се засмя и погали бузата му.

— Тогава повече няма да я нося.

Обви врата му с ръце и се притисна в него.

— Само твоя съм, любов моя.

— Катрин! — предупреди я намръщен той.

Тя погледна назад през рамо.

— Не могат да ни видят. — Погледна го закачливо, изправи се на пръсти и устните й почти докоснаха неговите. — Приличаш на ранен глиган — рече тихо тя. — Толкова си раздразнителен. И трябва да се обръснеш.

Робърт притисна устните си в нейните и я подпря в ствола на едно дърво. Ръцете й обвиха врата му и тя отвърна пламенно на целувката му.

Някой се прокашля, Робърт рязко се отдръпна и видя, че към тях се приближава Александър.

Катрин отметна назад коса.

— Сър Александър! Какъв късметлия е Робърт, че има някой, който да пази гърба му — засмя се нервно тя. — Където и да отиде, вие винаги сте до него и наблюдавате.

— Гората крие много опасности — отвърна Александър и я изгледа.

Катрин първа извърна очи.

— Ще отида да нагледам дъщеря ти, Робърт. — Тя събра полите си и тръгна през високата трева.

Александър изчака да се отдалечи.

— Трябва да поговорим.

Робърт въздъхна с досада.

— Казах ти. Тя не е твоя грижа.

— Имах предвид да поговорим за лагера. За това в какво влизаме. — Александър замълча за момент. — Всъщност, приятелю, тя също е част от този разговор. Ти още не си обявил намеренията си извън хората от нашия кръг, което според мен е разумно, но ще дойде време, когато ще трябва да застанеш пред мъжете на кралството и да предявиш претенцията си. Как очакваш благородниците да я приемат сериозно, когато ти самият си несериозен?

— Мислиш, че не го приемам сериозно? След всичко, което направих през изминалите месеци, след всичко, което вие ми помогнахте да извърша? С тази претенция рискувам живота си и този на семейството си!

— Ще бъде ли Катрин твоя жена? Твоя кралица?

Робърт извърна очи.

— Разбира се, че не.

— Тогава не приемай една слугиня за своя спътница в живота! — Александър отново застана пред Робърт. — Другите не ти го казват, но всички забелязват, че тя се е поставила много по-нависоко, отколкото би трябвало. От прислужница е стигнала до положението на дама и ти й го позволяваш.

Робърт отиде до реката и се загледа в зелените дървета на другия бряг. По пътя за Дъгласдейл Катрин се беше превърнала в средство за развлечение, съд, в който да излива безпокойството и съмненията си. Тогава всяка сутрин се събуждаше, изпълнен с ежедневните си грижи. Всяка нощ освобождаваше в нея събиралото се напрежение. Откакто беше починала Изобел, добре разбираше, че един ден ще трябва да си потърси друга съпруга с положение, която да му роди син. Знаеше го, но продължаваше да не мисли за това, въпреки че въпросът не търпеше отлагане. Казваше си, че няма време, че има по-важни неща, които изискват вниманието му. Това беше вярно, но не беше истинската причина за бездействието му. Всъщност за него Катрин вече не беше само средство за развлечение. Беше се превърнала в едно от малкото постоянни неща в неговия бързо променящ се живот. Рядко го питаше нещо и единственото й желание, когато беше с него, беше да му доставя удоволствие.

— Имам нужда от нея, Александър — каза тихо той. — Точно сега имам нужда от нея.

— Разбирам, че имаш нужда от жена, която да топли леглото ти — отвърна приближилият се зад него Александър. — Разбирам го като всеки друг мъж. Но тук има други неща, за които трябва да се помисли. Не виждаш ли как това не се нрави на граф Гартнет? Или на жената на граф Джон? Лейди Изобел беше тяхна сестра. Направил си нейната слугиня майка на детето й. Робърт, та тя дори носи дрехите й. Те са твои поддръжници. Ние имаме нужда от тях. Понякога се питам дали нежеланието на Гартнет да подкрепи напълно претенцията ти не се дължи отчасти на Катрин.

Робърт тъкмо се канеше да му възрази, когато забеляза някакво раздвижване на другия бряг на реката. От храстите се надигна фигура, облечена цялата в зелено, с готов за стрелба лък. Робърт се хвърли върху Александър и го събори. Двамата се удариха силно в земята, а в същия миг една стрела се заби в дървото зад тях.

Александър се опита да се освободи от Робърт, но изведнъж замря, когато се разнесе силен глас:

— Този изстрел беше предупреждение. Следващият ще бъде фатален, ако не кажете по каква работа сте дошли. — Мъжът се приготви да изстреля друга стрела.

Робърт се изправи на крака. Подаде ръка на Александър, за да помогне на другаря си, но продължи да не изпуска от очи стрелеца.

— Дойдох да се срещна с Уилям Уолъс. Аз съм сър Робърт Брус.

От храстите на другия бряг се показаха още мъже. Всички държаха лъкове и бяха облечени в зелено и кафяво. Отзад се чуха тревожни гласове, когато хората на Робърт, предупредени за опасността, бързо се показаха измежду дърветата. Най-отпред бяха Едуард и Кристофър, следвани плътно от Джон от Атъл. Робърт им викна да спрат, поглеждайки към фигурите на отсрещния бряг, които бяха вдигнали лъковете си.

— Не сме дошли тук с лоши намерения. Уолъс ни очаква.

Мъжът, който ги беше предупредил, бавно свали лъка си.

— Събери хората си — каза след кратка пауза той. — Оттук ние ще ви водим.

59

Три часа по-късно, когато се стъмни още повече, Робърт и хората му бяха въведени в лагера на бунтовниците. Стрелците, стъпващи безшумно, ги бяха водили уверено сред спускащия се здрач. Минаха покрай още бели ориентири. След като прехвърлиха реката, срещнаха още пет въоръжени патрула. Групите разговаряха шепнешком със стрелците, като не сваляха очи от Робърт и хората му.

Отпред сред дърветата се чуха гласове на много хора, примесени с кучешки лай и цвилене на коне. Въздухът беше изпълнен с дим от горящи дърва. Между дърветата се виждаха насядали около огньовете мъже, които разговаряха помежду си, други ходеха насам-натам, натоварени с някакви задачи. Бяха облечени във всевъзможни дрехи — от наметала и селски обувки с дървени подметки до къси поли до бедрата, каквито носят планинците, и рицарски ризници. Някои прекъсваха работата си, за да наблюдават отряда на Робърт, докато минаваше покрай тях.

Клони, подпрени на дърветата, или платнища, опънати между стволовете, образуваха навеси, а под тях върху мъхестата земя бяха постлани одеяла. На тях почиваха хора, някои от които бяха ранени. Робърт видя свещеник, навел обръснатата си на темето глава, да коленичи до мъж, чийто крак, отрязан под коляното, бе увит с изцапана с кръв кърпа. Докато следваха ескорта покрай широка река, където жени перяха дрехи и деца играеха по чакълестия бряг, Робърт забеляза два големи кръга от хора с дълги, вдигнати нагоре копия. Те като че ли упражняваха някаква маневра. По дадена команда първите редици заставаха на колене с насочени напред пики. По-нататък следваше обширна поляна, пълна с шатри.

Заобиколиха копиеносците и навлязоха в поляната. На местата където бяха отсечени дървета, за да има повече място, се виждаха дънери на дъбове и елши. По средата на поляната гореше голям огън, около който бяха издигнати двадесетина шатри, а до тях имаше каруци, натоварени догоре с провизии. В една от тях се виждаха да лъщят най-различни сребърни чинии, свещници, кожи и сандъци — може би плячка от набезите на Уолъс в Северна Англия. Колкото и да се държеше настрана от бунтовниците, Робърт беше чул слуховете за разбойническите им подвизи, които се носеха из цялото кралство.

След битката при Стърлинг хората навсякъде говореха с възторг за героя, повел една селска армия към победа срещу английски рицари, отървал ги от омразния ковчежник Кресингам и преследвал могъщия граф на Съри през целия път до границата. Към овчарите, търговците на добитък и ловците, от които беше съставена бандата на Уолъс, скоро се присъединиха много свободни хора — граждани, рицари, оръженосци и дори лордове. След смъртта на Андрю Мъри, починал скоро след сражението, Уолъс стана едноличен водач на бунта и докато хората му бяха все още опиянени от пролятата кръв при Стърлинг, безстрашният млад шотландец навлезе с армията си в Англия.

В началото на есента преминаха границата и навлязоха в Нортъмбърланд, хвърляйки в ужас хората на север. Оставяха съсипана реколта, изклан добитък, избити мъже и жени. Някои казваха, че насилието стигало до такива крайности, че Уолъс и командирите му били принудени да обесят някои от собствените си хора за прекалени изстъпления, които не можели да минат ненаказани. Каквато и да беше истината, хората от Нортъмбърланд бягаха на юг с хиляди, изоставяйки домове и църкви, училища и пасбища, които горяха на хоризонта. Едва по средата на зимата, когато падна сняг, мародерите прекосиха обратно река Туийд. През това време Уолъс вече се беше сдобил с ново име: Уилям Завоевателя.

Когато Робърт слезе от коня на поляната, забеляза бунтовническия водач до каруцата с плячката. Уолъс се извисяваше с глава и рамене над хората около него, които, ако се съди по облеклото, бяха благородници. С простата си вълнена туника, която носеше върху ризницата, той като че ли изглеждаше не на място сред техните фини плащове, украсените ножници на мечовете и лъскавите им брони. Групата разговаряше оживено, но когато един от стрелците отиде при Уолъс, погледите на хората се насочиха към Робърт. Уолъс продължително го изгледа със студено изражение на лицето, след това кимна на стрелеца и се обърна към един плешив мъж, в когото Робърт разпозна братовчед му Адам. Обзе го гняв, когато Уолъс се отдалечи, без изобщо да го поздрави, но в този миг от тълпата се показа позната фигура.

Джеймс Стюарт се приближи към него.

— Сър Робърт!

Робърт поздрави разсеяно лорд-стюарда, като продължаваше да не сваля очи от Уолъс.

Когато хората на Робърт започнаха да слизат от конете, Джеймс му даде знак да се отдалечат, за да не могат да бъдат чути.

— Опасявам се, че се разделихме при Ървин в недотам добри отношения. Надявам се знаеш, че никога не бих се съгласил с предложението на Хенри Пърси да вземе дъщеря ти за заложница.

Робърт разбра по изражението на лорд-стюарда, че казва истината.

— И аз от своя страна съжалявам за начина, по който се развиха нещата.

— Това е минало. Радвам се, че дойде, Робърт. — Джеймс понечи да каже още нещо, когато бяха прекъснати от един едър мъж. Беше епископът на Глазгоу.

— Сър Робърт! — поздрави го сдържано Уишарт.

— Чух, че сте били в затвора, Ваше преосвещенство — каза Робърт, изненадан и стреснат от появата му.

— Бях за известно време, но се помолих на архиепископ Уинчилси да ме освободи и, слава на Бога, той го стори. Съмнявам се, че щях да имам този късмет, ако Едуард не отсъстваше, но кралят беше във Фландрия и в двора цареше безредие. Според архиепископа на Кентърбъри изпращането ми в затвора беше нарушение на свободите на църквата.

— А лорд Дъглас?

Лорд-стюардът и епископът се спогледаха.

— Лорд Дъглас беше под арест в Тауър — каза Уишарт. — Преди да напусна Лондон, чух, че умрял там. След това този слух се оказа верен. Земите му са дадени на Робърт Клифорд.

Робърт се замисли за лейди Дъглас и храбрия им малък син Джеймс.

— Още един паднал Божи воин — продължи мрачно Уишарт. — Но въпреки загубата ни бунтът продължава. Чухме за успехите ви на запад — за освобождаването на Еър и Ървин.

Това прозвуча като похвала, макар че беше трудно да се каже от резкия тон на епископа.

— Беше малка победа в сравнение с постиженията на Уолъс — каза Робърт.

— Да, наистина — съгласи се Уишарт, — мастър Уолъс е причината да се съберем тук. Той напълно заслужава званието, което ще му бъде дадено утре.

— Звание? — попита учуден Робърт и погледна към Джеймс.

— Избирането му за пазител на Шотландия — отвърна епископът.

Робърт го погледна изненадан.

— Докато тронът бъде зает отново — обади се Джеймс.

— Шотландия се нуждае повече от защитник, отколкото от крал — отвърна Уишарт, поглеждайки многозначително Джеймс. — Утре Уилям Уолъс ще бъде обявен за пазител на кралството и с Божията помощ ще ни поведе към победа. Известно е, че крал Едуард събира огромна армия. Скоро за всички нас ще настъпи Денят на Страшния съд.

След потвърждението на слуховете за наближаващата война мислите на Робърт се насочиха към въпроса какво ще означава избирането на Уолъс за намеренията му. Преди да реши каквото и да било, появи се брат му.

— Имаме компания — каза троснато Едуард и кимна към дърветата.

Робърт се обърна и видя в поляната да навлиза друга група. Веднага позна двамата мъже отпред. Единият беше в средата на петдесетте с твърда, прошарена коса, а другият беше по-близо до неговата възраст. И двамата имаха слаби, бледи лица и бяха облечени в черно, а червените им щитове бяха украсени с по три бели житни класа. Робърт се вгледа в тях и дългогодишната омраза се изписа на лицето му.

— Казаха ми, че Червеният Комън и синът му били пленени при Дънбар — рече тихо той.

— Крал Едуард ги освободи с условието, че ще помогнат за потушаване на бунта — отвърна Уишарт. — При Стърлинг бяха с войската на Джон де Варен, но след победата на Уолъс напуснали компанията на графа по време на бягството му към границата и преминаха на наша страна.

— Уолъс доверява ли им се?

— Те се бият за същата кауза — отвърна рязко Уишарт.

Робърт видя как епископът прекоси поляната, за да поздрави новодошлите. Утре Уилям Уолъс щеше да стане най-могъщият човек в кралството. Уишарт беше прав — водачът на бунтовниците се биеше за същото, което искаха и Комъните — връщането на Джон Балиол. Тъкмо то щеше да провали плановете му.

— Нареди на хората да построят лагер — каза той на брат си, без да сваля очи от лорда на Баденох.

Когато Едуард кимна и се отдалечи, лорд-стюардът застана пред Робърт.

— Трябва да поговорим.

Надолу по течението реката минаваше през поредица от скалисти плата, преди да се излее в дълбоко, гладко езеро.

Робърт и лорд-стюардът застанаха върху една скала, надвиснала над него, а шумът на падащата вода заглушаваше разговора им и никой, минаващ по брега, не би го чул. Навсякъде между дърветата около трепкащите огньове се виждаха сенките на хора.

— Исках да говоря с теб още в Ървин — каза стюардът. Беше застанал в края на скалата срещу Робърт с лице, осветено от факлите. — Но събитията ни попречиха. Епископ Уишарт е прав. Постиженията на Уилям Уолъс са много по-големи от това, което е очаквал всеки от нас. Няма съмнение, че той заслужава титлата, с която ще го удостои утрешният съвет.

Робърт не отговори.

— Ала ние трябва да погледнем напред отвъд сегашните победи, когато стабилността на кралството ще може да бъде поддържана без сражения и кръвопролитие. — Джеймс явно подбираше внимателно думите си. — Разбирам ентусиазма на Уишарт, но през последните месеци се вглеждах дълго в бъдещето и тъкмо това ме безпокои повече от сегашните стратегии за войната и почитането на героите. Нашето бъдеще може да бъде осигурено само с крал на трона и наличие на негови наследници. — Той снижи още повече глас и Робърт трябваше да напряга слуха си, за да го чуе сред шума от падащата вода. — Никак не е сигурно, че крал Джон ще се върне някога на трона, колкото и Уилям и хората му да настояват пред Едуард и колкото и битки да спечелят. Като лорд-стюард на това кралство върху мен пада отговорността да предвидя тази възможност. — Той замълча за миг и изгледа Робърт. — Много хора, между които и аз, считаха дядо ти за най-подходящия кандидат. Предполагам, че Едуард също го е разбрал и се е уплашил, че той няма да бъде така отстъпчив като Балиол.

Робърт кимна.

Черните очи на Джеймс се вторачиха напрегнато в Робърт.

— Като се вглеждам в бъдещето, Робърт, виждам теб като човека, който може да запълни празнината, оставена от Балиол. Ти имаш кръвното право, а според мен и нужните добродетели.

След тези тържествени думи Робърт почувства, че го обзема облекчение. Въпреки онова, което беше свършил през последните месеци за осъществяване на амбицията си, той не можеше да заглуши гласовете на съмнението. Те продължаваха да звучат с резкия тон на баща му, който му казваше, че за него, един предател, е невъзможно да получи трона, че народът на Шотландия няма да го приеме и че най-вече той няма нито куража, нито волята да се изправи срещу крал Едуард. Щом като един толкова мъдър и опитен човек като Джеймс, чийто род бе служил на редица шотландски крале с престижния пост на лорд-стюард, вярваше в него, тогава това със сигурност беше възможно. Сред шума на падащата вода и сенките на дърветата, ограждащи ги от всички страни, почти чу гласа на дядо си да му казва, че това е възможно.

Робърт каза на стюарда за решението, което беше взел в Ървин.

— Знам, че ми предстои дълъг път — завърши той. — Камъкът на съдбата се държи в Уестминстър и не знам как да спечеля доверието на хората. — Той се поколеба. — А сега, когато Уолъс ще бъде посочен за пазител, опасявам се, че малките победи, които успях да извоювам на запад, няма кой знае колко да ми помогнат. Не мога да застана до Уолъс и да очаквам хората в кралството да ме уважават като него, независимо колко основателни са претенциите ми за трона.

Джеймс кимна, но вместо да се обезкуражи от голямото предизвикателство, той каза:

— Съгласен съм, че няма да е лесно. Не мога да видя пътя отпред, но имам идея как можем да започнем. На утрешния съвет можеш да направиш нещо, което ще накара всички присъстващи да забележат теб и верността ти към кралството.

60

Над поляната изгряващото слънце позлати върховете на ограждащите я борове. Паяжините украсяваха клоните като нанизи от малки перли. Долу мъжете се събираха и гласовете им заглушаваха птичия хор. По средата на поляната имаше каруца с няколко дървени стъпала отзад. На тази импровизирана платформа епископът на Глазгоу разговаряше с Джеймс Стюарт.

Робърт се отправи към каруцата, провирайки се през тълпата, която вече беше изпълнила поляната до краен предел, тъй като всички мъже в лагера искаха да станат свидетели на тази церемония, паметно събитие за техния водач и за борбата им. Настроението беше приповдигнато, войниците явно се вълнуваха от предстоящото избиране на Уолъс. Двамата Ситън вървяха отпред заедно с Уолтър и петима рицари от Карик и разчистваха, доколкото могат, пътя. Кристофър вървеше с ръка близо до дръжката на меча. Александър беше мълчалив заради поохладнелите отношения между него и Робърт след разговора за Катрин. От двете страни на Робърт бяха Джон и Гартнет, а плътно зад тях вървеше Едуард. Когато Робърт приближи каруцата заедно със свитата си, без да обръща внимание на враждебните погледи, които предизвикваше присъствието му, той улови погледна на Джеймс Стюарт. Лорд-стюардът му кимна. Робърт зае място в предните редици на мъжете, усетил как напрежението в него се засилва при мисълта за онова, което предстоеше.

Уилям Уолъс беше наблизо заедно с командирите си — Адам, Грей, грубоват мъж с множество белези от рани, и няколко видни лордове. Сред тях бяха Гилбърт де ла Хей, лордът на Ерол, грамаден като каледонски бор, с провиснала руса коса и червендалесто добродушно лице, и Нийл Камбъл от Лох О, който се беше присъединил към Уолъс след освобождаването на Дънди. По-близо до Робърт беше братът на лорд-стюарда — Джон, застанал до жената на Джеймс, Еджидия де Бърг, сестра на графа на Ълстър, за която стюардът се беше оженил преди избухването на войната. Въпреки факта, че брат й беше най-довереният командир на крал Едуард в Ирландия, по време на конфликта Еджидия беше предпочела да остане с Джеймс и беше бременна с първото им дете. От другите събрали се мъже Робърт познаваше само няколко по име и разчиташе на графа на Атъл да запълва празнината в познанията му, докато чакаше да започне съветът.

До Джон Стюарт стоеше Малкълм Ленъкс, млад мъж с поразително красиво лице и лъскава, черна коса, вързана на опашка със сребърен ширит. Беше заобиколен от мъже на неговата възраст, всички облечени като него в черни туники и трика. Робърт беше виждал Малкълм заедно с баща му, графа на Ленъкс, на няколко събрания по време на изслушването за избиране на крал на Шотландия, но никога не беше разговарял с него. Малкълм, който неотдавна беше наследил баща си, беше един от командирите на войската, нападнала Карлайл в навечерието на войната. Той огледа внимателно Робърт, преди да отмести погледа си.

От другата страна на покрития с пепел лагерен огън се бяха събрали най-много хора. Най-отпред пред тази група бяха Джон Комън и синът му заедно с графа на Бюкан. Зад главатарите на Червените и на Черните Комъни бяха Комъните на Килбрайд, клон на фамилията, който се беше сражавал за Симон де Монфор в битката при Луис. Около тях имаше много от лишените от земите им хора от Галоуей, всичките бивши васали на Джон Балиол, чиито земи бяха дадени на Хенри Пърси. Сред тях Робърт забеляза едно познато лице. Сети се за името по-късно — Дънегол Макдуъл, капитан на армията на Галоуей и стар враг на баща му. Най-изненадващата фигура от всички беше жена с кестенява коса и строго, гордо лице. Елинор Балиол, съпруга на Червения Комън и сестра на намиращия се в изгнание крал. Високата й фигура се открояваше сред мъжете като символ на голямата подкрепа на присъстващите на събранието, с която все още се ползваше брат й.

Когато Уишарт започна да говори от каруцата, приказките между събралите се мъже стихнаха.

— Благородни лордове, днес сме се събрали пред погледа на Всемогъщия Бог, за да станем свидетели на избирането на един млад мъж, който рискува живота си заради кралството си. Мъж, който с огън и меч отблъсна врага ни и върна свободата ни!

Думите на Уишарт бяха последвани от аплодисменти, които бяха най-силни откъм обкръжението на Уолъс. Когато епископът продължи, младият исполин, изглежда, се почувства неловко от вниманието към него. Стоеше, без да мръдне, сред другарите си с ръце на гърба.

— В продължение на две години нашето кралство е лишено от крал или лидер, който да ни води. Днес тук съдбата ни ще се промени. Днес избираме мастър Уилям Уолъс, героя от Стърлинг, на поста пазител на кралството. Имаме истински късмет, защото Уилям е воин, в когото е повярвал Господ Бог. Воин със сърцето на свети Андрю и милосърдието на свети Кентигърн!

Възторжените викове подплашиха птиците по дърветата.

Робърт премести погледа си от Уишарт на Джеймс Стюарт. Напрежението му се засили, докато се питаше кога стюардът ще даде знак.

— Но въпреки този радостен повод трябва да погледнем към мрачните дни, които предстоят — продължи със сериозен тон той. — Войната не е свършила, а само е спряла. Преди мастър Уилям да заеме мястото си като пазител, каня лорд Джон Комън от Баденох да говори, тъй като носи новини от пленничеството си в Англия.

Робърт насочи вниманието си върху Джон Комън, който излезе от тълпата. Лицето му беше бледо, прошарената коса беше започнала да оредява, но въпреки напредналата си възраст Червеният Комън беше все така внушителен. Мина покрай Уилям Уолъс, изразявайки уважението си с малко сковано кимване на глава, преди да се изкачи по стъпалата върху каруцата, а Уишарт отстъпи назад и застана до Стюарт.

— Въпреки мрачните дни, които предвижда епископът, аз мога да ви донеса поне някаква надежда. Едуард държи нашия крал затворен в лондонския Тауър, но докато бях там, говорих няколко пъти с него. Трябва да знаете, че крал Джон е в добро здраве и е настроен оптимистично за евентуалното си връщане на трона. — Погледът на Комън се спря на стоящия долу Робърт. — Сигурен съм, че всички ще се присъедините към молитвата ми за неговото бързо завръщане на трона на нашето кралство.

Думите му бяха последвани от нови аплодисменти. Уолъс кимаше. Робърт стисна зъби.

— Както много от вас са научили, в Англия има голямо недоволство заради войната във Франция. Когато миналата година Едуард прекоси морето, много от поданиците му отказаха да го последват.

Чуха се одобрителни викове.

Уишарт ги прекъсна.

— За съжаление след това кралят се върна у дома и сключи примирие с противниците си в Англия и с крал Филип. Потресът от триумфа на мастър Уилям при Стърлинг обедини англичаните срещу нас. Не се заблуждавайте — те искат отмъщение за това, което се случи.

Из поляната се понесе вълна от гласове.

Гласът на Джон от Атъл беше най-силен:

— Трябва да изпратим делегация до крал Филип, за да се уверим, че съюзът между Франция и Шотландия още е валиден. Каквото и споразумение да е сключил с Едуард, ние не трябва да бъдем забравени.

Уишарт се опита да отговори, но група мъже изразиха одобрението си с предложението на Атъл.

Уолъс излезе от тълпата и застана пред каруцата. Нямаше нужда да се качва на нея, защото всички можеха да го виждат.

— Това предстои. Когато епископът на Свети Андрю почина миналата есен, епископ Уишарт и аз решихме, че старши свещеникът на Глазгоу, господин Уилям Ламбъртън, един достоен и предан човек, трябва да оглави епархията. След това Ламбъртън беше избран и сега е на път за Рим, за да бъде ръкоположен. По пътя той ще се срещне с крал Филип и ще потвърди съюза ни. Бъдете сигурни, че той ще направи всичко възможно за каузата ни.

— Но докато търсим подкрепа отвън, трябва да бъдем единни — каза Уишарт, обръщайки се към събранието. — Знаем, че крал Едуард събира голяма армия от стрелци с големи лъкове от Уелс и пехота от Ирландия. Благодарение на усилията на мастър Уилям много от кралските гарнизони бяха прогонени, но Роксбърг и Бъруик остават в английски ръце. Досега тези крепости бяха като острови, изолирани и заобиколени от наши сили, а техните снабдителни линии са заплашени. Ако през тази война кралят успее да пробие обсадата им и да възобнови контрола си над околните райони, той ще има силна база на юг, от която да предприеме нови набези на север. Не можем да му позволим да стори това.

— Нашият план — каза с решителен глас Уолъс — е да опустошим напълно земите покрай границата, през които трябва да минат кралят и хората му. Ще изгорим реколтата и ще напъдим добитъка в Гората[1]. На мъжете и жените в южните графства ще бъде казано да се придвижат на север с всичките си запаси. Не трябва да оставяме нищо, с което да се хранят англичаните. Колкото по-дълго останат на полето, толкова по-трудно кралят ще снабдява армията си.

— Трябва да бъдем готови, когато дойдат — каза Уишарт. — Трябва да оставим настрана старите вражди и да работим заедно, оглавявани от нашия пазител.

Още мъже закимаха енергично, изразявайки одобрението си за предложенията на Уолъс и призива, отправен от епископа.

В този миг Робърт видя, че Джеймс Стюарт се обърна към него. Усети, че го побиват тръпки, когато стюардът кимна. Преди някой да успее да заговори, той се измъкна от тълпата и се приближи към Уолъс, оставяйки хората си изненадани.

— Ние решихме да изберем този мъж за наш пазител — каза с рязък глас Робърт и посочи Уолъс, — обаче той все още е само син на рицар.

— Осмеляваш се да оспорваш избирането му, така ли? — попита Адам.

Към него се присъединиха и други гневни гласове.

— Напротив — отвърна Робърт. — Предполагам, че един човек с постиженията на Уилям Уолъс, който ще бъде пазителят на Шотландия, трябва да носи титла, подходяща за поста му. — Той се обърна към тълпата. — Аз, сър Робърт Брус, граф на Карик, предлагам Уилям Уолъс да бъде посветен за рицар. — Той се обърна към Уолъс. — Ако се наведе пред мен.

Протестите бяха заглушени от одобрителните възгласи на другарите на Уолъс. Водачът на бунтовниците продължи да не сваля очи от Робърт. Изглеждаше така, сякаш нямаше намерение да се помръдне. Накрая, когато аплодисментите внезапно стихнаха, Уолъс пристъпи, стиснал зъби, към Робърт. В същия момент каза нещо, което чу само Робърт:

— Това не ме прави твой човек.

Но когато изтегли меча си, за да посвети застаналия пред него на коляно Уилям Уолъс за рицар, Робърт беше наясно каква е силата на този жест. Уловил гневния поглед на лорда на Баденох, застанал горе на каруцата, той разбра, че и Комън е наясно с това.

[1] Има се предвид Селкъркската гора. — Бел.прев. ↑

61

През цялата пролет и през горещите летни дни Англия се готвеше за война. От кралския двор бяха разпратени повиквателни заповеди до мъжете на кралството, като се започне от великите графове и техните свити и се стигне до най-бедния пехотинец, облечен с вълнена туника и въоръжен с ловджийски нож. Извикани бяха стрелци с арбалети, както и стрелци с лъкове от Шърудската гора. Войсковите комисари обикаляха из Северна Англия и графствата на завладяния Уелс, за да подбират мъже за предстоящата война. Заповеди да се явят на служба получиха над двадесет и пет хиляди пехотинци, както и голям контингент стрелци с дълги лъкове от Гуент.

Земеделците изоставиха плуговете, а ковачите — чуковете, и грабваха оръжия. Явиха се привлечени от предлаганите заплати нетърпеливи младежи, стиснали в ръце лъкове и стрели. Хората кърпеха кожени ризници, търкаха от ръждата шлемове, поправяха брони, точеха мечове. С напредването на лятото уелските пешаци поеха в дълги колони към крайбрежието и през планините на Кадър Идрис и Сноудън. Движеха се бавно, но неотстъпно към Карлайл и северната граница. Кралските чиновници обикаляха хамбари, пивоварни и пазарища, за да трупат чували с жито и овес и бурета с вино, бира и овнешко. От Ирландия също пристигаха провизии. Търговските моряци от Петте пристанища бяха заети с подготовката на корабите в Доувър, Рай и Хайт за прехвърлянето на тези запаси и за блокадата, наложена на Ламанша, за да се попречи на всякакви френски кораби да идват на помощ на шотландците. След неуспешна война във Фландрия Едуард беше успял да сключи временно споразумение с крал Филип, но не си правеше никакви илюзии.

В края на краищата и преди войнствения му братовчед бе нарушавал споразумения.

През това време, докато се събираха запаси и свикваха мъже за войската, английските духовници енергично разпалваха пламъците на омразата. Из градовете и селата на Англия името на Уилям Уолъс се споменаваше с ненавист от хората, разгневени от разказите за този свиреп великан от Севера, който изнасилвал монахини и измъчвал за удоволствие свещеници. Разказваше се много за набезите му в Нортъмбърланд и за това как кръвожадните шотландци затворили двеста момчета в едно училище в Хексхам и го подпалили. Докато наблюдавал как децата горят, Уолъс се смеел. Наричаха го страхливец, разбойник, кучи син и убиец. В Лондон под одобрителните викове на тълпата беше изгорено чучелото му, облечено в къса туника на планинец.

След призивите за повинност из графствата крал Едуард премести седалището на правителството си в Йорк. Там зачака, мълчалив и с каменно лице. Враждебността на бароните от проточилата се война в Гаскония беше забравена след поражението на войската на Варен и Кресингам. Хората на Англия бяха обединени от твърдото намерение да унищожат Уолъс и селската му армия и да отмъстят за смъртта на приятели и роднини, загинали по поляните край Стърлингския мост. Бунтовете и бунтовниците идваха и си отиваха. Английската войска не за пръв път търпеше поражение в битка, но самите мащаби на този разгром изумяваха дори ветераните. Бяха загинали не само хиляди пехотинци и стрелци с лъкове, но и стотици рицари. Не бяха поискани откупи, не бяха предлагани пленници за размяна. Благородниците, рядко застигани от анонимна смърт в битка, изведнъж бяха изправени пред перспективата да загинат като обикновени войници. Това силно ги разгневи.

За Едуард загубата беше особено болезнена. Завоюването на Шотландия беше най-бързата и най-лесната от всичките войни, които беше водил. Той се радваше на успехите си. Взе Камъка на съдбата, принуди насила шотландците да го признаят за сюзерен, прати в затвора шотландските големци и свали от трона Балиол. Обаче Уилям Уолъс, на когото беше гледал като на незначителен простак, се изправи изведнъж пред него като призрак, вещаещ перспективата за една нова Гаскония, един друг продължителен конфликт, който щеше още повече да ядоса бароните и да ги настрои против. Сега те бяха с него и Кръглата маса беше отново обединена под неговото ръководство, Рицарите на Дракона жадуваха кръв, но дали щяха да бъдат такива след пет месеца или година? Едуард не искаше да проверява какво ще стане. Беше решил веднъж завинаги да приключи с Уолъс и тези, които се бяха присъединили към него.

В началото на юни рицарите се събраха заедно с лордовете си под стените на замъците, заобиколени от оръженосци, знаменосци и каруци, натоварени с шатри и екипировка. В градовете и селата на северните графства мъжете целуваха жените си за сбогом, преди да се присъединят към групите войници, събрали се на пазарните площади. Раздадени бяха бели ленти с червения кръст на свети Джордж и мъжете ги връзваха гордо на ръкавите си. Изнервени и развълнувани — някои от тях никога не бяха воювали, — те оправяха туниките си и ремъците на шлемовете под раздавани на висок глас заповеди от висши служители и шерифи. Поемайки по прашните пътища, потни и измъчвани от жаркото слънце, тези групи се отправяха на север, за да се съединят с армията на уелските пехотинци, събрали се на границата.

От юг покрай източното крайбрежие на Англия отплаваха кораби, натоварени с продоволствие за войската, размахвайки гребла в настъпилото пълно безветрие. Далеч над Северно море се бяха струпали дъждовни облаци, пулсиращи от светкавици. Моряците гледаха с тревога тъмнеещото пред тях небе и продължаваха да гребат в задуха на деня.

Измъчени от глад и умора, навели глави, но решителни, те се влачеха през полето, усещайки при всяка стъпка пулсираща болка в краката. Съмваше се и с настъпването на зората небето на изток бледнееше в деня на празника на света Мария Магдалена. Мъжете от английската войска вече чувстваха из въздуха как става все по-топло. Очертаваше се още един душен ден.

Хъмфри де Бун яздеше сред свитата на баща си, графа на Херефорд и Есекс, лорд-констейбъла на Англия[1]. На бледата светлина той различи лицата на рицарите на баща му, а зад тях и тези на другарите си: младия Томас, граф на Ланкастър след смъртта на брата на краля; Еймър де Валънс, който също беше загубил баща си във френската война, но нямаше да наследи графството на Пембрук, докато беше жива майка му; Робърт Клифорд; Хенри Пърси; Ралф де Монтърмър; Гай де Бочам. Всички бяха брадясали и със силно зачервени от слънцето лица, но въпреки очевидното изтощение тази сутрин те изразяваха мрачна решителност, каквато Хъмфри не беше виждал от седмици. Това го обнадежди. Тъкмо тогава бледото небе се озари от утринната светлина, която разкри унил пейзаж. Димът продължаваше да се стеле над почернелите нивя, в които реколтата беше напълно изгорена.

През целия път от Роксбърг, през Лодърдейл до Единбург английската армия беше преминала през изпепелена и безмълвна земя. Армията се мъкнеше покрай пустеещи села, в които килерите бяха празни, а кладенците отровени от хвърлени в тях разложени овчи трупове. Сред потискащата жега и опустошението нетърпението на войниците да влязат в бой се беше изпарило. Изпратиха пехотинци в селата, за да търсят обитателите, но не намериха никого. Там нямаше следа и от Уолъс и войската му. През цялото време на запад се тъмнееше плашещата необятност на Селкъркската гора, чиито дебри загатваха за опасност от засада или нападение, докато на изток намръщеното небе обещаваше гръмотевична буря.

В една късна вечер тя дойде откъм морето, превръщайки със светкавиците си нощта в ден. От небесата се изля пороен дъжд, който измокри до кости всички и превърна нивите в блата. На следващата сутрин, докато гръмотевиците продължаваха да ехтят около тях, армията потегли. Броните се бяха покрили с нова ръжда, а прогизналите покривала на конете тромаво се поклащаха на гърбовете им.

По кожата и дрехите вонящата кал засъхна и образува кора, хората и конете бяха измъчвани от мухи, които бръмчаха около устата и се опитваха да се завират в очите. Разбира се, тези неща бяха доста мъчителни, но едва когато англичаните стигнаха покрайнините на Единбург, разбраха каква е най-лошата последица от бурята. Корабите с продоволствието, които трябваше да ги посрещнат в пристанището на Лийт, не се виждаха никъде.

Крал Едуард остави част от войската си да ги чака и нареди останалите да продължат към имението на неговите съюзници, рицарите тамплиери в приората Листън, който се намираше на запад от града. Там армията се разположи на лагер край базата на ордена на кръстоносците, които подкрепяха кампанията на Едуард, за да чака изнервена и гладна запасите и да получи сведения от изпратените от краля съгледвачи за местоположението на противника. От овощните градини на приората събраха малко още неузрели ябълки, както и грах от една нива, останала неопожарена от шотландците, но нямаше нищо друго, което да добавят към намалените си дажби. Дните продължаваха да се точат, но корабите не се виждаха, а съгледвачите не носеха вести.

Разгневени от оскъдните дажби, уелсците протестираха, че конете на рицарите са хранени по-добре от тях. Изгладнели и почти обезумели от жажда мъже се боричкаха около локви с дъждовна вода и кльощави трупове на птици и зайци. Когато един кораб, спрял на крайбрежието заради бурята, най-после се добра до Лийт, товарът беше откаран с каруци на гладуващата войска, но се оказа, че е само вино. Без да му мисли много, кралят нареди съдържанието на буретата да бъде раздадено на недоволните пехотинци. Последвалото сбиване между пияни уелсци и английски войници прерасна в бунт, в който загинаха над сто души. Това, което беше започнало като решителен поход на север, за да се намери и унищожи противникът, се превърна в жестока и изтощителна борба за оцеляване.

Най-накрая, когато изглеждаше, че английската армия ще загине на полето или ще се самоунищожи, под радостните възгласи на войниците от Лийт в лагера пристигнаха каруци, натоварени с жито, месо и бира. По-късно през същия ден, когато стомасите бяха пълни и настроението приповдигнато, пристигна отряд, воден от граф Патрик от Дънбар и граф Ангъс. Двамата шотландци, останали верни на Едуард, донесоха сведения за местоположението на противника. Уолъс и войската му се намираха само на десет мили от лагера, близо до град Фолкърк.

Хъмфри се загледа напред, покрай хората на баща си, и видя знамето на краля да се издига високо в бледата зора — три лъва на червен фон. Начело на авангарда бяха Едуард и рицарите му. Миналата нощ, след като напусна приората Листън, английската армия се разположи на лагер на голото поле. Кралят, който легна да спи на земята заедно с останалите мъже, беше стъпкан в тъмното от бойния си кон Беярд, който му счупи две ребра. Новината за това се разпространи бързо и хората се разтревожиха. Обаче кралят не обърна внимание на притесненията им и след като пажът му го облече в тясна ризница, той се качи на коня пред възхитените погледи на наобиколилите го войници. Хъмфри забеляза колко вдървено стои Едуард на седлото и как се изкриви от болка лицето му, когато Беярд препусна по неравния терен, но беше ясно, че нищо не може да отклони краля от целта.

Зад авангарда яздеха графовете със свитите си. Подире им сър Джон де Варен оставаше някак незабележим. Понеже Кресингам беше мъртъв, гневът на краля се стовари с цялата си сила върху унизения от поражението при Стърлинг граф. След графовете яздеха петдесет тамплиери с червени кръстове върху белите мантии. Зад тях бяха стрелците: мъже с арбалети от Гаскония, ловци от Шърудската гора и стрелци с дълги лъкове от Уелс. Следваше огромна колона от каруци, теглени от товарни коне. Колелата им трополяха по твърдата земя. В ариергарда бяха над двадесет и пет хиляди пехотинци, проточили се в безкрайни колони.

Това беше огромна армия, каквато Хъмфри не беше виждал дотогава. Тя се проточваше зад него надалеч с понесените от хората знамена и копия, изпълваше го с гордост и го караше да вдигне по-високо щита с дракона. Страхът, че те дори няма да останат живи, за да срещнат шотландците на бойното поле, беше отминал, заменен от твърда решителност. Бунтът беше оставил неприятен вкус в устата на всички, особено на Хъмфри, който се обвиняваше, че се е доверил на човек, оказал се най-големият предател. Беше мислил дали ще срещне бившия си приятел на бойното поле, но според получените сведения от графа на Дънбар Робърт Брус се беше оттеглил в базата си в Еър. Хъмфри беше изненадан от отсъствието му, защото се говореше, че повечето шотландски благородници са във войската на Уолъс, включително Комъните, които кралят особено искаше да залови, защото ги беше освободил, а те му благодаряха с предателство. Въпреки всичко, ако победяха днес, нямаше да мине много време и останалите, които се бяха опълчили срещу краля, щяха да си получат заслуженото, включително и Робърт Брус.

Някакви викове прекъснаха мислите на Хъмфри. Хората сочеха напред. В далечината се виждаше склонът на хълм, на който в ранното утро блестяха върховете на хиляди копия.

* * *

Ръцете на младежа трепереха под тежестта на четириметровото копие, дръжката му беше хлъзгава от потта. Долният край на оръжието, завършващо с железен връх, беше забит в земята.

— Дръж го изправено, Дънкан!

Младежът рязко се извърна и видя, че Кералд гледа право в него. По шията на по-възрастния мъж се виждаха изпъкналите му синкави вени. Дясната му ръка държеше здраво копието, но лявата, на която бяха останали само два пръста, явно го болеше. Кожата на мястото с отрязаните пръсти беше потъмняла и подута.

Кералд оголи зъби в нещо средно между усмивка и гримаса.

— Хайде да покажем на южняшките кучета, че в прътите на шотландците има стомана! — извиси глас той сред шума на бойното поле.

Няколко мъже в отбранителния пръстен се засмяха, но повечето останаха мълчаливи, съсредоточили вниманието си да държат както трябва копието в очакване на следващата атака на английската тежка кавалерия. Недалеч от тях бойните коне се обръщаха, рицарите се прегрупираха след неуспешния опит да пробият настръхналите от копия редици на шотландците. Прозвучаха рогове, командирите дадоха заповеди и грубите им гласове отекнаха в неподвижния въздух.

Уилям Уолъс беше построил четирите си отбранителни пръстена, наричани от него шилтрони, на едно възвишение между гората Калъндър и блатистите брегове на потока Уесткуортър в околностите на град Фолкърк. Всеки пръстен се състоеше от около две хиляди мъже, наредени в огромен кръг с лицата навън. Хората най-отпред бяха коленичили с насочени нагоре под ъгъл копия. Тези зад тях стояха прави с насочени над главите на другарите си копия. Между шилтроните Уолъс беше поставил плътни групи от стрелци с лъкове под командата на Джеймс Стюарт, брат на лорд-стюарда. По-нататък в тъмните покрайнини на гората беше шотландската кавалерия. Ако извърнеше глава, Дънкан можеше да види конниците върху хребета на хълма да чакат сигнал, за да се хвърлят в битката. Англичаните се бяха разгърнали по склоновете отдолу. Дънкан не можеше да каже колко са, но имаше чувството, че пред него са се наредили ордите на ада. Над огромното бойно поле небето беше с цвят на пепел.

Дънкан повдигна с мъка копието и изпусна въздух през зъби. Земята беше хлъзгава от рядката кал, изцапала трикото и туниката му. Всички мъже около него бяха покрити с нея и навсякъде наоколо миришеше на пръст и плесен. Дънкан си каза, че вероятно така мирише в гроб. Тази мисъл го накара да хвърли бърз поглед на труповете, с които беше осеяна земята пред него, където около шилтрона стърчеше ниска отбранителна ограда от вързани един за друг колове. Върху бариерата се беше строполил грамаден боен кон с помътнели, мъртви очи и пяна, която продължаваше да се стича от ноздрите му. Свит върху копието, което го беше убило, на седлото все още седеше рицарят, пришпорил животното за смъртоносния му скок. Наблизо се виждаха телата на няколко шотландци. Един от тях, по-млад от Дънкан, лежеше с лице в калта с разсечена от меч глава. Оръжието продължаваше да е забито здраво в черепа и по стоманата се стичаше белезникава течност.

Дънкан си наложи да извърне очи и каза шепнешком една молитва за кураж.

— Ето ги, идват!

Викът се понесе из отбранителния пръстен, заглуши зова на роговете и накара Дънкан да съсредоточи вниманието си върху склона, където се виждаше редицата на приближаващите се рицари.

Идеха с бавен ход, без пролуки между бойните коне, под чиито цветни покривала се показваха броните им. Бавният ход премина в тръс и конете започнаха да се уголемяват в очите на шотландците. Вече препускаха по-бързо, а тропотът на копитата, отначало подобен на равномерен барабанен тътен, зачести. Земята затрепери — Дънкан я усещаше под краката си. Встрани по склона други рицари се насочваха към останалите три отбранителни пръстена, но той почти не ги забелязваше. Страхът скова стомаха му. Ръцете му яростно стискаха копието, всяка частица от тялото му се напрегна, за да посрещне удара. Всемогъщи Боже, пощади ме.

В небето отляво излетя град от стрели, изпратени от стрелците на Уолъс, изви се и полетя надолу, за да се изсипе върху приближаващите се рицари. Повечето от стрелите отскачаха с дрънчене от шлемове и брони. Един кон с покривало на сини и бели райета се подплаши и се отклони от редицата, впускайки се в бесен галоп към съседния отбранителен пръстен, обаче рицарят майсторски го накара да завие. Когато останалите се приближиха бързо зад него, преминавайки от тръс в галоп, рицарят отново се вмъкна в редицата и срита яростно коня, за да не изостава. От стремителната им атака всичко наоколо започна да се тресе. Подкованите копита се стоварваха върху разкаляната земя, бойните коне бяха изпънали напред големите си глави, безстрашни като мъжете, които ги пришпорваха. В последния момент рицарите насочиха надолу копията си и вдигнаха мечовете, връхлитайки като мощна лавина върху шотландците. Дънкан по-скоро почувства, отколкото чу, как ревът на мъжете около него се понесе като звукова вълна, устремен и нестроен. Усети Кералд и другите притиснати в него, изпълнени едновременно с отчаяние и решимост, да скърцат със зъби с див поглед в очите. Нададе вик в мига, в който англичаните връхлетяха с насочени копия срещу техните пики.

Сблъсъкът беше зашеметяващ.

Един шотландец до Дънкан отхвръкна назад към хората зад него със забито в гърдите английско копие. Чу се пукот от счупването на крайници, прозвучаха дрезгави гласове. Мъжете наоколо се втурнаха да запълнят празнината. Навсякъде из пръстена падаха още шотландци. Някои рицари хвърляха къси мечове и секири срещу редиците на защитниците, а после бързо завиваха с конете си. Повечето от шотландците бяха облечени само с вълнени или кожени туники и оръжията, запратени в последния момент на атаката, бяха смъртоносни.

Дънкан почти не чуваше крясъците на умиращите, стиснал копието, чийто връх се беше забил дълбоко във врата на един кон. Животното се изправи на задни крака и изцвили, когато рицарят на него дръпна назад юздите. Конят се закова на място, пронизан от железния връх, и Дънкан усети как ръцете му почти изскочиха от ставите. Изведнъж животното се сгромоляса върху предните си крака, дръжката на копието се пречупи и желязното острие остана забито в плътта. Дънкан се олюля, освободен от тежестта на копието. Рицарят беше отхвърлен от седлото върху заострените колове на оградата. Силата на съприкосновението с тях беше достатъчна, за да пробият бронята му. Той се сгърчи върху кола и изкашля кръв през визьора на шлема си. Около шилтроните лежаха мъртви мъже, хвърлени от конете върху гората от копия, или смачкани под паднали животни. Останалите, запратили копията си и останали без оръжие, завиваха с конете си и се отдалечаваха в галоп, оставяйки след себе си в калта труповете на десетки шотландци.

Обаче на мястото на всеки паднал шотландец заставаше друг, редиците се прегрупираха отново около появилите се пробиви. Ранените бяха изтеглени в центъра на пръстените, за да бъдат превързани от другарите си или да бъдат довършвани след бързо опрощение и молитва. Англичаните не успяха да направят голям пробив в пръстените и в усилията си загубиха ценни хора и коне. Подобно на лъв, нападнал таралеж, те се оттегляха окървавени и още по-гневни.

Дънкан стискаше дръжката на пречупеното си копие. Ръцете му като че ли бяха престанали да треперят. Рицарят, чийто кон беше пронизан, продължаваше да се гърчи върху кола и да се дави в собствената си кръв. Дънкан забеляза в гърба на човека под туниката, където колът беше преминал от другата страна, да се появява подутина. Потисна желанието да повърне и затвори очи, поемайки дълбоко вонящия въздух. До него Кералд остави копието си и излезе от редицата. Наведе се и смъкна шлема на рицаря, откривайки бледото, плувнало в пот лице на млад мъж. Беше присвил очи от болката, но въпреки това процеди нещо срещу Кералд през окървавените си зъби. Шотландецът измъкна кинжал от колана си със здравата си ръка. Застана пред рицаря, закривайки лицето му пред погледа на Дънкан, и го прободе. Дънкан видя как тялото на рицаря се сгърчи, рукна кръв и човекът се отпусна върху оградата. Кералд измъкна малък кожен мех от колана на рицаря, прибра окървавения си кинжал в ножницата, върна се в редицата, дръпна тапата на меха и подозрително го подуши. Останал доволен, пи жадно с разширени от наслада очи, преди да го подаде на Дънкан, който го пое с благодарност. Виното беше силно и сладко. Дънкан с мъка го отлепи от пресъхналите си устни и го подаде на мъжа до него. Кералд се усмихна и взе копието си. Брадата му беше опръскана от червената течност.

Из шилтрона проехтя гласът на Уилям Уолъс, който изрева на хората си да продължат да се държат.

— Докарах ви на арената — беше се провикнал той сутринта, докато оформяха кръга, — сега да видим дали можете да танцувате!

И те танцуваха. След месеци потисничество под английското иго, когато трябваше да се кланят на чиновници и да се плашат от войници, след месеци извън закона и живот в пущинаците, това беше техният шанс да извоюват свободата си. Уолъс ги беше повел към победата на поляните извън Стърлинг въпреки смазващото превъзходство на противника. Сега новият пазител на Шотландия изглеждаше решен отново да победи.

Въодушевен от окуражителните думи на Уолъс, Дънкан захвърли счупеното копие и измъкна едно здраво от разкаляната земя. Английските рогове продължаваха да свирят, но, вместо да се прегрупират за нова атака, рицарите препуснаха обратно към основното ядро на армията, където се издигаше знамето на крал Едуард.

— Победихме ги — изръмжа Кералд. — Не могат да продължат да нападат. Изгубиха прекалено много рицари.

Дънкан не каза нищо и продължи да наблюдава заедно с другите как иззад рицарите на полето се появи дълга редица мъже. Присви очи и видя извитите оръжия в ръцете им.

— Стрелци — рече тихо някой.

Усмивката на Кералд изчезна.

Дънкан беше чувал какво се говори за уелските стрелци и техните смъртоносни дълги лъкове. Сви се инстинктивно и притисна ръце по-плътно до тялото си. Той нямаше щит, никой от тях нямаше — и двете им ръце трябваше да са свободни за копията, — а освен това самите пръстени бяха щитове, които предпазваха хората вътре в тях. Като повечето мъже в шилтроните Дънкан нямаше с какво да се предпазва, с изключение на чифт подбедреници, които не му бяха по мярка, взети от трупа на един английски войник след битката при Стърлинг. Сега му се искаше да беше взел и една ризница.

Стрелците се подредиха. Въпреки разстоянието Дънкан видя, че някои от тях имат различни оръжия, много по-къси от дългите извивки на лъковете.

— Арбалети — прошепна Кералд. — Копелетата имат арбалети!

Мъжете поставиха стрели на оръжията си. При сигнал от рог изтеглиха назад ръце и лъковете се извиха. Когато изстреляха стрелите, небето пред шотландците потъмня и се втурна към тях. Дънкан затвори очи и напрегна тяло, а копието му остана да стърчи безполезно пред него. Усети с каква сила стрелите прелитат навсякъде около него, а въздухът се изпълни с викове. Един силен удар отстрани го събори на земята. За миг помисли, че е улучен, и стисна зъби, очаквайки болката, която знаеше, че неминуемо ще последва. Когато това не стана, отвори очи и разбра, че бе съборен от Кералд. В лицето на възрастния шотландец видя забита стрела от арбалет. Беше пробила бузата му точно под окото. Дънкан извика, когато Кералд се сгърчи и го натисна още повече с тежестта си в меката кал. Около тях продължиха да падат още стрели, а заедно с тях и още хора. Отбранителният пръстен встрани от двамата започна да се разпада под обстрела. Дънкан се опита да се измъкне изпод тялото на Кералд, но някой друг беше затиснал крака му и той не можеше да се помръдне. Лицето му беше забито в пръстта, а калта, студена и гъста, стигаше до устните му. Премрежил от уплаха очи, видя как английската кавалерия се прегрупира, тръгва отново напред и почувства, че земята отново потрепери.

[1] Управител на кралския двор. — Бел.прев. ↑

62

Възседнал сив жребец в центъра на шотландската кавалерия, Джеймс Стюарт наблюдаваше с нарастваща тревога как уелските стрелци се прицелват. Първият залп стрели порази предните редици на шилтроните. Хората бяха ударени с такава сила, че отхвръкнаха назад в тези зад тях. Веднага се появиха празнини, тъй като някои бяха мъртви, други — ранени, а много повече пуснаха копията си и се хвърлиха на земята, за да се спасят от смъртоносната градушка.

— Боже, спаси ни! — прошепна някой.

Джеймс не го чу. Стоеше изправен на стремената и наблюдаваше как командваните от брат му шотландски стрелци отговарят на смъртоносните залпове, стреляйки с лъкове. Обаче още от първия залп стана ясно, че тяхната стрелба ще има малък ефект върху врага, чиито мощни лъкове му позволяваха да стои на безопасно разстояние. Над далечните крясъци на хората в шилтроните се понесе зов на рог. Джеймс позна плътния му, приглушен звук. Беше рогът на Уолъс — сигналът за кавалерията да влезе в боя. Другите около него също го чуха. Мъжете спуснаха визьорите на шлемовете си и придърпаха юздите на конете.

— Чакайте! — извика Джон Комън и посочи с меча си надолу по склона на хълма натам, където английските рицари се прегрупираха под знамената на графовете Линкълн, Херефорд, Норфък и Съри. Един флаг беше по-голям от останалите: бледочервен със златен дракон по средата. Стрелците с дългите лъкове прекратиха стрелбата. Сега рицарите, командвани от графовете, атакуваха шилтроните, които вече не бяха непробиваеми пръстени от копия и в тях царяха безредие и хаос.

— Трябва да им отидем на помощ — извика Джеймс.

— Не можем да спечелим тук — изръмжа лордът на Баденох, докато гледаше как английските рицари пришпорват конете си нагоре по хълма към тях. Два от шилтроните се разпаднаха още при първата атака на английските конници и шотландците се разпръснаха. Рогът на Уолъс продължаваше настоятелно да тръби. Повишавайки глас, Комън се обърна към мъжете около него:

— Битката е загубена. Няма надежда, освен да бягаме.

— Не можем да ги оставим да умрат! — възпротиви се Джеймс. Към него се присъединиха и други гласове, но някои вече пришпорваха конете си към гората, отдалечавайки се от настъпващите англичани.

— Страхливи кучи синове! — изрева един от хората на Уолъс.

Той напусна редицата и се понесе безразсъдно надолу с коня си по хълма, следван от шепа командири на Уолъс, които нададоха отчаян боен вик. Няколко английски рицари се отклониха, за да ги пресрещнат, докато шотландските конници препускаха към шилтроните, които се разпадаха по склона и много шотландци бягаха към гората. Уелската пехота се разгърна по блатистите поляни около потока, за да ги преследва.

Когато английските рицари пришпориха решително конете си нагоре по хълма към шотландската кавалерия, Джон Комън обърна своя жребец, последван от сина си. Оттеглянето му стана сигнал за масово паническо бягство от редиците на кавалерията, тъй като много хора в тях бяха роднини или привърженици на лорда на Баденох.

Малкълм, красивият граф на Ленъкс, погледна Джеймс.

— От каква полза ще бъдеш за краля си, сър Джеймс — каза той, — ако те затворят в килия до неговата?

Ленъкс и рицарите му пришпориха енергично конете си към гората Калъндър. Джеймс не ги последва веднага. Продължи да търси отчаяно с очи брат си, който беше някъде сред настаналата бъркотия.

— Сър? — попита го един от хората му, като поглеждаше ту стюарда, ту приближаващите се с всяка секунда английски рицари.

Джеймс изкрещя от безсилие, обърна сивия си жребец и пришпори животното към гората.

От авторитета на Уилям Уолъс над войската му вече нямаше и помен и тя ужасена се разпръсваше. По осеяния със стрели и копия склон лежаха много мъртви шотландци. Виковете на ранените се сливаха в общ болезнен вой. Тези, които бяха оцелели от стрелите, посипали се върху шилтроните, пълзяха между труповете на другарите си, за да се спасят от връхлитащите рицари. Някои се втурнаха към гората, други бягаха презглава надолу по склона към бреговете на потока. Там калта беше гъста и лепкава като лепило, а на места и опасно дълбока. Бойното поле, избрано от Уолъс заради естествената защита, която му осигуряваше потокът, сега се обърна срещу шотландците. Онези, които стигнаха до водата, се хвърляха в нея и с отчаяни усилия се опитваха да стигнат до отсрещния бряг. Повечето така и не успяха да се доберат дотам, затъвайки в околните блата. Неспособни да се измъкнат от вонящата кал, те ставаха лесна мишена за уелските стрелци.

Рицарите на Дракона препускаха сред този хаос, а ограденото от пламъци чудовище на щитовете им проблясваше в сивото утро. Препускаха заедно с бащите си, мъжете от Кръглата маса. Препускаха за техния крал.

Еймър де Валънс беше начело на хората от Пембрук, повечето от които бяха служили десетилетия наред при баща му. Знамето му на сини и бели райета се развяваше високо над него, когато, застанал начело на атаката срещу стрелците на Уолъс, той се вряза сред редиците им. Тъкмо неговото копие се заби в гърдите на Джон Стюарт, събори го на земята и той се претърколи няколко пъти преди копитата на бойния кон на Еймър да смачкат главата на шотландеца в калта. Оставяйки безжизненото тяло на брата на стюарда зад себе си, Еймър продължи да се носи напред, изтеглил меча си, за да сече с него гърбовете и главите на бягащите стрелци. Препускаше, надавайки диви викове.

Хенри Пърси, въодушевен от възможността да отмъсти за претърпяното унижение на дядо му при Стърлинг, се втурна в битката заедно с рицарите от именията си в Йоркшър. Няколко шотландци се обърнаха, за да се изправят срещу им. Първият от тях успя да забие копието си в хълбока на един кон, животното се строполи на земята и отхвърли ездача си. Миг по-късно шотландецът беше пронизан с копие в гърлото от един от хората на Пърси, а останалите бяха съсечени безмилостно сред фонтани от кръв. Шотландските благородници избягаха от бойното поле, оставяйки селската войска да бъде унищожена. Единствената надежда на тези мъже беше да успеят да избягат или да бъдат застигнати от бърза смърт. Крал Едуард искаше Уилям Уолъс и останалите водачи на бунта да бъдат заловени живи, но сред настъпилия хаос нямаше гаранции за участта на когото и да било.

Хъмфри де Бун, с обляно от пот лице под шлема препускаше посред свитата на баща си надолу по по-ниските хълмове, където шотландците бягаха към потока. Знаеше, че битката е спечелена. Сега задачата им беше да ликвидират всеки мъж на това бойно поле. Хъмфри вече беше използвал копието си и сега държеше в ръка широкия си меч. Замахна с всичка сила към врата на един мъж, който бягаше пред него. Усети за миг съпротива при удара, но тя изчезна. Шотландецът изостана и се строполи с отрязана глава. Бащата на Хъмфри беше малко по-напред и преследваше група копиеносци, които се опитваха да се доберат до потока. Графът ги следваше упорито, размахвайки копието си. Изведнъж конят се строполи под него.

Хъмфри извика, видял баща си да пада. Бойният кон, който беше станал по-тежък от бронята на гърба му, седлото и самия Херефорд в броня от главата до петите, полетя напред в едно блато. Хъмфри извика на хората си да го следват и пришпори коня към баща си, който беше изпуснал копието си и се опитваше да накара животното да излезе от гъстата кал. Конят цвилеше и въртеше глава, но от движението затъваше още по-дълбоко.

Трима от шотландските копиеносци, които графът беше преследвал, сега се обърнаха срещу него. По-леки и по-подвижни, без тежки брони, те бяха затънали само до коленете в калта. Хъмфри нададе предупредителен вик, който отекна отчаяно в шлема му, когато двама от копиеносците се нахвърлиха върху баща му.

Графът успя да отбие едно от копията с щита си, но другото се заби в него отстрани под ребрата. От силата на удара връзките на ризницата му се скъсаха и потънаха заедно с подплатата в тялото му. Раната не беше смъртоносна, защото бронята намали силата на удара и само върхът на копието проникна в плътта, но при сблъсъка конят потъна почти до шия и графът загуби равновесие. Когато Херефорд се катурна на една страна, под тежестта му копието потъна по-дълбоко между ребрата, пронизвайки белия му дроб.

Хъмфри изрева, като видя как баща му се сгърчи и се смъкна от седлото на потъващия кон. Шотландецът пусна копието и последва с върховни усилия другарите си към водите на потока. Спря рязко коня, смъкна се тежко от седлото и нагази в калта, без да обръща внимание на виковете на хората си. Започна бързо да затъва. Сивата каша запълзя нагоре по бедрата му. Баща му беше на няколко метра пред него, погълнат наполовина от тинята, с лице към нея и с копието, което продължаваше да стърчи между ребрата му. Хъмфри се задъха от усилието, докато се мъчеше да си пробие път през калта. Изведнъж земята под него сякаш се продъни и той затъна до гърдите. Баща му се намираше само на около два метра от него, но сега лицето му беше изцяло потопено във водата и отвън се подаваха само тилът и гърбът му. Калта бързо го всмукваше. Хъмфри усети, че самият той потъва. Обзе го паника и опита да се измъкне. Усети нечии ръце да го подхващат отзад. Продължи да крещи и да се съпротивлява, виждайки как баща му потъна напълно. Парче синя коприна с бели райета остана още няколко мига на повърхността, след което и то изчезна в калта.

63

Колелата на каруцата разплискваха локвите из прогизналата от вода земя, воловете вървяха, навели рогатите си глави под поройния дъжд, а копитата им затъваха в червената глина. Робърт ги наблюдаваше как се приближават, топлият дъжд се стичаше по лицето му, но той не сваляше очи от дървения материал за новата ограда на Еър, с който бяха натоварени каруците.

— Днес трябва да пристигнат още четири, сър. Останалите ще бъдат тук до края на седмицата.

Робърт погледна мъжа, приведен под дъжда до него. Местен дърводелец, когото беше назначил за главен майстор на строителните работи.

— Искам утре да започне работата по казармата — каза той, сочейки към дървените постройки, издигащи се зад него на бреговете на реката, която течеше бавно през северната част на града към морето. Бяха построени за хората на Хенри Пърси, но при освобождаването на Еър Робърт ги беше взел за себе си. — Когато това приключи, ще се заемеш с отбранителните съоръжения на града.

Майсторът кимна, вдигна ръка към мъжете, които караха каруцата, и се запъти през жвакащата кал на двора, за да им даде указания.

Робърт се загледа през леещия се над реката дъжд към отсрещния бряг, където пасеше добитък. Във влажния въздух го лъхна острата миризма на тор и урина от близката работилница за щавене на кожи, която преобладаваше над мириса на море и горящи дърва. Над много от построените от дървени колове и глина градски къщи се виеше дим. Отвъд казармата се виждаха покривите им, покрити с тръстика и зановец. След прогонването на хората на Пърси животът в Еър бавно се нормализираше и обстановката не изглеждаше така безнадеждна. Новата защитна ограда щеше да срещне одобрението на всички, защото бъдещето на кралството оставаше неясно и все още не се знаеше как Уилям Уолъс и армията му се бяха справили с англичаните.

Робърт ставаше все по-нетърпелив, тъй като не беше чул нищо за това, след като бяха напуснали Селкъркската гора. През седмиците след завръщането му в Еър се беше питал дали не трябваше да остане с новия пазител на Шотландия, понеже ефектният жест с посвещаването на Уолъс за рицар му се струваше безполезен, след като отново се оттегли в анонимност. Намеренията му бяха да вземе участие във войната на шотландците, за да се утвърди като лидер и веднъж завинаги да покаже, че е предан на каузата на кралството си. Но Джеймс го разубеди. Стюардът го предупреди да не се обвързва прекалено тясно с делата на Уолъс и Комъните. Беше го посъветвал да продължи изграждането на собствена база и събирането на свои поддръжници, докато дойде време да разкрие намеренията си пред хората на кралството. Това никак не се хареса на Робърт, но не можеше да отрече, че в думите на лорд-стюарда има логика. Защото надеждата планът му да се осъществи се градеше върху неговата самостоятелност, а това означаваше да продължи да се държи настрани от онези, които искаха да върнат на трона Джон Балиол.

Каруците изскърцаха и спряха, а воловете легнаха на мократа земя. В това време Робърт чу, че някой го вика. Обърна се и видя Кристофър Ситън, който се приближаваше бързо към него.

Русата коса на оръженосеца беше прилепнала плътно към главата, а от дългия му нос се стичаха капки дъждовна вода. Изглеждаше мрачен.

— Братовчед ми иска да те види, Робърт. В твоето жилище.

Робърт се намръщи.

— Защо?

Кристофър наведе очи, за да избегне погледа му.

— Каза, че е важно. Сър, той иска да отидеш при него. Бързо.

Преди известно време Кристофър беше престанал да го нарича сър. Официалното обръщение разтревожи Робърт.

— Много добре. — След като се спря за малко, за да поговори с майстора, той напусна брега на реката заедно с Кристофър и ботушите им зашляпаха в калта.

В казармата цареше оживление, защото цялата дружина на Робърт, включително жените и децата на рицарите, беше дошла тук, след като напуснаха Селкъркската гора. Конярите работеха в претъпканите конюшни, метяха мръсната слама и пълнеха коритата с вода. Група рицари на Джон от Атъл се бяха подслонили под капещия покрив на една от постройките и играеха на зарове. Кимнаха на Робърт, когато той мина покрай тях, отправяйки се към дългата дървена зала, която беше превърнал в свое жилище.

Александър стоеше пред вратата на залата с прогизнало от вода наметало.

— Какво има, приятелю? — провикна се Робърт, докато се приближаваше. Отвътре долови слабото хленчене на дъщеря си. Човекът изглеждаше толкова мрачен, че първата мисъл на Робърт, след като чу Марджори да плаче, беше, че е нещо, свързано с нея.

— За Бога, Александър, отговори ми! За Марджори ли е? — Опита се да мине покрай лорда, но той го хвана за ръката.

— Не е за дъщеря ти, Робърт — каза почти шепнешком Александър. — Трябва да видиш нещо.

Още по-объркан, Робърт му позволи да отвори вратата пред него. Влезе вътре и бързо се огледа. Първата стая беше малка приемна. В нея имаше няколко табуретки, но, общо взето, помещението беше празно. Той нямаше нито време, нито желание да го обзаведе по-добре, защото не смяташе да остава прекалено дълго в този отдалечен крайморски град. Рядко идваше тук, освен да спи, тъй като цялото му време беше заето с управлението на града и на графството.

Първото нещо, което Робърт видя, когато влезе, беше Джудит. При отварянето на вратата дойката рязко се изправи. Държеше дъщеря му в ръце, а слабото й лице беше зачервено. Когато видя баща си, Марджори се разрева по-силно и протегна ръчички към него. Джудит запелтечи нещо, но преди Робърт да разбере какво казва, чу друг вик, който идваше през вратата към неговата спалня. Мина покрай Джудит и влезе вътре.

Следващата стая беше най-голямата от трите, на които беше разделена залата. Залата се простря пред очите му, замъглена от запалените свещи. Имаше пейка и маса, където той се хранеше, а в изграденото от глина огнище гореше огън. Под изцапаните му с кал ботуши зашумоля блатен тъжник, с който пръстеният под беше застлан като с ухаен килим. На закачалката висяха дрехи, негови и на Катрин. В няколко сандъка беше прибрана бронята му, а мечът му висеше между две подпори, забити в стената. На масата имаше гледжосана синя кана, две чаши и остатъци от ядене, които не бяха там, когато беше излязъл сутринта. Пламъците на полуразтопените остатъци от свещи трептяха. Робърт огледа познатата му обстановка, но в този миг отново чу слаб вик и погледът му се насочи към леглото до стената в далечния край на стаята. Беше скрито от тънки завеси, които висяха от една греда отгоре. Блатният тъжник заглуши стъпките му, когато прекоси стаята. Стигнал до леглото, Робърт хвана завесите и ги разтвори.

Видя първо Катрин. Беше гола, зачервеното й лице беше вдигнато нагоре към тавана, а очите й бяха затворени. Под нея лежеше мъж, стиснал здраво разкрачените й бедра. Като чу дръпването на завесите, Катрин рязко отвори очи. Леко разтворената й от удоволствие уста рязко се отвори от ужас и тя се отскубна от мъжа, който се обърна и изруга, когато видя Робърт, застанал над леглото. Катрин се дръпна назад, сграбчила смачканата ленена завивка, за да прикрие голотата си. Мъжът, в когото Робърт разпозна местен младеж, нает от него да работи по защитата на града, се претърколи през леглото и взе гащите си, хвърлени на пода. Беше на не повече от осемнадесет години, със свежо и гладко лице. Мъжкото му достойнство, което стърчеше гордо изправено и лъскаво, вече беше започнало да спада между краката. Намъкна гащите си и завърза връвта около тесния си кръст под погледа на безмълвния Робърт. Чуваше се ускореното дишане на Катрин. Тя бързо премести поглед от Робърт към мястото, където стоеше Александър.

Забелязал омразата в очите й, Робърт се обърна. Беше забравил, че лордът е зад него заедно с Кристофър.

— Ти си знаел. — Гласът му беше равен и странно спокоен.

— Съжалявам, приятелю. — Строгият поглед на Александър се прехвърли върху Катрин, чието лице беше изкривено от злоба. — Но трябваше сам да се увериш.

— Ах ти, змия такава! — изсъска тя. — Шпионирал си ме, така ли?

Като видя нещо смачкано да виси от края на леглото, Робърт се наведе и го вдигна. Беше една от роклите на Катрин. С изрязано дълбоко деколте и тясна като всичките й други рокли. Той й я подхвърли.

— Покрий се.

— Робърт, моля те! — прошепна с променен тон тя.

Той се обърна, докато Катрин намъкваше роклята, а тя продължи с умоляващ тон:

— Моля те. — Смъкна надолу полата на роклята, заобиколи леглото и застана пред него. — Чувствах се самотна. Непрекъснато те няма. Не се интересуваш от мен, а само от хората си. — Тя докосна плахо ръката му.

— Махай се!

Ръката й стисна по-здраво неговата.

— Робърт, моля те, аз…

— Казах да се махнеш.

— Аз съм бременна — внезапно изхълца тя.

— Бременна? — Тонът му беше леденостуден. — И с чие копеле?

Катрин пребледня и лицето й стана сурово.

— Кой ще се грижи за дъщеря ти? — Тя погледна Джудит, застанала на прага с Марджори в ръце. — Не мислиш, че тя ще може да се справи, нали? Детето щеше да падне, ако не бях аз да го хвана!

— Дъщеря ми вече не е твоя грижа.

— А аз къде ще отида? Как ще оцелея?

— Сигурен съм, че ще можеш да упражняваш занаята си в повечето градове.

Катрин го изгледа. Преглътна с мъка, обърна се и дръпна наметалото си от дрехите на закачалката. Дишайки тежко, намъкна обувки на босите си крака, после взе няколко свои вещи и ги напъха в една кожена торба. Робърт не я спря. Младежът продължаваше да стои, подпрян на стената до леглото. Беше навлякъл туниката си и като че ли оглеждаше стаята, търсейки друг изход, откъдето да се измъкне.

Катрин мина покрай Александър и се отправи към вратата.

— Копеле! — процеди през стиснати устни тя, преди да излезе навън под дъжда.

Секунди по-късно младежът се измъкна покрай него с ботуши в ръка. Робърт го погледна. За миг помисли да го пусне да си върви, но после гневът му пламна и той сграбчи младежа за врата. Александър извика, но Робърт не го чу и повлече съпротивляващия се мъж покрай Джудит и дъщеря си, която продължаваше да реве, към двора. Александър и Кристофър бързо го последваха навън. Младежът викаше и се молеше за прошка, но Робърт го събори върху червената глина и го изрита в корема. Момчето се преви на две и лицето му се изкриви от болка. Няколко от рицарите на Атъл зашляпаха през локвите, видели нападението. Без да обръща внимание на виковете им, Робърт сграбчи туниката на момчето, повдигна го и стовари юмрука си в лицето му. Когато Александър го хвана за рамото, той пусна младежа и се нахвърли срещу другаря си. Александър се наведе, но вместо да го удари, Робърт посегна към меча му. Преди Александър да успее да го спре, той хвана дръжката и изтегли меча. Обаче когато се нахвърли върху проснатия в калта окървавен и скован от ужас младеж, Александър го хвана за ръката и го дръпна назад.

— Момчето е взело това, което му е било предложено безплатно, Робърт. Не е трябвало да приема, но не заслужава смърт.

Младежът се изправи, стиснал туниката между краката си. Остави ботушите си там, където ги беше изпуснал, и хукна през двора. Когато двама от наблюдаващите сцената рицари се опитаха да му препречат пътя, Александър им викна да го пуснат.

Бесен от гняв, Робърт се изправи срещу него:

— За кого се мислиш?

— Аз съм един от хората, отказали се от всичко, за да те подкрепят — отвърна рязко Александър — Вярвам, че можеш да бъдеш крал, Робърт. Обаче и ти трябва да започнеш да го вярваш.

Из двора се разнесоха силни гласове. Робърт се извърна и видя, че се приближават брат му и Джон от Атъл, следвани от Уолтър и няколко рицари от Карик. Като забеляза опънатите им лица, си помисли, че са научили за разправията, но предположението му беше опровергано от заговорилия Джон.

— Дойде вест: армията на Уолъс е била победена при Фолкърк. Загинали са хиляди.

— А Уолъс? — попита Александър и пусна Робърт.

Кристофър беше застанал зад тях.

— Не знаем — обади се Едуард. Той погледна брат си. — Кавалерията, водена от Комъните, избягала от сражението, хората дори не изтеглили мечовете си. Копелетата спасили собствените си кожи и оставили другите да бъдат изклани.

— А крал Едуард? — обърна се Робърт към Джон. — Да не искаш да кажеш, че англичаните продължават да контролират кралството? Че Шотландия е загубена?

— Нищо не е сигурно. Обаче знаем, че англичаните са се отправили насам.

Робърт осъзна под проливния дъжд какво означават тези думи.

— Той идва за мен.

Шуреят му кимна.

— Сега ти си единствената реална опасност за него.

— Но новата ограда още не е издигната. Не можем да защитим Еър — обади се с дрезгав глас Кристофър.

— А какво предлагаш да направим? — обърна се Едуард към оръженосеца. — Да бягаме като страхливци? Да изоставим този град и всички в него на милосърдието на кучия син, когото имате за крал?

Александър пристъпи напред и изгледа Едуард.

— Братовчед ми е част от тази дружина толкова, колкото и ти. Независимо от това къде е роден.

Робърт остана безмълвен, докато те продължиха да говорят един през друг. Дъждът се стичаше по голия меч в ръката му. Зад него откъм залата се чу плачът на дъщеря му. Отвъд покривите на казармата димът от къщите се виеше към небето. Помисли си за оптимизма, който се беше засилил тук през последните месеци. После се сети за натоварените с дървен материал каруци, които чакаха под дъжда на брега на реката.

— Ще го изгорим.

Мъжете престанаха да спорят, чули гласа му.

Робърт ги изгледа. Гласът му стана по-силен:

— Ще изгорим града и ще отидем сред хълмовете, където англичаните не могат да ни последват. Ще потърсим лорд-стюарда, ако е оцелял в битката.

— Да бягаме? — Едуард поклати глава.

Робърт срещна погледа на брат си.

— Не можем да победим англичаните на бойното поле. Още не. Единственото, което можем да направим, е да не им оставим нищо за храна, нито база, в която да се приютят. Колкото по-дълги станат снабдителните им линии, толкова по-трудно ще им бъде да се изхранват.

Джон от Атъл кимна.

— Ще кажа на хората си. Ще започнем веднага да организираме напускането на града.

Без да каже дума, Робърт върна меча на Александър и тръгна с Атъл.

Когато другите се отдалечиха под проливния дъжд, Александър и Кристофър изостанаха. Продължавайки да ги наблюдава как се отдалечават, рицарят прибра меча си в ножницата, а после извади една кесия от торбата, която висеше на колана му, и я подаде на братовчед си.

— Постарай се момчето да получи това. Не ще да е отишло далеч.

Кристофър поклати ядосан глава.

— Как можеш да мислиш за това след току-що чутото? — Направи крачка напред с намерение да се отдалечи, но Александър го хвана за ръката. Кристофър гневно го изгледа.

— Не исках да участвам в тази работа. Знаеш го. Не трябваше да го правим. — Снижи глас, когато Александър стисна предупредително ръката му: — Робърт ми спаси живота, а ние го предадохме!

— Предадохме го не ние, а Катрин. Ние само му отворихме очите да види каква е. Само колко лесно беше да бъде накарана да легне със следващия млад жребец, на който хвърли око! На младежа не му трябваше много време да легне с нея, нали? Робърт нямаше да се вслуша в гласа на разума. Катрин беше още една нишка, която трябваше да бъде прерязана, ако той ще става крал. Когато това стане, ще ми бъдеш благодарен. Не забравяй, братовчеде, че ние ще загубим не по-малко от Робърт, ако той не успее да получи трона. Трябва да направим всичко, за да може това да стане. — Александър пъхна кесията с монетите в ръката на Кристофър. — Иди кажи на момчето, че ще го компенсираме за това, което направи. Аз държа на обещанията си.

64

Дълго преди да стигнат града, усетиха острата миризма на дима, донесена от топлия вятър. Хоризонтът, към който се движеше внушителна колона конници, беше оцветен в мръсносиво. Чувстваха нарастваща тежест не само в краката и ръцете, но и в сърцата, давайки си сметка, че краят на пътуването едва ли щеше да им предложи храна и условия за почивка. Провизиите, докарани с кораб в Лийт, бяха на привършване, а те бяха навлезли дълбоко в територията на противника. Голите поля наоколо бяха осеяни с магарешки бодли и трънлив прещип, а сухият вятър запращаше пясък в очите им.

Хъмфри де Бун яздеше в авангарда заедно с хората на баща си. Беше мълчалив, загледан в стелещия се дим в далечината, където морето приличаше на сребърен бръснач, опрян в ръба на сушата. Седмици наред чувстваше постоянна вътрешна болка — сякаш беше забравил нещо или не го беше поставил на мястото му. Знаеше, че причината е баща му, чието тяло беше измъкнато от тинята на бойното поле и откарано на юг в Англия от група негови рицари. Но това не премахваше усещането. То беше станало дори по-силно, като че ли тялото на баща му беше някаква струна, която теглеше нещо вътре в него, колкото повече се опъва.

Английската победа при Фолкърк представляваше голям успех. Бойното поле се беше превърнало в гроб за над десет хиляди шотландци. В сравнение с тях кралската армия беше загубила само малък процент хора. Единствените по-значими загуби бяха бащата на Хъмфри и командирът на английските тамплиери, сполетян от същата съдба в коварните блата около потока. Въпреки успеха битката беше много по-тежка, отколкото при първата война. Освен това според някои очевидци в края на сражението Уилям Уолъс беше избягал, потеглил на север към Стърлинг по следите на шотландската кавалерия. Гневът на крал Едуард от бягството на Уолъс и благородниците беше притъпен само от факта, че по-голямата част от войската на шотландците лежеше, оплювана от мухите по полето около Фолкърк. Опасността, заплашваща сега английската армия, идваше най-вече от намалелите запаси от храна, след като надеждата, която бяха имали с придвижването си на запад към Еър, за който се твърдеше, че е база на Робърт Брус, се беше изпарила.

Нивята в околностите на града, които трябваше да са покрити с изкласила пшеница, наедряла от слънцето в края на август, бяха пълни с почернелите снопове от ожънатата и след това изгорена реколта. Над изгорената земя от някои все още се стелеше дим. Минавайки край тях, хората се оглеждаха и гледката на това жестоко унищожение караше стомасите им да се свиват още по-болезнено.

— Ще се моля на Бога копелетата да умрат от глад през предстоящата зима — изръмжа Хенри Пърси.

Хъмфри погледна младия човек, чието зачервено лице се подаваше гневно над подбрадника на шлема. Пърси, на когото кралят беше дал Еършър в началото на окупацията, настояваше най-много да бъде преследван Робърт Брус, защото може би той и Клифорд бяха отговорни за бягството му от Ървин. Хъмфри запази мълчание и не се присъединяваше към войнствените разговори вечер край лагерния огън, защото продължаваше да преживява тежко смъртта на баща си. Но когато навлязоха сред развалините на пристанището на Еър, мислите му отново се насочиха към бившия му приятел.

След появата на слуховете за дезертьорството на Робърт известно време Хъмфри все още се беше надявал, че това няма да се окаже истина, но събитията в Ървин не му позволяваха да отрича повече станалото. Човекът, с когото се беше сприятелил, се оказа предател. Обвиняваше се, че не е казал по-рано на Робърт, че Камъкът на съдбата е една от четирите реликви, посочени в пророчеството. Може би щеше да го убеди в необходимостта от завладяването му, защото, като се замислеше сега, ставаше му ясно, че тази кражба е била повратният момент, когато Робърт беше обърнал гръб на тяхната кауза. До известна степен Хъмфри го разбираше и дори му съчувстваше. В края на краищата за него камъкът беше символ на правото му да претендира за трона на Шотландия, право, което на практика му беше отнето с кражбата. По време на похода на север беше решил да залови Робърт — не само за да го накаже, но и за да се вгледа в очите му и да разбере, че ги е предал от любовта към кралството си, а не от омраза към тях. Тогава поне щеше да знае, че не е сгрешил и не е бил заслепен чак толкова много, когато привлече Робърт в техния кръг, а може би го беше сторил само от наивност. Сега обаче, докато минаваха през опустелите улици с опожарени къщи от двете страни, Хъмфри разбра, че няма никаква надежда за това. Човекът, опожарил този град, го беше направил, за да ги накара да страдат пред гледката на изклания добитък на пазарния площад, който сега представляваше огромна купчина почернели кости. Беше искал да ги накара да побеснеят от яд при вида на насечените пред пивоварната бурета с бира, чието лепкаво съдържание беше зацапало прашната земя и събираше облаци мухи. Човекът, който беше направил това и не им беше оставил нищо за ядене, искаше те да загинат на полето.

Кралят заповяда със строг глас на рицарите да претърсят някои от по-незасегнатите сгради, но беше съвсем очевидно, че не е останал никой, който да им каже къде са отишли Брус и хората му. Тук англичаните нямаше да намерят нито възмездие, нито храна. Когато рицарите започнаха да слизат от конете, Хъмфри се смъкна уморено от своя и извади мех с вино от торбата. Лицето му беше разгорещено и напрегнато, а виното опари напуканите му устни. Облиза ги и усети вкус на кръв.

— Кралю!

Хъмфри видя сър Робърт Клифорд да се обръща към Едуард.

Рицарят беше излязъл от една дълга дървена барака, която явно беше най-малко засегната.

— Вътре има нещо, което трябва да видите, господарю! — Клифорд, който обикновено беше много спокоен, изглеждаше изнервен.

Хъмфри последва краля, който остави Беярд на пажа си, и се отправи към бараката. Зад него вървяха Еймър и Хенри. Навеждайки глави под касата на вратата, те влязоха в гола приемна и железните им ботуши задрънчаха по пръстения под. Един по един минаха в главното помещение, в което през единствения прозорец проникваше слаба светлина. Мебелите се търкаляха изпочупени по пода, който беше покрит с блатен тъжник. До далечната стена имаше легло, отчасти закрито от завеса.

Когато очите на Хъмфри свикнаха с мрака, той забеляза това, което беше видял Робърт Клифорд. Видяха го всички. На стената имаше образ, нарисуван с червена боя. Рисунката беше груба, но ясна — разярен, червен лъв, изправил се на задните си крака над дракон и положил голямата си лапа върху извитата глава на змея.

Хъмфри почувства как побеснява от гняв. Погледна краля, чието лице не се виждаше ясно в мрака.

— Прости ми, господарю. Избрах неподходящ човек. Допуснах змия в пазвата ни.

Едуард го погледна.

— И двамата сбъркахме.

Лицата на Еймър и Хенри бяха не по-малко гневни.

Обръщайки гръб на грубия образ, кралят свали железните си ръкавици.

— Коленичи, сър Хъмфри! — каза с решителен тон той. — Време е да вземеш мантията на баща си.

Хъмфри разбра причината за тържествения жест на краля тук, сред руините, пред този груб, унижаващ ги образ. С него кралят искаше да го окуражи и да го задължи да преследва онези, които го бяха обидили. Хъмфри застана сковано на едно коляно и също свали ръкавиците си. Поставяйки ръцете си в ръцете на краля, той приемаше да бъде удостоен с наследството на графствата Есекс и Херефорд, както и с титлата констейбъл на Англия, която беше носил баща му. Когато клетвата беше положена, Хъмфри се изправи, за да заяви предаността и верността си на своя господар и крал.

— След време ще отбележим това, както подобава — увери го Едуард, — тъй като засега ще се върна в Англия. Не можем да продължим нататък без продоволствие. Шотландците са много отслабени от поражението при Фолкърк и аз ще се върна скоро за избягалите предатели. Дотогава, сър Хъмфри, искам да препуснеш на юг с хората си към Анандейл. Разруши замъка при Лохмейбън и изгори всяко селище, през което минеш. Не искам да остане камък върху камък от това проклето място.

Хъмфри се поклони.

— Както заповядате, кралю.

Едуард и рицарите излязоха навън сред все още задимения въздух, оставяйки изправения на задни крака червен лъв на Шотландия зад гърба си.

Трите кораба се носеха на север през черните като мастило води на Ламанша под безлунно небе. На мачтите се развяваха черни платна и само скърцането на дъските в ритмичния плясък на греблата издаваше присъствието им. Два от корабите бяха бойни галери, дълги и стройни, всяка с по осемдесет гребци. Третият беше голям търговски кораб, по-широк и заоблен, управляван от две гребла на кърмата. От такелажа високо над палубата се чуха три пронизителни изсвирвания.

Когато чу звука, капитанът премина на левия борд. Загледа се в мрачното развълнувано море пред себе си. По дължината на тъмния хоризонт забеляза редица от едва-едва светещи точки.

— Капитан Пиетро!

Капитанът се обърна и видя Лука, един от старшите моряци в екипажа. В тъмнината лицето му не се виждаше ясно.

— По цялата дължина на хоризонта се виждат кораби, сър. Едва ли ще можем да минем незабелязани през английската блокада.

Пиетро кимна.

— Иди и му кажи.

Два часа по-късно, когато морето от черно стана синьо, трите кораба приближиха блокадата. Застанали на голямо разстояние един от друг, корабите се поклащаха на котва, но беше очевидно, че нищо по-голямо от рибарски съд не може да мине покрай тях, без да го видят. Въпреки това те се приближиха твърде много, преди да бъдат забелязани.

Корабът, който изникна пред тях, беше тромав английски ког — рибарска лодка с една дебела мачта и ниска дървена кула на носа. От върха на кулата се подаваше силуетът на каменохвъргачка, а от бушприта на носа стърчеше като протегнат юмрук таран с железен връх. Когато трите галери бяха открити, над водата се разнесоха силни викове и по бордовете се появиха хора, осветени от фенери, с готови за стрелба арбалети в ръце. Пиетро заповяда на екипажа да забави скоростта и командата беше предадена на бойните галери. Гребците налегнаха веслата, корабите се приближиха плътно един до друг, а котвите бяха прехвърлени през бордовете и потънаха в морските глъбини. Екипажът на английския ког хвърли въжета към първата галера и със скърцане се изравни с нея.

Пиетро застана край борда заедно с Лука да наблюдава как английските моряци се качват на галерата. Някои бяха въоръжени с мечове, други с арбалети, а трети носеха фенери. Един от тях беше облечен по-добре от другите в туника, поръбена със златист брокат. Пиетро реши, че вероятно това е капитанът. Той поговори с командира на галерата, докато хората му огледат екипажа и кораба. Не след дълго с помощта на закрепени между двата съда дъски англичаните започнаха да се качват на търговския кораб.

Пиетро посрещна капитана, който скочи на палубата заедно с двама мъже с арбалети в ръце. Вдигна ръце, за да покаже, че е с мирни намерения.

— Навлезли сте в английски води и по заповед на крал Едуард подлежите на инспекция. — Капитанът посочи с глава бойната галера. — Ескортът ви ми каза, че сте отплавали от Генуа. — През това време през борда се прехвърлиха още войници и се пръснаха между пейките, а гребците на Пиетро неспокойно се размърдаха. — Доста дълъг път, нали?

Пиетро пътуваше по трудния път от Генуа до Брюж и Доувър от десет години и разбираше достатъчно английски, за да усети подтекста в думите на човека. След кратка пауза той отговори. Акцентът му накара капитана да се намръщи, за да го разбере.

— Дълъг, да. Но по-сигурен за ценния товар.

Английският капитан огледа кораба и погледът му се спря на отвора, който водеше към долната палуба.

— Какъв е товарът?

— Хартия — отвърна Пиетро. — От фабрика в планината извън града ни. Трябва да я закараме във вашето пристанище Доувър.

Капитанът бавно кимна, като само се преструваше, че слуша внимателно, а очите му шареха из претъпканите палуби на кораба.

— Защо плавате без отличителни знаци? — попита той и посочи черните платна. — Човек би си помислил, че криете нещо?

— Да — отвърна Пиетро, — имаме ценен товар. Това крием. Морето между Англия и Франция стана опасно, след като вашите кралства са във война. Трябва да сме предпазливи. Вашите врагове могат да ни нападнат, да попречат на товара ни да стигне бреговете ви.

— Съмнявам се, че хартията ще ни помогне да спечелим войната — отвърна сухо капитанът. — Покажи ми трюма.

Пиетро и Лука поведоха капитана по скърцащите стълби под палубата. Последваха ги осем английски моряци с извадени мечове.

Едната половина на трюма беше заета от редове дървени сандъци с тесен коридор между тях. Другата половина беше спално помещение на екипажа, очертано от постлани на пода одеяла. Долу имаше двайсетина спящи мъже, чиито очертания се виждаха на светлината от два фенера, окачени на греда.

— Претърсете мястото! — нареди капитанът и кимна на войниците си.

— И сандъците ли, сър? — попита един, загледан в тях.

— Отворете шест.

Пиетро започна да протестира, но английският капитан се обърна към него:

— Корабът е навлязъл в английски води и е подвластен на нашия крал. Ние сме във война. Може да доставяте оръжия или пари на шотландските ни врагове. Наше право е да разберем това, преди да ви разрешим да продължите към нашите брегове.

Пиетро разбра едва половината от казаното, но от тона разбра достатъчно ясно, че ще е опасно да спори. След като замълча за миг, махна с ръка на войниците да продължат проверката. Видя ги как те отидоха между сандъците и избраха шест от различни части на реда, за да ги отворят. Усети как Лука стои изтръпнал до него. По стълбата заслизаха още англичани, за да се присъединят към тях. Бяха завършили проверката на горната палуба. По заповед на капитана започнаха да ровят между одеялата в спалното помещение, събуждаха спящите мъже и чукаха по корпуса на кораба, за да проверят дали няма скрити помещения. Капитанът пристъпи напред, когато войниците му отвориха капаците на сандъците. Вътре се показаха листове хартия, приготвена от ленена каша. Той порови в сандъка, повдигайки листовете, върху всеки от които имаше воден знак.

— Хартия, сър — провикна се един от войниците от далечния край на трюма. — Всичките са пълни с хартия.

Капитанът се обърна към мъжете, които претърсваха спалното помещение.

— Открихте ли нещо? — Когато те поклатиха глави, той се обърна към Пиетро: — Това ми е достатъчно. — Даде знак на хората си да го последват и заизкачва стълбата към горната палуба.

Пиетро тръгна след тях. На изток небето започна да синее.

Английският капитан застана до борда и погледна черното платно.

— Оттук ще плавате с отличителните си знаци. След като вече сте навлезли в наши води, не е нужно да се криете. — Той се прехвърли на бойната галера, а оттам на кораба си.

Пиетро го наблюдаваше как се отдалечава. Когато екипажът му вдигна котва и гребците потопиха веслата във водата, бавно започна да се отърсва от обзелото го напрежение. Едва когато английският кораб стана съвсем малък в далечината, капитанът каза тихо на един от екипажа:

— Кажи на Лука, че опасността отмина.

Когато съобщението му беше предадено, Лука, който чакаше в трюма, откачи един от фенерите от гредата над спалното помещение на моряците и отиде сред сандъците. Започна да ги брои, докато стигна до шестия от дясната страна. Беше непосредствено до един от сандъците, отваряни за проверка. Лука каза шепнешком една молитва, откърти капака и го постави на пода до фенера. Извади навън топовете хартия и ги постави внимателно върху дървения капак. Те изпълваха само една трета от сандъка. Отдолу имаше друг дървен капак. Когато Лука повдигна и него, чу как един човек вътре си пое дълбоко дъх.

— В безопасност сте — прошепна Лука. — Минахме блокадата.

От кухото дъно на сандъка се показа жилав млад мъж и премигна на светлината на фенера. Лицето му беше изразително, с правилни черти и тъмна коса по средата с тонзура, която лъщеше от пот на светлината на фенера. Обаче вниманието на Лука беше привлечено най-вече от очите. Едното беше небесносиньо и гледаше пронизващо, а другото — бяло като перла, сляпо и втренчено.

— Кога ще стигнем Шотландия? — Гласът на мъжа беше дрезгав от задушния въздух, но в него имаше категоричност, която изискваше бърз отговор.

— При добър вятър — след седем дни, Ваше преосвещенство.

65

През последните дни на лятото Шотландия потъна в траур за загубата на толкова много свои синове. В градовете и селата отвъд река Форт, където англичаните не можаха да проникнат, името Фолкърк беше станало синоним на скръбта и мъже и жени шепнеха молитви при произнасянето му. Но когато август отмина и наближи студената есен, скръбта в тях започна да стихва.

В началото на войната и през цялото време на английската окупация много хора си мислеха, че конфликтът може да бъде решен и техният крал ще се върне при тях. Тази вяра се беше засилила особено много след битката при Стърлинг, когато под ръководството на Уилям Уолъс всичко изглеждаше възможно. Дори тези, които казваха, че войната не може да бъде спечелена на бойното поле, започнаха да вярват, че свикването на съвети и сключването на съюзи могат да ги спасят. В продължение на години Англия беше техен съсед и приятел, враждите от миналото бяха забравени от хората, останали живи. Римската стена между двете кралства беше само далечен спомен за тяхното разделяне. След Фолкърк едно продължило повече от век приятелство беше унищожено. На мястото на рушащата се преграда на римския император шотландците издигнаха друга, невидима стена от непримиримост и решителност, вкопана дълбоко в почвата на границата.

През това време, докато оцелелите се оттегляха в Селкъркската гора, за да се възстановят и прегрупират, крал Едуард отведе хората си обратно в Англия. Победата при Фолкърк му беше излязла твърде скъпо и същата есен една доста намаляла и осакатена войска мина през портите на Карлайл. Болестите и дезертьорството бяха свършили работата си по време на гладния поход от руините на Еър. Кралят унищожи основната част от шотландската армия, но не успя да установи пълен контрол. Кралството беше разделено. Земите на юг от река Форт, които бяха в английски ръце, замъците на Единбург, Роксбърг, Бъруик и Стърлинг все още се държаха от хората на краля, докато всичко на север от голямата река остана на шотландците. След като укрепи гарнизоните си и направи граф Патрик от Дънбар пазител на Южна Шотландия, Едуард се върна в главната квартира на правителството си в Йорк, за да планира следващата кампания.

Резките гласове на мъжете ехтяха из горската поляна. Бяха се събрали в кръг, с вдигнати юмруци и зачервени от гняв и безсилие лица. По някои от тях още личаха белези от битката. Незарасналите им рани бяха превързани с парчета от дрехи и мръсни парцали. По лицата на повечето хора личеше изтощение от седмици пътуване през пущинаците и криене в гората, преживявайки ден за ден. В средата на развълнуваната тълпа бяха лорд-стюардът, епископът на Глазгоу, Уилям Уолъс и Робърт Брус. Бяха се събрали, за да решават бъдещето на тяхното кралство, по което, изглежда, между тях нямаше никакво съгласие.

— Никой не може да отрече направеното от сър Уилям. Няма лорд или барон, или епископ, който да е направил толкова много за това кралство! — извиси се над останалите гневният глас на Уишарт. — Той има правото да остане пазител на Шотландия!

Няколко души заговориха едновременно в отговор.

Най-силен беше гласът на Джеймс Стюарт.

— Никой не отрича това, Ваше преосвещенство, но обстоятелствата се промениха и аз смятам, че трябва да погледнем в друга посока.

Джон от Атъл и Александър Ситън побързаха да изразят съгласието си.

Застанал до облечените си в черно рицари, граф Малкълм от Ленъкс прибави и своето мнение:

— След смъртта на Александър имахме шестима настойници. Подобно разпределяне на властта със сигурност ще е по-разумно, отколкото едноличната власт.

— Нали Съветът на дванадесетте беше тъкмо такова разпределяне на властта? — подхвърли Гилбърт де ла Хей. — В крайна сметка ползата ни от това не беше голяма.

Нийл Камбъл, който като Хей беше твърд съюзник на Уолъс, решително го подкрепи.

Робърт погледна Уилям Уолъс, застанал сред разгорещената тълпа. Голите му до раменете мускулести ръце бяха нашарени от белези от рани, получени при Фолкърк. Един белег, може би от кос удар от меч, минаваше като назъбена червена линия през лицето му от веждата до горната устна. Робърт си каза, че младият мъж изглеждаше уморен не толкова телом, колкото духом.

— Сега не е време за смяна на водача — изрева Грей, друг от командирите на Уолъс. — Трябва да обединим силите си, а не да ги разединяваме. Англичаните ще се върнат, за да довършат това, което започнаха. Трябва да сме готови за тях.

— Предлагам да изпратим делегация с прошение до папската курия, в което да поискаме Рим да ни подкрепи — обади се Гартнет от Мар. — Делегацията трябва да покаже, че все още имаме контрол над кралството и че стоим единни срещу тиранията на крал Едуард. Лорд-стюардът е прав. Нека изберем още хора, които да застанат до сър Уилям. — Той посочи към Джеймс и Уишарт. — Може би лорд-стюарда и вас, Ваше преосвещенство? Вие имате най-голям опит от всички тук. Негово светейшество ще се вслуша в разумните ви слова.

Джеймс вдигна глава, когато се чуха одобрителни гласове.

— Лично аз мисля, че е време за нова кръв. — Той погледна към Робърт, но преди да успее да каже нещо, обади се един навъсен мъж с отсечена почти до рамото дясна ръка:

— Сър Уилям пожертва всичко, за да ни води в тази война! Той загуби братовчед си и много скъпи нему хора при Фолкърк. Защо? Защото благородниците избягаха от бойното поле и ни оставиха да умрем! Тези хора не могат да говорят от наше име!

От повечето мъже в периферията на тълпата, всичките войници, се понесе заплашителен ропот.

— Вие загубихте тази война, не ние! — продължи гневно намръщеният човек, окуражен от реакцията. — Сега искате да ни накажете заради собственото си малодушие, така ли?

Джеймс Стюарт се извърна към него.

— Достатъчно! Всички загубихме роднини и другари — каза стюардът, още измъчван от загубата на брат си. — Никой тук не може да претендира, че страда повече от другите.

Вниманието на тълпата се насочи към Уилям Уолъс. Тези по краищата проточиха вратове, за да го видят.

— По-голямата част от армията ни беше унищожена. Ако утре започне война, не можем да се изправим срещу англичаните. Трябва да възстановим силите си. — Сините очи на Уолъс ги огледаха. Спряха се на Робърт. — Сър Гартнет е прав. Време е да потърсим помощта на други, ако искаме борбата да продължи. Аз ще се откажа от поста пазител на Шотландия и ще отида във Франция. Не трябва да позволяваме на крал Филип да забрави за съюза ни, а и ще се договоря с Англия. От Париж ще отида в Рим и ще помоля лично папата. — Той се обърна и тръгна да излиза от кръга, а хората се отдръпнаха да му сторят път. За момент настъпи тишина, а после изведнъж заговориха едновременно много гласове. Някои замолиха Уолъс да премисли, други се опитваха да надвикат останалите.

В настаналата суматоха Робърт си проби път през развълнуваната тълпа. Уолъс вървеше напред и се отдалечаваше между дърветата. През последните няколко дни, откакто беше пристигнал в Селкъркската гора, Робърт беше разговарял няколко пъти насаме с Джеймс Стюарт по въпроса за настойничеството. Знаеше, че с предложението си Уолъс да се оттегли от поста лорд-стюардът подготвя почвата за неговата поява. Искаше да прояви великодушие.

— Сър Уилям!

Уолъс се огледа, но продължи да върви.

Робърт тръгна редом с него, сухите листа шумоляха под краката му.

— С теб не сме се срещали очи в очи, но аз не мога да отрека това, което постигнахте през изминалата година. Създадохте армия от предани овчари и фермери. Обучихте ги да се бият, сложихте копия в ръцете им и огън в кръвта им. Те с готовност ви последваха в битката. Стърлинг беше една невероятна победа.

Уолъс спря рязко и се обърна към него.

— А Фолкърк беше невероятно поражение. — Той погледна назад към тълпата, която продължаваше разгорещения спор. — Те не ме избраха да бъда техен крал или техен представител. Избраха ме да бъда техен генерал, а един генерал е това, което е постигнал в последното си сражение. Когато сега мъжете ме гледат, виждам само склоновете, осеяни с труповете на нашите мъртви. Също както Стърлинг разпали сърцата им, така Фолкърк ги съкруши. Няма да стана символ на провала ни. — Това, което предлагаш, е рисковано. Пътуването до Франция ще бъде опасно, особено след като сега много хора са виждали лицето ти. Сигурен ли си, че крал Филип изобщо ще те приеме?

Уолъс посочи през дърветата към един тъмнокос, по-възрастен мъж, застанал сам в края на събралата се тълпа, който наблюдаваше разгорещените дебати.

— Моят човек там някога беше тамплиер. Скъса с ордена, но все още има съюзници сред тамплиерите в Париж, които могат да ни бъдат от полза. Той смята, че кралят ще ме приеме. — Уолъс се обърна към Робърт и прикова в него острия си поглед. — Знам, че сър Джеймс Стюарт иска да бъдеш избран за наш пазител. Епископ Уишарт ми каза. Предполагам, че ще има и други, които да подкрепят този избор. — Уолъс замълча за момент, а после протегна покритата си с белези ръка.

Робърт я пое.

Уилям Уолъс кимна. Обърна се и тръгна между вековните дървета сред падащите навсякъде около него листа.

Изминаха четири дни, откакто Уолъс се беше отказал от поста пазител на Шотландия. През това време спорът кой да го замести продължи да се разгорещява. В лагера в Селкъркската гора пристигаха още групи от хора, откликнали на призива за свикване на събранието. Всички се включиха в дебатите.

Ден след заминаването на Уолъс Джеймс Стюарт направи предложение за избирането на Робърт. Някои начело с Джон, Гартнет и Александър го подкрепиха. Заедно с лорд-стюарда двамата графове и лордът образуваха мощна група, готова да гласува в полза на Робърт. Но това не спря други мъже да оспорват предложението или да представят кандидатурите си. Онези, които продължаваха да настояват за избирането на Джеймс и Уишарт, бяха много повече.

В късния следобед на четвъртия ден лорд-стюардът се изправи пред събранието да изложи последните си доводи за избирането на Робърт. Мъжете отпред седяха върху тревата или върху стърчащи пънове, а останалите се бяха разпръснали в кръг между дърветата, заобикалящи поляната. Гласът на лорд-стюарда се извиси над смълчаните редици. Той им напомни, че през последните шестнадесет месеца Робърт вече на няколко пъти беше доказвал, че е твърд привърженик на освобождаването на Шотландия от игото на крал Едуард. Подобно на Уолъс и Мъри преди него младият граф на Карик беше вдигнал високо знамето на бунта, като освободи Еършър от властта на Хенри Пърси и беше прогонил английските гарнизони. Събра вярна дружина за каузата си и доказа, че е смел и справедлив командир. Неговият меч беше поставен на рамото на Уолъс, за да бъде посветен техният герой за рицар.

— Освен това — продължи стюардът, поглеждайки към застаналия сред хората си Робърт — той загуби много, заставайки зад тази кауза. Като скъса с баща си, сър Робърт трябваше да понесе семейството му да загуби едно богато наследство. Изправяйки се срещу хората на краля, той си навлече гнева на Едуард и трябваше да понесе опожаряването на земите на клана Брус в Анандейл неведнъж, а два пъти. Научихме, че отправяйки се на юг, кралят заповядал да бъде разрушен Лохмейбън.

Робърт стисна юмруци от силните чувства, които предизвикаха у него думите на стюарда. Едва когато преди седмица навлезе в Селкъркската гора, беше научил за бедата, сполетяла Лохмейбън. Степента на опустошението още не му беше известна, но имаше много слухове за опожарени градове и безразборно избити мъже и жени. В тези откъслечни сведения непрекъснато се повтаряше едно име — Бун. Опустошаването на фамилните му земи от ръката на бившия му приятел подлудяваше Робърт. Именията може и да се водеха все още на името на баща му, но той се съмняваше, че крал Едуард изобщо се беше сетил за стария лорд, оттеглил се в Англия. Не, нападението беше извършено единствено заради него, за да бъде нанесен ударът там, където ще го заболи най-много.

— Дядото на сър Робърт беше един от най-великите благородници на земята ни — продължи Джеймс. — Безстрашен кръстоносец и едновременно с това обичаше мира. Двама от кралете ни го удостоиха с доверието си. Внукът му притежава същите добродетели, които според мен ще го направят най-подходящия човек, който да води кралството ни в нашата продължаваща борба.

Когато лорд-стюардът свърши, Робърт забеляза как тълпата се размърда. Някои кимаха замислени или в знак на съгласие, други се навеждаха към съседите си, за да им кажат нещо на ухото, трети поклатиха глави. Беше невъзможно да се каже какво щеше да реши гласуването.

Уишарт застана в средата. Месестото му лице беше мрачно, но решително. Може би се беше борил Уолъс да остане на поста, но след като вече нямаше такава надежда, очевидно смяташе да участва не по-малко енергично от лорд-стюарда в избирането на нов пазител, макар още да не беше изразил предпочитанията си.

— Чухме изказвания за и против кандидатурата на сър Робърт. Предлагам да се съберем отново след час, за да направим нашия…

Между дърветата се чуха викове и подрънкване на юзди. Епископ Уишарт се обърна намръщен заради прекъсването. Другите също извърнаха глави. Робърт също се обърна и видя да се приближават група конници. Конете бяха изпръскани с кал, а ноздрите им се бяха разширили от бързото препускане. Погледът на Робърт се спря на слаб, млад мъж с провиснала черна коса и остри черти на лицето, който яздеше начело на групата. Беше Джон Комън, син на лорда на Баденох. С него имаше трийсетина мъже с различни гербове на туниките и щитовете. Много от тях бяха украсени с три бели пшенични класа на червен фон, а други — с белия лъв на Галоуей. Робърт забеляза сред тях Дънегол Макдуъл. Като видя враговете си, безпокойството му се засили. Забеляза, че изражението на лорд-стюарда също стана загрижено.

Джон Комън слезе от плувналия в пот жребец и започна да си пробива път през тълпата, следван от рицарите си. Когато стигна центъра, хвърли изпълнен с презрение и омраза поглед на Робърт, а след това се обърна към Уишарт и Джеймс:

— Взето ли е решение? — попита с надменен глас той, надвиквайки разшумялата се тълпа.

Уишарт повдигна изненадан едната си вежда.

— Научихме преди седмица за това събрание — продължи Джон, забелязал изражението на епископа. — Баща ми е зает с укрепването на крепостите на север и изпрати мен вместо него. Вчера срещнах един от патрулите ви, от когото разбрах за отказа на сър Уилям да продължи да е пазител и че ще се избира негов заместник. Аз и хората ми яздихме цяла нощ, за да пристигнем тук.

Джеймс изгледа сърдития млад мъж.

— За поста е предложен сър Робърт Брус.

— Избран ли е? — попита Комън.

— Не — отвърна Уишарт, преди стюардът да отговори. — Още не.

— Тогава и аз искам да се кандидатирам. — Джон Комън се обърна и повиши глас, за да надвика гневните протестни викове на хората на Робърт. — Имам право да бъда изслушан.

— Сър Робърт е граф — извика Александър Ситън, — а ти си рицар. Тук рангът трябва да оказва влияние.

Джон Комън се обърна към него:

— Аз също съм син и наследник на един от най-могъщите благородници в кралството и племенник на краля. — Той изгледа събралите се мъже. — Някой ще отрече ли това? — Когато никой не отговори, Джон Комън присви доволен черните си очи. — Ако баща ми знаеше колко важно ще е това събрание, щеше сам да дойде, но аз ще се кандидатирам за поста вместо него.

— Подкрепям предложението!

Грубият глас беше на огромен, широкоплещест мъж с побеляла коса, който излезе напред от групата на Комън. Беше възрастният граф Стратърн, известен с буйния си характер. Привърженик на Уилям Уолъс, той беше участвал в нападението на Нортъмбърланд предишната година. Женен за сестрата на графа на Бъчан, оглавяващ Черните Комъни, той беше влиятелна фигура сред елита на предишното кралство.

Робърт погледна Джеймс Стюарт и по безсилието, изписано на лицето му, разбра, че ще трябва да позволят на Комън да посочи доводите си не само защото беше подкрепен от човек с репутацията на Стратърн.

— В такъв случай ще трябва да заявиш официално кандидатурата си, сър Джон — каза накрая лорд-стюардът. — Защото не можем повече да продължаваме дебатите. Мога да те уверя, че докато се мотаем, крал Едуард със сигурност планира следващия си поход.

Джон Комън изгледа сърдито стюарда заради настояването му да бърза, но се обърна към събранието:

— Много добре — отвърна той, замълча за миг, така че да събере мислите си, и започна да говори.

За изненада на Робърт, който смяташе младия човек за бледа сянка на влиятелния си баща, той умееше да се изразява ясно.

Джон изтъкна положението на баща си като мирови съдия на Галоуей и като един от шестимата регенти, избрани след смъртта на крал Александър. Посочи също, че фамилията му отдавна е една от най-влиятелните в кралството, както и тяхната безрезервна подкрепа за чичо му — крал Джон Балиол. Това беше една умна реч, която предизвика интереса на много от мъжете на поляната не само защото декларираната в нея подкрепа за Балиол нарочно беше пропусната в доводите на Джеймс Стюарт в подкрепа на Робърт.

— Аз заставам зад крал Джон — завърши Комън, — както би трябвало да направи всеки, който се предлага за наш водач. — При тези думи той погледна многозначително Робърт.

Изненадващо, тъкмо един от хората на Уолъс, широкоплещестият Гилбърт де ла Хей, лорд на Ерол, оспори надменното твърдение на Комън.

— Тези думи щяха да прозвучат по-убедително в устата ти, стига Комъните да не бяха извели благородниците от полесражението при Фолкърк, та сър Уилям и пехотинците му да се изправят сами срещу английската кавалерия.

Робърт, започнал да се разколебава, докато слушаше речта на Комън, видя в това изказване искрица надежда, когато Грей и Нийл Камбъл закимаха в знак на съгласие.

Джон Комън се изчерви, но веднага възрази на лорд Гилбърт.

— Баща ми поне беше при Фолкърк, застанал до съотечествениците си. А човекът, когото посочихте за наш пазител, дори не беше на бойното поле! — Той посочи Робърт. — Може би Брус остана да гледа отстрани просто от страх, а може би старата му клетва за вярност към крал Едуард го спря да вдигне меча си?

Стюардът и няколко други протестираха, но гласът на Робърт се извиси над тях:

— Ако моята някогашна клетва за вярност към краля на Англия е пречка за кандидатурата ми, тогава трябва да бъде посочена и твоята сегашна обвързаност. В края на краищата ти си женен за братовчедката на краля и си бил на служба при него много по-скоро, отколкото аз.

— Аз се отказах от брака си, когато с баща ми престанахме да се подчиняваме на заповедите на краля, както и възнамерявахме да сторим веднага щом като бъдем освободени от Тауър. — Джон Комън продължи да говори, без да обръща внимание на презрителните забележки на Едуард Брус. — Джоан и дъщерите ми са в Англия. Заради моето кралство пожертвах жена си и децата си. Ти какво пожертва?

Спорът продължи и се пренесе от Робърт и Джон из цялото събрание. Стюардът и Уишарт се помъчиха да сложат ред, опитвайки се да надвикат общата глъчка, докато не прегракнаха, но никой не ги слушаше. Отмествайки гневния си поглед от Комън, Робърт видя наоколо само отворени уста и вдигнати юмруци. Хората на Комън се бяха изправили срещу неговите. Брат му беше сложил ръка на дръжката на меча си. Същото беше направил и Джон от Атъл. Дънегол Макдуъл пък беше изтеглил своя. С периферното си зрение Робърт забеляза един слаб мъж с черна роба и качулка на главата да се промъква през тълпата. Под качулката видя гладко избръснатата брада на млад мъж. Когато той излезе в центъра на събранието, отметна назад качулката и откри изразително лице с остри черти и тонзура на главата. Едното му око беше синьо, а другото — млечнобяло. Мина известно време, докато някой го забележи.

Уишарт, който спореше със Стратърн, спря по средата на изречението. Лицето му се промени и остана с отворена от изненада уста.

— Хвала на Бога, Ламбъртън, мислех те за мъртъв!

При тази внезапна реакция на епископа останалите мъже притихнаха. Постепенно очите на всички се насочиха към новодошлия. При споменаването на името Робърт разбра, че това сигурно беше Уилям Ламбъртън, човекът, избран от Уолъс и Уишарт за епископ на Свети Андрю, най-важната епархия в кралството.

— Пътуването ми до Рим продължи по-дълго от очакваното, Ваше преосвещенство — отговори Ламбъртън. Без да повишава тон, в гласа му имаше такава вътрешна сила, че накара и последните протести на някои от хората на поляната да затихнат. — Обаче се връщам при вас, ръкоположен пред Бога от ръката на Негово светейшество папа Бонифаций. И както изглеждам — добави той, оглеждайки събранието, — тъкмо навреме.

Уишарт продължи да оглежда Ламбъртън от глава до пети.

— Как успя да стигнеш до нас, приятелю?

— Добър въпрос — отвърна Ламбъртън и леко се усмихна, — но отговорът му е за друго време. — Той се огледа наоколо. — Чух част от това, което се предлага тук. Бих предложил и сър Робърт Брус, и сър Джон Комън за пазители. Ако хората в кралството останат разделени по този въпрос, което очевидно е така, защо тогава не премахнем причината за това разделение и да не обединим двамата мъже, които всички по един или друг начин подкрепят? — Когато никой не каза нищо, Ламбъртън продължи по-уверено: — Защото на нас ни е нужно единство. Аз успях да получа подкрепата на Негово светейшество в Рим за каузата ни, но докато бях в Париж, разбрах, че примирието между Англия и Франция е сключено официално.

— Ние също чухме за това, Ваше преосвещенство — каза Джеймс Стюарт.

— Работите са по-зле, отколкото ви е известно, лорд-стюард — отвърна Ламбъртън. — Примирието е сключено като постоянен съюз, закрепен за следващите години с брака на крал Едуард и Маргьорит, сестрата на крал Филип. С този съюз някогашните ни договори с крал Филип ще бъдат анулирани. Шотландия остава сама.

66

Робърт приклекна сред шубраците в падината и ризницата му се нагъна около него. Взе една вейка от земята и с нея бутна назад качулката на зеленото си наметало, за да вижда по-добре. Около него, разположени в кръг, стояха двадесетина мъже с подобни наметала върху ризниците, за да прикриват лъскавата им стомана. В зеления листак над тях се чуваше цвърченето на косове и дроздове, разтревожени от натрапниците. Отвъд мрежата от клони небето беше побеляло от жегата. Дърветата скриваха мъжете от жаркото слънце, но въздухът беше пълен с влага и насекоми, които ги измъчваха — комари, мухи и кърлежи, които можеха да докарат човек до полуда, забивайки се в кожата на главата и в слабините.

— Знаем, че каруците ще минат по този път за Роксбърг — каза Робърт и прекара черта по сухата пръст с пръчката. После посочи с нея един камък, поставен върху земята в края на чертата, а в другия й край начерта кръг. — Сър Джеймс и хората му ще следят за тях там, където е по-високо и ще могат ясно да виждат пътя. През това време нашите сили ще чакат тук. — Той начерта два кръста в двата края на чертата. — Сега не знаем кога точно ще пристигнат англичаните, но съгледвачите предполагат, че ще бъде по някое време този следобед, почти сигурно преди да се стъмни. Сър Джон и хората му са минали по пътя. — Той погледна шурея си, който кимна.

Къдравата черна коса на Атъл беше скрита под качулката. Виждаше се, че изгаря от нетърпение.

— Предполагаме, че на обоза ще са нужни десет минути, за да стигне до позициите ни, след като мине мястото, където са хората на стюарда.

Робърт се вгледа в черните очи на Джон Комън.

— Надявам се, че си определил някого, който да наблюдава за сигнала на сър Джеймс?

Бледото лице на Комън беше сърдито.

— Фъргъс ще свърши тази работа — изсумтя той и извърна глава към един от хората си — жилав, строен шотландец, скръстил ръце на гърдите си.

Робърт изгледа другите мъже с Комън, повечето от които бяха негови рицари, и няколко души от Галоуей. Лицата на всички бяха навъсени и той си даваше сметка, че това се дължи не толкова на приближаващия противник, колкото на хората му, изправени срещу тях. От неговите хора като че ли само вниманието на Атъл беше съсредоточено върху плана. Гартнет се мръщеше, Александър Ситън беше сдържан, Кристофър беше изнервен и не сваляше очи от групата на Комън, а Нийл Камбъл гледаше с безразличие и човъркаше зъбите си с клечка, която беше подострил с кинжала си. Едуард беше впил поглед в Комън, а сините му очи бяха пълни с омраза.

— Добре — рече строго Робърт и отново погледна чертата, която беше прекарал в пръстта. — Лорд-стюардът ще остави англичаните да влязат в капана, преди да отреже пътя им за отстъпление, а в това време ние ще ги захапем и… — Робърт млъкна, като чу някой да мърмори. Спря погледа си на Дънегол Макдуъл, застанал от дясната страна на Комън, който носеше дълга под коленете ризница под кафяво наметало. — Имаш ли да кажеш нещо?

Макдуъл срещна погледа му, без да мигне.

— Мисля, че е рисковано да се опитваме да правим засада толкова близо до замъка. Ако гарнизонът в Роксбърг разбере за това, могат да излязат и да ни нападнат. Защо хората на стюарда не нападнат, а ние да им отидем на помощ?

Едуард се обади, преди Робърт да отговори.

— Вече обсъждахме възраженията ти, Макдуъл. Не си чул нищо от това, което казахме.

Робърт хвърли предупредителен поглед на брат си и вдигна ръка, когато Дънегол промърмори нещо под носа си.

— Ето кое е най-доброто място за засада. — Той посочи гората наоколо. — Теренът е подходящ за конете ни и можем да нападнем едновременно от две страни. Знаем, че обозът е добре защитен. Съгледвачите казаха, че са видели тридесет конници и почти двойно повече пешаци плюс тези, които карат каруците. Не. От това място ще нападнем. Ако действаме бързо, ще можем да унищожим запасите им и да се оттеглим в Гората преди гарнизонът в Роксбърг да има възможност да предприеме нещо.

Докато Дънегол шепнеше нещо на Джон Комън, Робърт замахна ядосан, за да прогони една муха, която бръмчеше около лицето му. Жегата беше лепкава като захарен сироп и се дишаше трудно. Спомни си уелските хълмове в снежната тъма, огньовете, които горяха в нощта, осеяната с трупове земя около каруците, падналите ранени коне, които жално цвилеха. Беше планирал засадата по подобие на тази в Нефин, но не можеше да отрече, че тук нещата бяха по-различни и по-опасни, отколкото за уелсците, които можеха да се измъкнат и да се скрият в планината. Първо, сегашното нападение трябваше да се извърши през деня и макар теренът да предлагаше за тях по-лесни условия за атаката, той улесняваше и противника да ги преследва, ако нещата не се развиеха добре. Думите на Дънегол го накараха да започне да изпитва вътрешни съмнения. Крепостта Роксбърг беше пълна до краен предел с изгладнели английски войници, които отчаяно чакаха запасите с храна да стигнат до тях. Наложи си да пропъди тревогата си. Планът щеше да успее. Изправи се, хвърли настрана пръчката и погледна другия пазител.

— С мен ли си, Джон? Трябва да знам.

След като помисли малко, Комън стисна зъби и кимна леко с глава.

— За Фолкърк — рече Робърт и му протегна ръката си.

Джон я пое. За миг си стиснаха ръцете и бързо ги отдръпнаха.

Двете групи напуснаха падината. Комън и рицарите му се отправиха към пътя, където на известно разстояние от другата му страна чакаха с конете си останалите хора от дружината му. Робърт и хората му навлязоха по-навътре в гората и птиците се разлетяха уплашени в белезникавото небе. Край пътя дърветата не бяха толкова нагъсто и не предлагаха добро прикритие, което можеше да се превърне в проблем, ако англичаните имаха съгледвачи, които да яздят преди обоза. Те можеха да ги забележат и да вдигнат тревога. Робърт реши двете групи да не се показват и да бъдат не много далеч една от друга, докато чакат сигнала на стюарда.

Едуард погледна през рамо назад, докато вървяха.

— Готов съм да се закълна, че мръсникът Макдуъл ще е готов да оспорва всяко твое решение.

Робърт го погледна.

— Не можеш да го виниш, че ни мрази. Баща ни уби неговия баща.

Едуард повдигна равнодушно рамене.

— Баща му нападна нашия. Какво очаква той? Освен това беше преди много време.

Робърт не отговори и продължи да отмества клоните по пътя си. Останалите от групата ги чакаха на една поляна отпред. Бяха главно от мъже от Карик, между които Нес и Уолтър, подкрепяни от някои от хората на Атъл и Мар. Общо шестдесет на брой, заедно с групата на Комън те бяха доста повече от осемдесетте англичани.

— Наблюдателят на поста си ли е? — попита Робърт, отправяйки се към Уолтър, като пътьом взе чашата с бира, която му подаде Нес.

Уолтър посочи към един вековен дъб и Робърт забеляза през листака да се показват краката на човек, възседнал един от по-високите клони.

Допи бирата и седна да чака. Можеше да минат часове, преди да бъде подаден сигналът. Трябваше да почива при всяка възможност. Около него дърветата се простираха като зелена стена, в която тук-там проникват слънчеви лъчи. Местността беше в най-южния край на Селкъркската гора. Тук, на границата, дърветата бяха главно дъб, леска и бреза, за разлика от високите борове във вътрешността. Гористите райони бяха осеяни с обрасли с пирен хълмове и стръмни клисури, в които неочаквано пред погледа изникваха острите върхове на кули на манастири и замъци, построени от един и същ бледорозов камък.

Робърт се облегна на един дънер и огледа хората си, които си подаваха мех с бира и разговаряха помежду си. Всички бяха мръсни и плувнали в пот. Дрехите им бяха зацапани от месеците, прекарани в Гората, и пътуването от място на място. Мнозина си бяха пуснали бради, тъй като нямаха време да се бръснат. Робърт потърка твърдата си брада и предположи, че изглежда по същия начин.

През последните десет месеца, откакто той и Джон Комън бяха избрани за пазители, те водеха дълга война със замъците под контрола на англичаните, оставени в тях да ги защитават, когато крал Едуард изведе армията си през границата. Без обсадни машини не можеха да организират открити атаки и вместо това се стараеха да откъснат гарнизоните от така необходимото им снабдяване. Говореше се, че англичаните от Стърлинг са на ръба на гладната смърт. Ако е рекъл Господ, Роксбърг щеше да бъде изправен пред същата участ, стига да успееха днес. Една победа тук щеше да е добре дошла, защото замъкът имаше важно стратегическо значение с близостта си до границата и беше базата, от която Едуард започна похода си предишната година.

Докато Робърт оглеждаше хората си, улови погледа на Кристофър Ситън. По Коледа той беше посветил младия човек за рицар като награда за верността му през последните две години. Отначало оръженосецът се беше притеснил от оказаната чест, което беше озадачило Робърт, но постепенно Кристофър започна да свиква с ролята си на рицар. Останалите, всеки по свой начин, понасяха изнурителната окопна война. Някои се справяха по-добре, а други — не толкова. Брат му и Александър Ситън, които се чувстваха като у дома си в Гората, планираха нападения и засади и живееха ден за ден. Същото се отнасяше за Джон от Атъл, чийто млад син Дейвид му служеше за оръженосец, макар че графът явно страдаше по жена си, останала в лагера в Гората с жените и децата. Робърт беше оставил там Марджори на грижите на Кристин и Джудит. След заминаването на Катрин дойката се беше променила и с истинско удоволствие се грижеше за дъщеря му. От всички като че ли на Гартнет му беше най-трудно да свикне отчасти защото ненавиждаше техния начин на водене на скрита война, която той наричаше „пълзене по корем“. Но дори и той трябваше да признае, че нямаха друга възможност. След поражението при Фолкърк откритото сражение беше немислимо. Не разполагаха нито със силите, нито с едноличното ръководство на Уилям Уолъс, който сега беше в чужбина и водеше своята война с думи в дворците на френския крал и на папата. Робърт насочи вниманието си към брат си, който седеше заедно с Нийл Камбъл. Двамата много си приличаха — същия буен темперамент, примесен с добро чувство за хумор. Робърт не се изненада, че са се сближили. Самият той отначало не бързаше да се доверява напълно на Камбъл — един от най-верните помощници на Уолъс, — но беше впечатлен от безстрашието и умението му като боец. След време откри, че двамата имат повече общи неща, отколкото предполагаше. Нийл се беше присъединил към отряда на Уолъс още в началото на бунта, след като фамилните му земи в Лох О бяха опустошени от рода Макдуъл. На запад войната, избухнала преди две години между рода Макдуъл, съюзници на Комън и Балиол, и рода на Макдоналд — лордове на Айлей, които все още действаха като агенти на крал Едуард, продължаваше с неотслабваща сила. Неотдавна старейшината на Макдуълови беше убит и беше заменен от Ангъс Ог — мъжа, който беше предложил на Робърт лъжицата си преди толкова много години на гощавката в замъка Търнбери. Фактът, че Нийл беше загубил земите и наследството си, го сближи с Робърт, който все още се измъчваше от опустошението на Лохмейбън в негово отсъствие. Това беше нишка, която свързваше много от присъстващите тук мъже.

Крал Едуард не се върна, за да продължи унищожителната си война, макар да се разпространяваха слухове за предстоящ нов поход. Обаче продължаваше да действа от разстояние, като предлагаше парчета конфискувана земя на бароните си. Граф Линкълн получи именията на Джеймс Стюарт, Клифорд — разположения на югозапад замък Кърлавърок, а на Пърси бяха предложени още крепости в именията на Балиол в Галоуей. Обаче засега и докато англичаните не установяха пълен контрол над кралството, бароните не можеха да направят кой знае какво с новите си земи, защото бяха заплашени от шотландците.

Загледан в застаналите пред него хора, Робърт се замисли за пътя, по който ги водеше. В Ървин, когато беше взел решението да се устреми към трона, знаеше, че това ще бъде дълъг процес, но сега започна да се пита колко дълъг все пак щеше да бъде той. В края на краищата всичко си има край, му беше казал Джеймс, когато Робърт беше попитал лорд-стюарда кога според него може да обяви намерението си пред хората от кралството. Имай търпение нещата да се подредят по естествен път, му беше казал той. Обаче на Робърт му се струваше, че това подреждане по естествен път щеше да изисква още политика, още нападения срещу снабдителни линии, още напрежение и най-вече още чакане.

Слънцето беше изминало по-голямата част от небесния си път и сега печеше във врата на Фъргъс. Кожата го сърбеше и по гърба му се стичаха струйки пот. Замахна срещу един стършел, който непрекъснато бръмчеше около лицето му. Голямото насекомо се отдалечи. Слънчевите лъчи играеха по дънера на един дъб, по който проблясваха сините гърбове на бръмбари, пробягващи по кората. През клоните под него той виждаше главите на мъже и задниците на коне. От мястото си имаше добра видимост през клоните на дъба на юг и на изток над гората. Тук-там, където теренът се издигаше, се виждаха части от пътя, който се виеше в далечината. Ако проточеше врат, зад гърба си можеше да види сред листака да се показва част от розовия камък на крепостната стена на замъка Роксбърг.

Потърка врата си и премигна. От ярките слънчеви лъчи, проникващи косо през по-високите клони, го боляха очите. Изглежда, че оттам може би щеше да има по-добра видимост, но тук, сред листата, сянката беше по-голяма. От горещината усещаше главата му да пулсира. След малко се повдигна нагоре и застана прав върху клона, на който седеше през последните два часа. Усети как кръвта в краката му се раздвижи. Отдолу дочу глас.

— Фъргъс, подадоха ли сигнала?

— Не — отвърна той и погледна надолу, където беше застанал един от хората на Комън. — Трябва да се пораздвижа. Ще се изкача по-нависоко.

Мъжът обви с ръце един клон над него и започна да се катери, като не сваляше очи от гористото възвишение в далечината, където бяха разположени хората на стюарда. Чу бръмчене, което му подсказа, че стършелът се беше върнал, но не му обърна внимание и продължи да се прехвърля нагоре от клон на клон. Когато стигна едно разклонение, успя да се прехвърли от другата страна на дървото. Горе клоните, вече не толкова дебели, бяха достатъчно здрави, за да го издържат. Избра един клон, от който през листата имаше по-добра видимост на изток, но на запад те го закриваха от слънцето, възседна го и започна да се придвижва малко по малко напред. Отнякъде се чу по-плътно бръмчене. Още стършели. Два забръмчаха над него. Той изруга и посегна да удари единия. Стършелът избегна удара. Фъргъс го проследи, присвил очи, готов да цапардоса малката гадина, ако се върне. После спря на място, присвивайки още повече очи. Десетки стършели кръжаха около един клон под него. През листата видя нещо, подобно на голяма, избеляла торба. Изтръпна, забелязал гнездото. Към него се понесоха още стършели. Един кацна върху крака му и той махна с ръка да го пропъди. Насекомото се върна, като продължи да бръмчи гневно пред очите му. Фъргъс заклати енергично глава и изруга. Не можеше да остане тук. Проклетата твар щеше да му пречи да наблюдава. Съжали, че се беше преместил, залови се за клона над него и се изправи с намерение да се върне обратно до разклонението на ствола и да се смъкне на старото си място за наблюдение. Хвана клона с другата си ръка, за да има по-добра опора, и в същия миг усети остро убождане. Отдръпна инстинктивно ръката си и видя останките на един смачкан стършел, забити в дланта му. В същия момент усети друго убождане отзад по врата. Фъргъс изохка и се плесна по врата, но загуби равновесие. Политна напред и се стовари с всичка сила върху по-тънкия клон под него. Чу се пращене и клонът се счупи сред облак от листа. Усетил, че клонът под него поддава, протегна рязко ръце, хвана се за един клон над него и увисна, като едва си поемаше дъх, а в това време счупеният клон полетя надолу. Бръмченето на стършелите премина в остър вой. Фъргъс нададе предупредителен вик, но беше твърде късно. Когато „торбата“ падна върху покритата с мъх земя, тя се разтвори и от нея излетя облак стършели. След секунди първите викове на мъжете и конете отекнаха сред тишината.

В това време в далечината, над гората, надвиснала над пътя за Роксбърг, в синьото небе полетяха една сред друга три стрели.

От другата страна на пътя, дълбоко в зелената сянка на дърветата, от дебелите клони на един планински бряст се чу остро изсвирване. Чул звука, Робърт се изправи и сънливостта му изчезна. Видя човека на дървото над него да маха с ръка и разбра, че е време. Даде знак и хората, разположили се на земята, допиха на един дъх чашите си с бира и прекратиха разговорите. Скочиха на крака и се отправиха към мястото, където бяха вързани конете им. Двама спряха да се изпикаят сред храстите, докато оръженосците отвързваха юздите на конете. Притихналите в спокойния следобед птици зацвърчаха в дърветата от внезапното раздвижване в лагера.

Робърт се запъти към Хънтър и наложи шлема си. Чу в далечината тревожното цвилене на коне откъм лагера на Комън.

— Тези селяндури не могат ли поне да си държат устата затворена? — възмути се Едуард. Метна се на седлото и измъкна меча си.

— Англичаните ще ни чуят от миля разстояние — изръмжа Александър.

Робърт сложи крак в стремето и се метна на коня редом с тях. До ушите му достигна слабото трополене на колелата на каруците. И друг път беше пътувал с обоз и знаеше какъв шум вдигат колите по твърдата земя.

— Няма да чуят заради шума от каруците — каза им той, придърпа с една ръка юздата на Хънтър и изтегли меча си с другата. — Ако е рекъл Бог, така няма да ни забележат почти докато нападнем. — Срита Хънтър в хълбоците и го подкара напред.

Хората му се разпръснаха в редица между дърветата. Уловил погледа му, Джон от Атъл се усмихна мрачно и изтегли меча си от ножницата. Зачакаха, застанали един до друг, като дишаха тежко през визьорите на шлемовете.

Шумът от колелата на каруците започна да се чува по-наблизо, примесен с глухото трополене на много копита. Робърт вече не чуваше цвиленето на конете откъм страната на Комън. Загърбил всякакви други мисли, насочи вниманието се само в една точка като стрелец с лък, който се прицелва. До него бяха рицарите и шуреите му, а оръженосците и групата пеши войници стояха зад тях с къси мечове и секири в ръце. Нес изглеждаше нервен, но беше извадил меча си, готов да последва Робърт и в ада, ако се наложи. Плътно зад него беше Уолтър. Наблюдаващият оръженосец, който имаше за задача да прецени за колко време след подаването на сигнала обозът ще бъде при тях, се смъкна от дървото и кимна.

Робърт побутна Хънтър да продължи напред, а хората му го последваха и се разпръснаха. Навели глави под провисналите клони, рицарите държаха изкъсо юздите на конете. Някои животни вирнаха възбудени глави, усетили напрежението на стопаните си, но те не ги изпускаха от контрол. Робърт препусна с Хънтър в тръс между дърветата и другите направиха същото. Гората се изпълни с грохота от колелата на каруците и копитата. Когато дърветата оредяха, мъжете сръгаха конете в хълбоците и препуснаха в галоп. Извиваха се клони, чупеха се вейки, изтръгваха се храсти. Слънчевите лъчи проблясваха през листата. Очите и ноздрите на конете се разшириха. Нападателите видяха през дърветата да се показват силуети на каруци и ярките цветове на туники.

Когато изскочиха от гората и се понесоха с грохот към обоза, Робърт изрева:

— За Шотландия!

Като ги видяха да се приближават, англичаните обърнаха рязко конете си, нададоха силни викове и измъкнаха мечовете от ножниците. Пешите войници с червения кръст на Свети Джордж на туниките измъкнаха оръжията си и се струпаха около колите, готови да защитават ценния товар. Товарните коне, впрегнати в десет каруци, натоварени със сандъци, чували и бурета, зацвилиха уплашени, а кочияшите се помъчиха да ги успокоят. Дружината на Робърт налетя стремително от дясната им страна. Рицарите пришпорваха яростно конете, за да изкачат лекия наклон, който ги извеждаше на пътя.

Робърт се насочи право към един рицар в началото на обоза, облечен в черно, със син кръст на щита. Замахна с меча и стоманата проблесна на светлината на залязващото слънце. Рицарят вдигна щита си и мечът на Робърт се стовари с трясък върху дървото. Човекът не беше имал време да спусне визьора на шлема си. Видя се как беше стиснал решително зъби. Отби меча на Робърт и на свой ред се опита да го промуши отстрани със своя. Острието на меча се плъзна по щита на Робърт и направи резка през червения орнамент. Рицарят плю през зъби и замахна отново. Мечът му срещна оръжието на Робърт във въздуха, последва звън на стомана, но почти не се чу сред шума наоколо. Робърт натисна меча на противника си напред и надолу, последва стържене на метал в метал. Конете им се сблъскаха, скърцайки със зъби. Когато напречният предпазител на меча му опря в меча на рицаря, Робърт го изви и отби оръжието му, с което наруши равновесието на мъжа. Преди рицарят да успее да се изправи, Робърт се отдръпна рязко назад, измъкна крака си от стремето и му нанесе силен ритник отстрани. Все още наведен върху седлото, рицарят с вик падна на една страна, при което повлече встрани и главата на коня, и юздите. Рицарят се сгромоляса на земята и бронята му издрънча, в това време конят му се отскубна, изправи се на задни крака и зарита във въздуха. Едно от железните му копита попадна във врата на Хънтър и конят се препъна, цвилейки от болка. Робърт, който още не беше успял да сложи крака си в стремето, полетя напред през главата на животното. Строполи се на земята и се претърколи тъкмо навреме, за да не бъде стъпкан от един товарен кон. Пое рязко въздух и сграбчи меча си, паднал в праха на пътя. В този момент рицарят, който беше успял да се изправи на крака, тръгна ръмжейки срещу него. От носа му обилно течеше кръв. Робърт се озърна за миг и видя, че по цялата дължина на пътя цари пълна бъркотия. Хората му се бяха вкопчили в яростна схватка с англичаните. За част от секундата с изумление осъзна, че от лявата страна на обоза Комън и дружината му не се виждаха никъде. Противникът му се нахвърли срещу него и той гневно замахна с меча, за да посрещне удара.

Схватката беше ожесточена. Първоначалният елемент на изненадата, който беше дал предимство на шотландците, вече беше без значение. Англичаните бързо се окопитиха и сега оказваха решителна съпротива. Рицарите си нанасяха тежки удари с мечовете, конете им се блъскаха в тясното пространство. Вкопчили се един в друг пеши войници си нанасяха безмилостни удари, а други се търкаляха на земята, тъпчеха се пръсти, удряха се челюсти с дръжките на мечовете, забиваха се кинжали в гърла и ребра. Навсякъде шуртеше кръв, цвилеха коне. Хората на Робърт се биеха с ожесточение, но без отряда на Комън противникът имаше числено превъзходство. След малко картината на боя започна да се променя. Някои от шотландските рицари бяха принудени да се сражават срещу двама души наведнъж. Джон от Атъл надаваше яростни викове през шлема си, докато се сражаваше с един рицар и едновременно отбиваше атаките на пехотинец. Един от английските рицари извика на кочияша на първата каруца да си пробие път и да се насочи към замъка. Подчинявайки се на заповедта, човекът изплющя с камшика върху гърбовете на конете, те се втурнаха напред и каруцата се понесе по неравния път към Роксбърг.

Робърт, вкопчен в ожесточена схватка с облечения в черно рицар, видя двата товарни коня да го връхлитат. Хвърли се встрани и каруцата изтрополя покрай тях. За момент остана сам от лявата страна на пътя, тъй като боят се водеше изцяло на дясната страна. Обърна се задъхан към дърветата и изкрещя името на Комън. За момент му се стори, че чу далечни викове, а в този момент край него профуча друга каруца.

Едуард Брус тъкмо беше забил меча си в гърлото на един пехотинец, който се беше опитал да го прободе в крака, когато видя, че каруците се движат и кочияшите размахват камшиците си над конете. Заби пети в коня си и препусна с него след една от каруците, профучавайки между биещите се. Като се изравни с конете, той замахна с меча и сряза кожените ремъци на хамута. Извика, когато кочияшът изплющя с камшика по задницата на коня му, оставяйки червена резка върху кожата, и принуди животното да се втурне в бесен галоп напред. Освободеният от хамута кон се отклони от пътя и препусна в гората, оставяйки каруцата да продължи само с един кон. Разбрал намерението на Едуард, Нийл Камбъл пришпори коня си, настигна каруцата и сряза хамута от другата страна. Няколко шотландски пехотинци, които си бяха пробили път през англичаните, се покатериха върху каруците и като прескачаха сандъци и бурета, се нахвърлиха върху кочияшите. Две каруци обърнаха и затрополяха по пътя в посоката, от която бяха дошли. Някои от рицарите яздеха с тях, без да знаят, че се насочват право срещу хората на Джеймс Стюарт.

Изведнъж от лявата страна на пътя се появи разпокъсана редица конници. Робърт, успял да се метне върху една от каруците, пътуващи за замъка, ги видя да се приближават между дърветата начело с Джон Комън. Извика на Джон да пресече пътя на обоза, а после се покатери върху чувалите, за да се справи с кочияша. Каруцата продължаваше да подскача по неравния път. Робърт политна на една страна и за малко да падне от колата, но успя да се хване за страничната преграда, изтегли се нагоре и се хвърли върху кочияша. Мъжът се опита да окаже съпротива, но Робърт го прободе с меча си. Кочияшът се катурна от седалката, падна на земята и си строши врата. Ужасените коне продължаваха да препускат, но Робърт пусна меча и хвана юздите. Докато успее да спре каруцата, останалите хора на Комън изскочиха от гората и нападнаха англичаните. От десетте каруци шест успяха да избягат, четири се насочиха към Роксбърг, а две се върнаха по пътя, от който бяха дошли.

Плувнал в пот, Робърт скочи от каруцата и се затича обратно към хората си. Свали визьора на шлема и изплю прах и кръв от устата си. Пътят пред него беше осеян с трупове. Между хората се виждаха и телата на няколко мъртви коня, един от които все още агонизираше. За момент Робърт си помисли, че е Хънтър, но после видя, че Нес го води, възседнал своя кон с окървавен меч в свободната си ръка. Робърт се отправи право към Комън, който беше слязъл от коня си на осеяния с трупове път. Докато вървеше, мина покрай знамето си, което се развяваше едва-едва край пътя, и се вгледа в младия рицар от Карик, който беше с него още от Карлайл. Наведе се над него. От врата на Уолтър стърчеше кинжал, яката на туниката му беше прогизнала от кръв, а безизразните му очи се взираха в небето.

Побеснял от гняв, Робърт погледна Комън. Няколко мъже наблизо с мъка се изправиха на крака, а други се смъкнаха изтощени от конете си. Хората му вече искаха обяснение от групата на Комън. Атъл крещеше яростно на Дънегол Макдуъл. Когато се отправи към Комън, беше така ядосан, че не забеляза червените подутини по лицата и ръцете на много от мъжете, нито пък факта, че няколко души липсваха. Беше толкова разгневен, че трябваше да положи усилие да не се нахвърли върху Комън. Застана пред него и процеди през зъби:

— Къде беше? Загубих поне десет души, кучи син такъв!

Премрежил очи, Комън изгледа сърдито Робърт.

— И аз загубих десет!

Дънегол Макдуъл избута Атъл и застана до Комън. Лицето му беше покрито с тъмночервени подутини.

— Нападнаха ни стършели.

— Стършели? — извика застаналият до брат си Едуард. — Ако бяха лъвове, може би щях да ви съчувствам. — Той се обърна към останалите хора на Робърт: — Докато ние се биехме с мъже, те се борели с насекоми! — Той погледна Комън. — Колко типично за фамилията ти да избягва на всяка цена битките! А при Фолкърк какво беше? Мравки ли?

Хората на Робърт се засмяха, а Комън се изчерви. Дънегол пристъпи напред и замахна към Едуард. Той се наведе и избегна удара, на свой ред се хвърли напред и блъсна с глава в корема нападателя си, който се строполи на земята. Хората на Комън се развикаха и се втурнаха към Едуард, който беше възседнал капитана на Галоуей и го налагаше с юмруци. Хората на Робърт също пристъпиха напред. Тези, които бяха прибрали мечовете си в ножниците, отново посегнаха към тях. Откъм пътя се чу тропот на копита и се показа Джеймс Стюарт с хората си. Някои от тях държаха запалени факли, въпреки че зад тях все още светеха последните отблясъци на залязващото слънце. Като видя стюарда, Едуард стана от Дънегол, който се изправи с мъка на крака и започна да плюе кръв. Капитанът замахна слепешката срещу Едуард, но Комън хвана ръката му.

Джеймс рязко спря коня си и се огледа.

— За Бога, какво се е случило? — попита той, като гледаше ту Робърт, ту Комън. Погледът му се плъзна по труповете на пътя и четирите каруци, две от които бяха без конете си. — Къде са останалите коли?

Робърт поклати глава.

— Успяха да се доберат до Роксбърг.

Джеймс гневно го изгледа, но кимна на хората си, които държаха запалените факли.

— Подпалете ги. — Когато рицарите се приближиха до каруците, стюардът погледна Робърт. — Трябва да побързаме — каза ядосан той. — Ще вдигнат гарнизона под тревога. Не можем да се бием с всичките.

Когато групата потегли, Робърт сграбчи ръката на Комън.

— Ти си виновен за смъртта на хората ми — изсъска той.

Комън рязко дръпна ръката си.

67

На изпъстрена с цветя поляна извън град Кентърбъри се провеждаше голям турнир. Пищното събитие беше осветено от златните лъчи на залязващото слънце, които заливаха с ярката си светлина лицата на стотиците зрители, оградили арената, и се отразяваха в украсените със скъпоценни камъни рокли на дамите и в излъсканите брони и шлемове на рицарите.

Трибуните, издигнати покрай арената, бяха покрити с червено сукно и пълни с мъже и жени. Пространството под тях беше заето от по-незначителни хора, налягали върху топлата трева със зачервени от слънцето и от бирата лица или пък застанали прави, за да наблюдават стремителните атаки на рицарите. В дъното на поляната над арената се издигаше кралската ложа, наподобяваща крепостна стена, от която висяха щитове с гербовете на краля и на новата му кралица.

Едуард, величествен в черните си одежди, извезани с тежки златни ширити, наблюдаваше от покрития си с възглавници трон как се състезават рицарите. Яростните двубои, които бяха забавлявали зрителите целия следобед, приключиха и сега започваше финалът на бойното майсторство. В единия край на арената се издигаше стълб с въртяща се мишена, която представляваше увиснала дървена фигура на мъж с нарисувани чалма и роба на сарацин и с голямо червено сърце на гърдите. Рицарите се редуваха да атакуват сарацина с копията си. Ралф де Монтърмър препусна през полето, насочил копието си срещу мишената пред погледите на тълпата. Зад него се развяваше жълтата му мантия с избродирания върху нея зелен орел. Кралският рицар порази сърцето точно в средата и сарацинът, чиято противотежест беше чувал с пясък в другия край на гредата, силно се залюля. Ралф профуча край мишената, а железните копита на бойния му кон изхвърлиха облаци пръст. Зрителите нададоха одобрителни възгласи.

Едуард премести поглед към рицарите, възседнали конете си в другия край на арената, които чакаха пажовете да поставят обратно мишената. Зад тях на фона на огряното от последните слънчеви лъчи небе се издигаше избелялото знаме с дракона, което някога се вееше из прашните арени на турнирите в Гаскония. Едуард огледа рицарите — Хъмфри де Бун, герой на турнира, Еймър де Валънс, Хенри Пърси, Гай де Бочам, Робърт Клифорд, Томас Ланкастър. Тези млади хора израснаха в двора му, научиха се да се бият на неговата арена и възмъжаха в цяло десетилетие войни. Свърши се с чиракуването им. Всички бяха наследили бащите си. Вече не бяха Рицари на Дракона. Бяха заели местата си като Гауейн и Парсивал, Мордред и Ланселот — имената на безсмъртните рицари, издълбани в дъбовото дърво на неговата маса. Графовете на Линкълн и Норфък и войнственият епископ Бек бяха останали с тях. Сега равновесието на силите беше в полза на по-дръзки и по-ентусиазирани млади хора.

Чул до себе си някой да ръкопляска, Едуард се обърна и видя младата си съпруга да аплодира усърдно изпълнението на Ралф де Монтърмър. Маргьорит беше известна сред народа като Перлата на Франция. Тя наистина беше едно бижу, чернокоса като брат си крал Филип, с млечнобяла кожа. Нежната й фигура бе обгърната от рокля от червена дамаска, пристегната с колан, украсен с блестящи червени рубини. Косата й — прибрана в плътна мрежа, очертаваща лицето й с формата на сърце. В началото на септември времето оставаше меко, но кралицата беше наметнала на раменете си дълъг хермелинов шал, за да се предпази от започващия да се усеща вечерен хлад. Дъщеря на войнствените крале на френската династия на Капетингите, Маргьорит беше пристигнала с кораб преди седмица в Доувър заедно с внушителна свита от слуги и прислужнички като нежен символ на мира, изнервена, но изпълнена с достойнство.

Два дни след пристигането на кораба в пристанището Едуард се венча с нея пред вратите на Кентърбърийската катедрала. Тържествената церемония, изпълнена от непокорния архиепископ Уинчилси, беше последвана от продължили три дни турнири и пиршества.

Едуард не пестеше средства за отпразнуването на сватбата. Отвъд арената имаше десетки големи шатри, украсени с разноцветни флагове. Над димящите огньове се въртяха на шиш глигани. По масите в шатрите бяха наредени сребърни и златни чинии и букети с цветя. Щеше да има подноси с топъл, ароматен джинджифилов сладкиш, ябълки, печени в мед, ефирен яйчен крем, сочно сърнешко, което се смъкваше без усилие от костите, захаросани бадеми, а виното щеше да се лее като река. Пред шатрите слугите окачваха фенери по клоните на дърветата, които с настъпването на нощта щяха да светят с ореол от звезди.

Усетила, че кралят я гледа, Маргьорит изви устни в лека усмивка. В отговор Едуард любезно й се усмихна, а след това отново насочи вниманието си към арената. Сватбата беше повод за радост, предвещаваща края на петгодишната война между Англия и Франция и връщането, благодарение на посредничеството на папа Бонифаций, на Гаскония на Едуард и наследниците му. Обаче тържествата не можеха да разсеят острото чувство за загуба, което се беше насъбрало вътре в него през последната седмица заради мъката, която му причиняваха спомените за Елинор. Той беше на шестдесет години. Маргьорит, престорено срамежлива на седемнадесет, беше сладка като медовина и Едуард знаеше, че през следващите години, които му оставаха, тя ще му доставя удоволствие, но никога няма да може да се докосне до душата му. Тази част от него беше умряла с неговата испанска кралица.

Едуард чу зад себе си звучния смях на сина си, седнал няколко реда по-назад с приятелите си. На петнадесет, младият Едуард беше типичен юноша с пухкава руса коса и издължено ъгловато лице. Тялото му беше израснало особено много през последната година, което подсказваше, че момчето ще наследи едрия ръст на баща си. До него с ръка, облегната небрежно на парапета на подиума, седеше красивият шестнадесетгодишен оръженосец Пиърс Гавестън. Черноокият младеж от Гаскония беше син на рицар, служил добре на краля по време на войната. След смъртта на баща му Едуард беше поставил Пиърс под опеката на кралския двор и двамата със сина му веднага се бяха сприятелили. Кралят беше започнал леко да се притеснява от зачестилата склонност на сина му да прекарва часове навън с Пиърс и приятелите си, вместо да тренира или да учи. Ала той знаеше, че има време младежът да възмъжее и това щеше да стане скоро, особено след като сега годежът му с дъщерята на крал Филип — Изабела, беше осигурен. Сватбата нямаше да се състои, докато не минеха нужните години, защото инфантата беше още дете, но междувременно кралят имаше други планове за сина си. Възнамеряваше да го ангажира пряко в следващия военен поход в Шотландия, който планираше за идната година. Моментът беше благоприятен, защото с края на годината щеше да настъпи новият век. Това беше време за промени и ако Бог пожелаеше, време да завърши завоеванието си.

Негови пълномощници под ръководството на помощника му сър Ричард де Бърг, графа на Ълстър, издирваха в Ирландия четвъртата реликва. Щом я намери, щеше да я покаже на хората, както беше направил с короната и камъка — символи на върховната му власт над обединена Британия. После, след като представеше реликвата в Уестминстърското абатство пред гробницата на Изповедника, Последното пророчество щеше да бъде изпълнено. Хората имаха нужда от легенди — нещо, което да разнообразява трудностите и скуката на всекидневието, нещо златно и лъскаво, издигащо се над сивотата на човешкото съществуване. Такива неща караха кръвта на хората да кипва. Когато спасеше кралството от мрачното предсказание на Мерлин, поданиците му щяха да го възхваляват, но по-важното беше, че изпълняването на пророчеството щеше да вдъхне вяра на тези млади хора, чиито данъци пълнеха хазната му и чиито мечове щяха да бъдат извадени за него във време на война. Рицарите на Артур бяха стигали до спорове и дори понякога бяха проявявали несъгласие с краля си, но в крайна сметка Кръглата маса ги беше свързвала в преданост, надхвърляща преходното. Точно към това се стремеше Едуард, тъй като беше решен никога повече да не види друг Луис и кралството, разпокъсано от амбициите на неговите барони и слабостта на краля му. Неговият кръг щеше да бъде направен от злато. Лъскав. Несломим.

За малко щеше да изгуби подкрепата им за Гаскония, заплахата от гражданска война беше напълно реална, но битката при Фолкърк, макар накрая да струваше твърде скъпо, сплоти хората му с извоюваната победа. Обаче все още не всичко беше приключило. Трофеите не му бяха достатъчни, за да завърши окончателно обединяването на царството си. Шотландия оставаше разделена и бунтовниците не бездействаха. Всеки месец до него стигаха съобщения за нападнати снабдителни конвои и обсадени гарнизони. От името на папата Уинчилси протестираше срещу нахлуването в една християнска държава, а неотдавна Едуард откри, че Уилям Уолъс, успял да се промъкне през блокадата на Ламанша, сега беше гост на двора на крал Филип. Той се безпокоеше за вредата, която бунтовническият водач може да нанесе на примирието, но сега трябваше да се справя с по-неотложен противник. И щеше да се справи с него.

Турнирът беше към края си. Рицарите за последен път запратиха копията си в сърцето на сарацина и съдиите се оттеглиха, за да обявят победителя, който на пиршеството щеше да получи наградата — сребърен шлем с дракон отгоре. В промеждутъка през пейките си проби път един вестоносец и прошепна нещо на краля. Едуард стана, извини се на младата си кралица и слезе от трибуната по стълбите отзад. Благородниците разговаряха помежду си и правеха облози.

Избягвайки тълпите, Едуард се отправи към шатрите, следван дискретно от двама рицари. Дневната светлина бързо избледняваше и фенерите по дърветата заблещукаха. Един слуга внесе пет пауна в най-голямата шатра, а музикантите започнаха да настройват инструментите си. Там, в едно от разклоненията на великолепната кралска шатра, стоеше мъж със синьо наметало и къса ризница и наблюдаваше как слугите слагат покривки на масите. Изглеждаше остарял и с повече белези по лицето, отколкото когато Едуард го беше видял за последен път в Гаскония. Без да обръща внимание на почтителните поклони на разбързалите се насам-натам слуги, кралят даде знак на рицарите да изчакат и отиде сам при мъжа.

С приближаването на Едуард Адам се обърна и се поклони:

— Кралю!

— Предполагам, че си се настанил?

— Погрижиха се добре за мен, милорд. Благодаря ви. — Адам замълча за момент. — Признавам, че бях изненадан от повикването ви толкова скоро след края на войната. Но оставих отряда си в Байон, за да подсили местния гарнизон под командата на един от помощниците ми. Те са в добри ръце.

Едуард гледаше как слугите нареждат масите, но мислено си представяше грубата рисунка на червен лъв, изправен на задните крака и надвесен над дракон.

— Имам за теб специална задача в Шотландия. Не като онази, която ти бях поръчал преди тринадесет години. — Той погледна Адам. — На още един човек трябва да се случи нещо.

68

Робърт Брус и Джон Комън стояха един срещу друг и се гледаха с очи, пълни със заплаха. Около тях кръглата зала на замъка Пийбълс беше пълна с хора чак до облицованите с дърво стени. Атмосферата беше напрегната и взривоопасна. По сламения покрив плющеше дъжд. Между проблясващите от време на време светкавици през процепите на капаците на прозорците трещяха гръмотевици. Въздухът беше напоен с пот, горещ дъх и остра миризма на влажна кожа от мокрите наметала на мъжете.

— Аз предупредих Брус! — извиси глас Комън, за да заглуши бурята. — Предупредих го да не нападаме толкова близо до стените на Роксбърг, но той не ме послуша.

— Значи ти провали атаката просто за да докажеш, че си бил прав, така ли? — попита Едуард.

Джон Комън презрително се изсмя. Обърна се към рицарите от Баденох и Галоуей, застанали зад него:

— Не съм знаел, че братята Брус ме мислят за толкова могъщ, че да привиквам осите от дърветата! — Усмивката му изчезна, когато отново погледна Робърт. — Ти и брат ти знаете много добре какво се случи и защо се забавихме. — Той хвърли бърз поглед към лорд-стюарда и епископите Уишарт и Ламбъртън, които се опитваха да въдворят ред. — Загубих десет мъже и пет коня, дявол да го вземе! Кажете ми, какво трябваше да направя?

— Можеше да поставиш на пост по-опитен наблюдател — каза студено Александър Ситън. — Ако твоят човек беше огледал по-внимателно поста си, щеше да види гнездото и да избере друга позиция.

— Фъргъс плати за грешката си с живота си — отвърна гневно Комън.

— Както и дузина от моите хора — каза Робърт, без да сваля очи от своя колега пазител.

— Според мен трябва да признаем, че никой няма вина за провала на атаката — рече с твърд глас Джеймс. Лорд-стюардът явно беше отегчен от спора, който продължаваше вече почти час, без да се стигне до решение.

— Не съм съгласен, лорд-стюард — обади се застаналият до Комън Дънегол Макдуъл. — Ако бяхме постъпили така, както предлагахме сър Джон и аз, и нападнехме английските каруци с провизии по-надолу по пътя, тогава дори и да ни беше сполетяло същото нещастие, щяхме да имаме време да ги преследваме. Обаче бяхме много близо до стените на Роксбърг, за да рискуваме. — Той изгледа Робърт. — Това беше обяснено на Брус, но отказваше да се бие, ако не приемехме неговия план. Нямахме друг избор и се съгласихме.

— Лъжеш, кучи син такъв! — изрева Едуард, пристъпи към Макдуъл и посегна към меча си, но ръката му остана във въздуха.

Видял взривоопасната атмосфера след провала на атаката, лорд-стюардът беше наредил да не се внася оръжие в залата, където беше свикано събранието.

Робърт се изправи пред Едуард и така яростно го изгледа, че той отстъпи назад, но продължи да стиска зъби и да гледа заплашително Макдуъл, който беше готов да се бие. В спора се намесиха и други и започнаха да си разменят обиди. Отвън светкавиците продължаваха да проблясват почти непрекъснато.

— Настоявам Робърт Брус да бъде свален от поста! — извиси глас над общата глъчка Макдуъл. — Не става за пазител!

Много хора около него бурно изразиха съгласието си.

Обаче най-силен беше гласът на Гилбърт де ла Хей. Откритото лице на лорда, оградено от кичури руса коса, беше строго.

— Според мен стана ясно, че сър Робърт и сър Джон не могат да работят заедно в полза на кралството. Мисля, че трябва да се свържем със сър Уилям Уолъс и да го помолим да се върне. Знаем, че примирието между Англия и Франция не включва Шотландия — каза той и погледна Ламбъртън, който мълчеше. — От каква полза ни е сър Уилям сега в чуждия двор? Хайде да го извикаме у дома, където е нужен. През новата година англичаните ще дойдат за нас. Трябва да се изправим единни срещу тях.

— Тъкмо заради това примирие сър Уилям се налага да остане там, където е — отвърна Джеймс. — Ако искаме да осигурим чужда подкрепа за каузата ни, трябва да поддържаме силно присъствие в чужбина. Съюзите могат да се променят, всички сме го виждали. Не трябва да губим надежда. Не още.

Джон Комън, изглежда, дори не чу какво си казаха двамата. Продължаваше да гледа Робърт с очи, пълни с омраза.

— Съгласен съм с Макдуъл. Брус трябва да бъде сменен. Заради неговия безразсъден план загубихме не само хора. Той позволи на англичаните да доставят половината провизии на гарнизона в Роксбърг. Сега ще издържат по-дълго обсадата, може би дори докато на север дойде крал Едуард, за да им помогне. Кой знае — продължи той, повишавайки глас срещу презрителните подвиквания на хората на Робърт, — може пък нарочно да е искал нападението ни да се провали? Може да е искал да помогне на гарнизона, та неговият стар съюзник крал Едуард да има база, от която да предприеме следващото си нахлуване в кралството ни?

Сред врявата, с която бяха посрещнати тези думи, отекна гласът на Робърт:

— Твоите безпочвени твърдения не могат да прикрият собствените ти амбиции, Джон. Искаш аз да си отида, за да можеш ти да поемеш контрол. — Гласът му, макар и силен, беше спокоен, но вътрешно най-много от всичко му се искаше да се хвърли върху човека пред него, който с възмутителните си обвинения омаловажаваше смъртта на достойните мъже, загинали в атаката, сред които беше и Уолтър. — Повдига ми се от това, че можеш да кажеш нещо толкова абсурдно, за да се добереш на всяка цена до властта за сметка на кралството ни.

— Абсурдно? — извика Джон, хващайки се за думата. — Наистина ли е толкова абсурдно, че те обвинявам в такова нещо, когато ти принадлежеше към кралския елит, свързан с неговата кауза с ненарушима клетва? Клетва, чието нарушаване се наказва със смърт?

Робърт поклати презрително глава, но при тези думи протестите стихнаха. Няколко души го погледнаха, въпросително сбърчили вежди.

Преди Робърт да успее да отговори, Джон Комън продължи и посочи съперника си, оглеждайки се наоколо:

— Ето един от онези мъже на крал Едуард, които той нарича Рицари на Дракона. Знам го, защото моят шурей, сър Еймър де Валънс, е един от тях. Преди време той ми каза, че Брус е бил приет в кралския орден. Как можем да имаме доверие в такъв човек? Как можем да рискуваме бъдещето на кралството ни с надеждата, че е прекъснал всички връзки със старите си съюзници?

Робърт усети погледите на много мъже, вторачени в него. Колко дълго Комън беше таил този довод в себе си като нетърпелива птица, настанила се върху яйце, за да го пази топло в очакване на подходящия момент то да се излюпи? Като се изключат най-близките му — брат му, двамата Ситън, Атъл и Мар — Робърт не беше споделял с никой друг приемането си в ордена. Видя, че Джеймс го гледа намръщен. Направи опит да се защити, но Дънегол Макдуъл го изпревари:

— Брус е предател! — извика капитанът на Галоуей сред настъпилата тишина. — Лъжец като онзи мръсник, баща си, и измамник като дядо си! Да бъдат проклети всичките!

Бурята, която се надигаше в залата, се разрази. Едуард се хвърли срещу Дънегол Макдуъл. Сграбчи го за гърлото и блъсна младия капитан в дървената стена. Мъжете от двете страни се втурнаха едни срещу други. Уишарт си проби път в центъра и изрева да запазят спокойствие.

Робърт се запромъква през тълпата към брат си, но някой го сграбчи отзад. Една ръка притисна гърдите му. По гласа разбра, че е Джон Комън. В следващата секунда видя пред очите му да проблясва метал, когато Комън опря кинжал в гърлото му. Робърт усети стоманата да притиска кожата му. В тълпата в отсрещния край на залата забеляза Джеймс Стюарт с бледо като платно лице. Беше вдигнал ръце, за да протестира, с отворена от ужас уста. За част от секундата Робърт осъзна колко привързан е стюардът към него. После почувства по-силно натиска на ножа и усети да го обземат едновременно гняв и страх. Комън се канеше да го убие. Копелето искаше да го убие още тук, в момента, пред очите на всички.

— Спрете, за Бога!

Мощният глас на Уилям Ламбъртън накара всички да спрат. Епископът на Свети Андрю застана по средата, гневен и изпълнен със закана. Очите му, едното синьо, а другото бяло, мятаха искри.

— Свали ножа, Джон Комън, или, кълна се в Господа Бога, че ще прокълна фамилията ти да върви право в пъкъла!

Комън не се помръдна. Робърт чувстваше как с всяко вдишване гърдите му се повдигат и опират в гърба му. След секунди Джон Комън отдръпна кинжала от гърлото на Робърт и отпусна хватката си. В другия край на залата, когато Мейл Камбъл го хвана за рамото, Едуард пусна Макдуъл. Макдуъл се смъкна покрай стената, като се мъчеше да си поеме дъх. Робърт се отскубна от Комън.

— Събранието се закрива — каза Джеймс Стюарт. — Приберете се всички по стаите си. Ще се върнем, когато страстите се охладят — каза с дрезгав глас стюардът.

Робърт си проправи път през тълпата и излезе навън, следван от хората, които говореха на висок глас, за да се чуват в проливния дъжд. Над струпаните дървени сгради в широкия вътрешен двор на замъка небето беше като наранено от натежали от дъжд облаци, озарявани от време на време от светлината на светкавиците. Преди два дни от изток бяха дошли типични за края на лятото бури. Земята беше прогизнала от поройните дъждове и всички трапища и дупки се превърнаха в дълбоки локви. Робърт зашляпа през тях, нахлупил качулката на наметалото си, отправяйки се към стръмната пътека, която тръгваше от двора и се спускаше надолу. Под него се бяха сгушили градските сгради, сред които сега бяха шатрите и конете на хората, дошли в Пийбълс за събранието. Градът се намираше на трийсетина мили от Роксбърг в стръмна клисура сред Селкъркската гора, чиято потискаща тъмнина го обграждаше от всички страни. Дърветата, огъвани от бурята, бяха като развълнувано зелено море. Докато слизаше надолу по пътеката, до Робърт стигаха гласовете на хората му, които продължаваха да спорят. За него те бяха неразбираеми и без значение както вятъра, който духаше, защото главата му беше пълна с образи, засенчващи всичко друго. Видя лицето на Джон Комън, посиняло от решимост да го унищожи. Образът беше последван от несигурността, която забеляза в очите на Джеймс Стюарт, когато Комън беше казал за клетвата му пред крал Едуард. Продължи да крачи в бурята надолу към града, оставяйки замъка зад себе си, но обвиненията на Комън не го напускаха. Все така упорито го следваха и кънтяха в главата му.

Свързан с неговата кауза с ненарушима клетва. Как можем да имаме доверие в такъв човек?

Наистина как биха могли? Никой, дори брат му, не знаеше, че беше помогнал на Рицарите на Дракона да вземат Камъка на съдбата от абатството в Скун. Това беше бреме, което той носеше сам. Казваше си, че ако в онзи ден беше отказал да помогне на Хъмфри и на другите да откраднат камъка, те щяха да го вземат и без него и той нямаше да може да им попречи, но от това не му ставаше по-леко. Независимо от стореното, за да помогне за освобождаването на кралството му, независимо колко английски обози беше нападнал, колко шотландци беше събрал под знамето си и колко стъпки беше извървял по пътя към трона, той никога нямаше да забрави, че най-голямото предизвикателство към съдбата беше тъкмо престъплението, което беше извършил.

Няма трон.

Този факт се виждаше ясно като фар, който блести пред очите му. Накъдето и да погледнеше, винаги го виждаше. В онзи ден, деня на изневярата на Катрин, Александър му беше казал, че трябва да започне да вярва, че може да бъде крал. Лордът си мислеше, че Катрин е причината, която го спира, и може би до известна степен това беше вярно. Може пък да си беше мислил, че е достоен единствено за една покварена прислужница. Обаче истинската причина, поради която той вървеше към трона със стаено в очите съмнение, беше стореното в онзи ден в Скун в сянката на хълма, където някога почувства духовете на прадедите си.

Беше толкова вглъбен в мислите си, че не забеляза шестте фигури, които се изкачваха нагоре по пътеката и за малко щеше да се блъсне в тях. Четирима бяха рицари от Карик. С ритници и ругатни те водеха помежду си двама души, които се препъваха по пътеката, не виждаха заради качулките, нахлупени на главите им. Чуваха се сподавени протести.

Като ги видя, Робърт спря с Едуард, Александър и другите зад него.

— Сър Робърт! — провикна се един от рицарите и в същия миг над тях изтрещя гръмотевица. — Заварихме тези мъже да се опитват да влязат в стаята ти. Твърдят, че те познават, но отказаха да си кажат имената.

При тези думи пленниците започнаха да се дърпат.

Робърт долови, че споменават името му.

— Махнете им качулките.

Когато рицарите се подчиниха, показаха се зачервените и гневни лица на двама млади мъже. Бяха облечени в туники и мантии от синьо сукно, измокрени и мръсни, но видимо от добро качество. И двамата имаха колани за мечове, но оръжията им ги нямаше, явно взети от рицарите. Единият, който изглеждаше няколко години по-стар от другия, беше нисък и набит, с четвъртито лице, червеникава брада и къдрава руса коса. Другият беше висок и мускулест, с дълга до раменете черна коса и младежко лице. Двамата се вторачиха в Робърт и гневът им се смени с почуда.

За момент и Робърт се вгледа с недоумение в тях, но после чу, че застаналият до него Едуард радостно извика. Изведнъж позна и двамата.

Рицарите от Карик се отдръпнаха колебливо от пленниците, когато видяха, че Робърт и Едуард се втурнаха към тях и четиримата мъже започнаха да се прегръщат и да се смеят, а очите им заблестяха от радост под дъжда. Александър Ситън погледна въпросително Кристофър и поклати глава, когато видя, че братовчед му е не по-малко озадачен, а Джон от Атъл, Гартнет от Мар, Нийл Камбъл и другите наблюдаваха изненадани.

Робърт се отдръпна от чернокосия младеж и с изумление го огледа от главата до петите.

— Господи, Нийл, та ти си висок почти колкото мен! — Той погледна към Томас, който се отдръпна, смеейки се, от яката прегръдка на Едуард, развеселен от бурното посрещане. Робърт не беше виждал по-малките си братя години наред, защото по настояване на баща им бяха останали на обучение в земите на клана Брус в Антрим през цялата война. Гледаше ту единия, ту другия, изненадан от това колко красив беше станал Нийл. Имаше лицето на майка им с изпъкналите скули и дълбоките черни очи, които гледаха добродушно и леко закачливо. Томас беше понапълнял и в лицето и фигурата приличаше повече на баща им.

Робърт се обърна към мъжете зад него и се усмихна.

— Елате да се запознаете с братята ми!

Джон от Атъл пристъпи напред и погледна, клатейки глава, Нийл.

— Ти ще трябва да си бил на не повече от осем или девет години, когато те видях за последен път, господин Нийл. На колко си сега? Шестнадесет? Седемнадесет?

— Осемнадесет — отвърна Нийл с гордостта на младеж на прага на възмъжаването.

Двамата мъже бяха приветствани сърдечно от братовчедите Ситън и Нийл Камбъл.

Когато представянето свърши, Робърт посочи надолу по пътеката:

— Хайде да продължим срещата някъде на сухо. — Той се обърна към четиримата рицари, довели братята му: — Погрижете се да се приготви храна за скъпите ми гости.

Рицарите се отправиха бързо надолу по пътеката, следвани от останалите.

Докато вървяха, Робърт погледна Нийл, изненадан от промяната в брат си и изпълнен с радост. Искаше му се да прегърне младия мъж през раменете, но го спря някакво неудобство от многото години, които бяха прекарали разделени, и от всичко, станало през това време. Имаше хиляди въпроси, но се сети първо за един, най-лесния.

— Защо, за Бога, не си казал името си на хората ми? Ако беше обяснил кой си, нямаше да се отнесат така грубо с вас.

— Не знаехме на кого можем да се доверим — отвърна Нийл, поглеждайки към Томас, който вървеше между Робърт и Едуард. — През последните няколко години чухме много слухове и трудно ставаше ясно кой срещу кого се бие. — Хвърли бърз изпитателен поглед на Робърт.

Той подозираше, че братята му също щяха да го питат за много неща. Някои от отговорите щяха да бъдат трудни.

— Как разбрахте, че ще бъдем в Пийбълс?

— Когато корабът ни пристигна, отидохме първо в Търнбери — отвърна с дрезгав глас Томас. — Сър Андрю Бойд ни позна. Каза ни, че си в Гората и се биеш с англичаните. Колкото повече приближавахме, толкова по-лесно ставаше да открием следите ти.

Групата мина през външната ограда на замъка. Робърт и хората му се бяха настанили в една странноприемница наблизо. Минаха през портата и Робърт ги поведе към нея.

— Не мога да повярвам, че и двамата сте тук.

— Аз пък не мога да повярвам, че си пазител на Шотландия — каза Нийл — Защо не ни изпрати вест?

Когато стигнаха странноприемницата, изградена от дървени греди, Робърт изчака един от рицарите, който стоеше на пост отвън, да отвори вратата.

— През последната година се случиха много неща. Не ми достигат хора.

— Чул ли си нещо за баща ни? — попита Томас, влизайки след Робърт в сградата. — Къде е той? Ами Александър? Още ли е в Кеймбридж?

— Достатъчно! — обади се развеселен Едуард, преди Робърт да успее да отговори. — Настоявам вие първи да ни кажете новините си.

Когато влязоха в голямата стая, в която спеше с хората си, Робърт кимна на Едуард, благодарен за прекъсването. Свали мокрото си наметало и го подаде на Нес, който при влизането им се надигна от едно столче край огнището.

— Защо дойдохте? — попита ги Робърт. Забеляза, че Нийл и Томас се спогледаха.

— Замъкът на нашия наставник беше разрушен — отвърна мрачно Нийл. — Беше изравнен със земята от рицари на сър Ричард де Бърг.

— Графът на Ълстър? — Робърт си представи голямата каменна сграда край реката, заобиколена от зелени поля, окъпани от дъжда. Видя в отсрещния край на стаята как лицето на Едуард помръкна и предположи, че той също си спомня дома на ирландския лорд, който беше обучавал и двамата. — Защо е направил това графът?

— През последната година хора под командата на сър Ричард обикалят из северната част на Ирландия — отвърна Томас. — Обаче ние научихме това едва преди няколко месеца, когато започнаха да претърсват Антрим. Когато пристигнаха при нас, нашият лорд отказа да ги пусне да влязат, но те си пробиха път със сила. Бяхме принудени да напуснем, за да не бъдем убити, докато претърсваха замъка. След като не намериха нищо, те го подпалиха.

— Казаха, че така ще знаят къде вече са претърсвали — обясни намръщен Нийл.

— И какво търсеха? — попита Едуард.

— Казаха ни, че търсят една реликва по искане на крал Едуард.

Робърт усети как нещо го преряза в гърдите.

— И каква е реликвата?

— Нарекоха я Тоягата на Малахия — отвърна след кратко мълчание Нийл.

Когато Робърт се отправи нагоре по пътеката, вече се стъмваше. Следобед бурята стихна, но ниско надвисналите над замъка облаци продължаваха да се гонят. Локвите, с които беше покрита земята, потрепваха на бледата светлина. В продължение на два часа беше слушал заедно с хората си разказа на братята му за събитията в Ирландия и главата му беше изпълнена с мисли за откриващите се възможности. Сега, след като беше взел решение и изкачваше пътеката, се чувстваше напрегнат като светкавиците, които продължаваха от време на време да проблясват на хоризонта. Стига вече политика. Нямаше да чака повече. Ако всяко нещо си имаше времето, сега неговото време беше дошло.

Ръждивите отблясъци на запалените факли осветяваха очертанията на кръглата зала, по чиито дървени стени все още се стичаше дъждът. Отвън, с лица, осветени от факлите, стояха на пост рицари с герба на лорд-стюарда на туниките си. Някои от тях кимнаха, когато Робърт приближи. Вятърът развя черната му коса и мантията с герба на Карик. Един от рицарите отвори вратата и Робърт влезе.

В залата беше топло и пламъците на факлите заиграха от нахлулия заедно с него вятър. Когато вратата се затвори зад гърба му, погледът на Робърт се спря на трима души, насядали около дълга маса в дъното на просторното помещение. Веднага прекратиха разговора, чули стъпките му да отекват глухо по дървения под.

— Надявам се, че брат ти е престанал да се зъби — каза студено Уишарт. Епископът поклати решително глава. — Нещата не могат да продължават така, сър Робърт. Не могат! Едуард трябваше да бъде набит с камшик, че се нахвърли по този начин срещу Макдуъл. Същото трябваше да понесе и Комън за действията си срещу теб.

— Робърт! — поздрави го Джеймс Стюарт, надигна се от мястото си и хвърли предупредителен поглед на Уишарт. — Моля те, седни с нас — той му посочи масата, на която имаше кана с вино и няколко чаши.

Робърт поклати глава.

— Благодаря ти, но няма да сядам.

— Обсъждахме възможността епископ Ламбъртън да стане трети пазител — рече рязко Уишарт, който, изглежда, не забеляза как Джеймс се намръщи при отказа на Робърт. — За да посредничи между вас двамата.

Робърт погледна седналия до епископа на Глазгоу Уилям Ламбъртън. Младият духовник го изучаваше със странните си очи.

— Мисля, че това е разумен избор, Ваше преосвещенство — каза Робърт. — Но аз ще се откажа от поста.

При тези думи Джеймс се изправи.

— Ще се откажеш? — Лицето му изразяваше едновременно изненада и гняв. — Защо? Заради Джон Комън? — Той изгледа изпитателно Робърт. — Умолявам те да размислиш. Помисли за бъдещето, Робърт. Помисли какво рискуваш с това свое действие.

— Не той е причината, поради която се отказвам от поста. — Робърт замълча за миг. — Джон Комън беше прав за едно — връзката ми с крал Едуард. — Това е връзка, която мисля, че мога да използвам в наша изгода. Може вече да сте чули, но тази вечер от земите ни в Антрим пристигнаха братята ми. Донесоха новини, които ми вдъхнаха надежда. Веднага щом мога, се връщам в Ирландия с тях.

— В Ирландия? — попита Уишарт. — За Бога, каква изгода за Шотландия ще можеш да намериш там?

— Нещо, което крал Едуард много желае. — Като кимна почтително на лорд-стюарда и двамата епископи, Робърт се обърна и се отправи към вратата на залата.

Когато я отвори, помисли си за Фион Макул и воините му, чиито подвизи знаеше наизуст от наставника си. Разочарован от реалността на войната в Уелс и измъчван от несигурното си положение в ордена на Рицарите на Дракона, той беше пропъдил от мислите си спомена за тези разкази от детството, приемайки ги за илюзорна надежда на младостта. Сега му се предлагаше да търси съкровище, което можеше да определи съдбата на едно кралство, и така щеше да поправи грешката си. Когато излезе навън в тъмнината на пътеката, Робърт се усмихна.

* * *

Афраиг излезе във ведрото утро и бледите й, воднисти очи премигнаха срещу слънцето. Късно през нощта бурите, дошли преди няколко дни от изток, заради които по хълмовете потекоха реки от дъжд, отминаха. Виещият вятър стихна до шепот, сивото небе отстъпи място на ясна, синя зора, а бурята подгони разпокъсаните облаци на запад към Арън.

Земята, искряща от роса, беше покрита с клонки и слама от покрива, откъснат от халата, макар че хълмът, надвиснал над жилището й, я предпази от по-голямата беда. Зашепна благодарности към боговете на въздушните стихии и се наведе да вдигне ведрото, което беше оставила отвън да се пълни от дъжда. В този миг погледът й се спря на нещо, което лежеше на земята под дъба, полускрито от боклуците, запратени от бурята. Беше една сбъднала се съдба, паднала през нощта.

Афраиг се изправи и тръгна през мократа трева. Острите листа бодяха босите й крака. Наведе се, старите й кокали запротестираха, а дрипавото наметало се нагъна около нея. Отмести внимателно ръждивите листа настрани и отдолу се показа решетка, сплетена от бели като кости клонки. Вътре покритото с плесен въже беше вързано на примка — същината на проклятието на свети Малахия. Протегна пръсти да докосне изсъхналото дърво. Дишането й се ускори, когато се вгледа в прокъсаната връв, на която толкова дълго време се беше държала съдбата на стария лорд. Погледна нагоре към шумолящите листа и видя парче връв да се вее безцелно между по-високите клони. Близо до него леко се полюшваха на вятъра други решетки, изплетени от клони. Погледът на Афраиг се спря на една от тях. Краищата й бяха кафяви и здрави. Вътре един венец от пирен и зановец, окачен на връв, се поклащаше в златистата светлина.

БЕЛЕЖКИ НА АВТОРА

През юни 2007 година бях в Шотландия на изследователска обиколка за „Реквием“, последния роман от първата ми трилогия, посветен на края на ордена на рицарите тамплиери. Главният ми герой беше шотландец и аз възнамерявах той да се върне от кръстоносните походи, за да вземе участие във войните за независимост. Борбата на Уилям Уолъс и неговата бунтовническа армия предлага интересен паралел с борбата на тамплиерите за оцеляване по време на съдебния процес срещу тях. Кулминацията и на двата конфликта е през 1314 година с битката при Банокбърн и изгарянето на клада на Жак дьо Моле — последния велик магистър на ордена на тамплиерите. Предишния месец бях в Париж, където работих по частта, отнасяща се до рицарите, и обиколката ми в Шотландия трябваше да ми помогне да събера информация за другата част на моя разказ. Прекарах три седмици в пътуване, по време на което посетих някогашни бойни полета, сега жилищни комплекси, рушащи се манастири и обвити в бръшлян руини. С всеки изминал ден от страниците на историята и пустия пейзаж една фигура се очертаваше все по-внушително и по-ясно пред очите ми: Робърт Брус. Той ме взе със себе си и ме поведе към една история, която преминаваше отвъд английското нахлуване в Шотландия през 1296 година и последвалия го бунт, оглавен от Уолъс. В нея се разказваше за ожесточени вражди между шотландски кланове, за двете граждански войни и борбата за короната. В края на пътуването бях така увлечена от света на Робърт, че почти забравих за тамплиерите — главните действащи лица на „Реквием“. Когато се върнах у дома, осъзнах, че не е възможно този герой да играе второстепенна роля в разказа за друг човек. Неговата история беше твърде пространна, твърде сложна и твърде добра, за да бъде осакатена и нагласена така, че да пасва на другата. Отказах се от него и съсредоточих вниманието си върху драматичната, но много по-елементарна история на Уолъс, която съответстваше добре на разказа ми за тамплиерите. Обаче Робърт отказа да си отиде тихомълком и няколко седмици по-късно, след като не можах да заглуша гласа му, аз се обадих по телефона на агента си, който ме беше помолил да му направя предложение за следващите ми романи. Сега знаех какви ще бъдат те.

Писателят на исторически романи винаги върви по една тънка нишка между фактите и измислицата. Фактите ни вдъхновяват за разказваните от нас истории и позволяват на читателите да навлязат в тези отдавна изчезнали светове, но същевременно понякога те могат да навредят на романа. Източниците — както исторически, така и съвременни — могат да бъдат много противоречиви и често пъти нещата остават необяснени, с други думи, може и да знаем какво е направил някой и кога го е направил, но няма как да знаем защо го е направил. Един историк може да каже: това се е случило и това са свидетелстващите за него факти — и ние му вярваме, но писателят трябва да посочи мотивите, които стоят зад действията на героите, за да накара читателите да повярват. Например ние нямаме точно обяснение защо Робърт е обърнал гръб на баща си и на крал Едуард в онзи ден пред стените на замъка Дъглас и се е присъединил към шотландския бунт. Можел е да загуби прекалено много, а е щял да спечели твърде малко. Дори и най-простото предположение, че това е било действие, подтикнато от патриотизъм, не звучи напълно правдоподобно, когато човек погледне на нещата в по-широк план. Затова направих обяснението по-субективно — че причината не е само националната, а и личната кауза. Към действието са го подтикнали усещането на Робърт за безсилието му и антагонизмът между него и баща му. Разбира се, тъкмо подобни лични мотиви са ставали причина за повечето от най-големите събития. Нашите решения не са напълно осъзнати, правим нещата в момента и изобщо не виждаме по-широката картина, докато не погледнем назад години или векове по-късно. Историята се движи по острието на ножа.

Първото голямо отклонение от историята, което си позволих, беше убийството на Александър III. Хроникьорите на времето и съвременните историци смятат, че смъртта му на пътя за Кингхорн е нещастен случай и няма причина да се подозира нещо друго. Но като писател на исторически романи, който има склонността да се отнася с подозрение към историческите факти, бързината, с която Едуард I си осигурява разрешение от папата невръстният му син да се ожени за Норвежката дева, плюс съмнителните твърдения, че преди две години в писмо до Едуард Александър бил предложил такъв брачен съюз, както и това, че едно дете от брака му с Йоланда би направило подобно предложение безсмислено за Едуард и сина му, бързо ме подтикнаха да тръгна по пътя на съмненията. Също така няма доказателства, които да ни накарат да подозираме, че последвалата смърт на Девата е нещо друго освен трагично стечение на обстоятелствата. Тук убийците й, Комъните, са почернени с четката на литературната измислица. Смятат, че принцесата е умряла, защото е яла развалена храна по време на пътуването, а не в резултат на някакъв престъпен замисъл, макар да е вярно, че Комъните са отвлекли Александър, докато е бил непълнолетен, в опит да установят контрол над кралството.

Аз опростих нещата по процедурата на онова, което много по-късно беше наречено „Голямата кауза“. Изслушването, организирано от Едуард I за избиране на наследник на трона на Шотландия, е една твърде бавна и проточила се във времето работа, която може и да представлява интерес от гледна точка на историята, но не е подходяща за роман, тъй като представлява главно поредица от политически дискусии и дълги периоди на изчакване. Ето защо главата за Норам е нещо като резюме на многото съвещания, станали в един по-продължителен период, и то на различни места.

Дядото на Робърт наистина е твърдял, че Александър II го е обявил за свой наследник, макар че си позволих доста повече свобода, разказвайки тази история. Приписването на графството на Карик на Робърт скоро след като Джон Балиол е избран за крал, е станало наистина, но превръщането му в претенция за наследяването на трона е измислица. Претенцията е била прехвърлена от дядото на бащата с условието, че се отнася за него и наследниците му. Обаче в светлината на настъпилата драматична промяна у Робърт и факта, че дори още по време на преговорите в Ървин той бива обвинен, че се стреми към трона, аз предпочетох да я разкажа на това място, вместо да притъпявам силата на момента и да мътя водата по-късно.

„Пророчествата на Мерлин“ действително съществуват. Написани са през XII век от Джефри Монмътски, който твърди, че ги е превел от по-стар източник. „Пророчествата“ заедно с неговата ползваща се с огромна популярност „История на кралете на Британия“ са много разпространени и се знае, че Едуард е имал екземпляр от тях. Последното пророчество, както е описано в романа, е моя измислица. Обаче самият Джефри Монмътски намеква, че има написани и други. В края на „Историята“ Джефри Монмътски, когато пише за нахлуванията на саксонците, говори за ангелски глас, който казал на британците, че повече няма да управляват кралството си, докато не бъдат събрани реликвите на светците. Четирите реликви, за които споменавам, съществуват. Едуард наистина взема короната на Артур, но това става по-рано, отколкото е описано в романа, по време на завладяването през 1282–1284 година. Той взема и Камъка на съдбата, макар че специалният стол за коронацията в Уестминстър е направен няколко години по-късно. Когато четем тази част от „Историята“ на Монмътски и се вгледаме в действията на Едуард по време на нахлуванията в Уелс и Шотландия, когато са били взети тези свещени атрибути на кралската власт, между тях двата със сигурност има връзка. Едуард е известен с увлечението си по всичко, свързано с Артур. Заедно с кралица Елинор погребват отново костите на Артур и Гуинивър на тържествена церемония в абатството Гластънбъри. Заедно с други благородници навремето той организира много популярните турнири на Кръглата маса и за него има специално изработена такава маса. Днес можем да я видим в замъка Уинчестър. Рицарите на Дракона са измислица, но членовете на ордена са съществували.

Участието на Робърт във войната в Уелс е измислица, макар да се предполага, че е прекарал известно време в двора на Едуард през този период и, изглежда, е бил близък с някои млади английски благородници. Баща му и един от чичовците му са се били за Едуард при нахлуването в Уелс през 1282–1284 година и са били длъжни да служат във войската му заради английските си имения, така че от моя страна не беше прекалена дързост да поставя Робърт в армията на Едуард. Разказът за въстанието от 1295 година и военния поход до голяма степен се основава на факти, макар че братът на Мадог — Дейвид, и екзекуцията му са измислица.

Много от по-дребните подробности бяха пипнати тук-там, или променени за улеснение на читателя, или за да са в унисон с белетристичните елементи на сюжета или с героите. Например първата съпруга на Уилям Дъглас е сестра на Джеймс Стюарт, но в момента, в който се запознаваме с него, той вече е женен за една англичанка. По същия начин бащата на Робърт се жени отново след смъртта на Марджори от Карик. Първоначално не се предвиждаше роднинска връзка между двамата Ситън, въпреки че носят едно и също име, но в представянето им по този начин има повече логика. Джон Комън-младши и други шотландски благородници наистина са служили при Едуард във Франция, но не и след 1296 година. Бащата на Хъмфри де Бун не умира при Фолкърк, а скоро след това. Съветвам онези, които искат да вникват по-дълбоко в онзи период, да се консултират с библиографията.

Историята на Робърт Брус е сложна не само заради капризите на историята. В него няма нищо от ясно очертания с добрите и лошите си страни образ на Уолъс. Той е сива, променяща се, често пъти неясна фигура, люшкаща се от едната към другата страна във войните за независимост, изчезващ в дадени моменти в мъглата на неизвестността, за да се появи отново внезапно и решително и да промени насоката на цялата борба. Неговата история не беше никак лесна за разказване. Но тъкмо в нейната сложност, някои биха я нарекли коварство, се крие истинската същност и красота на историята на Робърт, история, удивляваща ни с човешки слабости и човешка сила, в способността му да се променя, да се спъва и да се приспособява и въпреки всичко да избира сам собствената си съдба, а с нея — и съдбата на една държава.

Робин Йънг

СПИСЪК НА ГЕРОИТЕ

Адам — гасконски командир (измислен герой)

Адам — братовчед на Уилям Уолъс

Афраиг — ясновидка от Търнбери (измислен герой)

Александър II — крал на Шотландия (1214–1249), посочва дядото на Робърт за свой наследник, но по-късно има син, който го наследява като Александър III

Александър Брус — брат на Робърт

Александър Макдоналд — син и наследник на Ангъс Мор Макдоналд

Александър Ментийт — син и наследник на Уолтър Стюарт, граф на Ментийт

Александър Ситън — лорд от Източен Лодиан и братовчед на Кристофър Ситън (измислени отношения)

Ангъс Мор Макдоналд — лорд на Айлей

Ангъс Ог Макдоналд — най-малкият син на Ангъс Мор Макдоналд

Андрю Бойд — един от васалите на Робърт в Карик (измислен герой)

Андрю Мъри — повежда бунта в северната част на Шотландия срещу Едуард I през 1297 година

Антъни Бек — епископ на Дърам

Еймър де Валънс — син и наследник на Уилям де Валънс, братовчед на Едуард I и рицар на Дракона (измислена група)

Бриджит — племенница на Афраиг (измислени отношения)

Кристин Брус — сестра на Робърт, омъжена за Гартнет от Мар

Кристофър Ситън — син на английски рицар от Йоркшър и братовчед на Александър Ситън (измислени отношения)

Дейвид — брат на Мадог ап Луелин (измислени отношения)

Дейвид от Атъл — син на Джон, граф на Атъл

Дерворгила Балиол — майка на Джон Балиол

Доналд от Мар — граф на Мар, тъст на Робърт от брака с дъщеря му

Дънегол Макдуъл — син на стюарда на Буитъл, става капитан в армията на Галоуей (измислени отношения)

Едмънд — граф на Ланкастър, по-малък брат на Едуард I

Едуард I — крал на Англия (1272–1307)

Едуард от Карнарвън — син и наследник на Едуард I

Едуард Брус — брат на Робърт

Еджидия де Бърг — сестра на Ричард де Бърг, омъжена за Джеймс Стюарт

Елинор Балиол — сестра на Джон Балиол, омъжена за Джон Комън Втори

Елинор Кастилска — първата съпруга на Едуард I и кралица на Англия

Елизабет (Бес) — дъщеря на Едуард I

Ерик II — крал на Норвегия, баща на Маргарет, Норвежката дева

Ева от Мар — дъщеря на Доналд, граф на Мар Флоранс — граф на Холандия (измислени отношения)

Гартнет от Мар — син и наследник на Доналд, граф на Мар, женен за Кристин Брус

Гилбърт де Клер — граф на Глостър Гилбърт де ла Хей — лорд на Ерол Гилпатрик — васал на бащата на Робърт (измислена група)

Грей — приятел на Уилям Уолъс

Гай де Бочам — син и наследник на графа на Уорик и рицар на Дракона (измислена група)

Хелина — дъщеря на графа на Уорик (измислени отношения)

Хенри III — крал на Англия (1216–1272)

Хенри Пърси — лорд на Алик, внук на Джон де Варен и рицар на Дракона (измислена група)

Хесилриг — английски шериф на Ланарк

Хю Кресингам — английски кралски чиновник, по-късно ковчежник на Шотландия

Хъмфри де Бун — граф на Херефорд и Есекс, констейбъл на Англия (управител на кралския двор)

Хъмфри де Бун — син и наследник на графа на Херефорд и Есекс и рицар на Дракона (измислена група)

Изабел Брус — сестра на Робърт, жени се за Ерик II и става кралица на Норвегия

Изобел от Мар — дъщеря на Доналд, граф на Мар, и първа съпруга на Робърт

Джеймс Дъглас — син и наследник на Уилям Дъглас и племенник на Джеймс Стюарт

Джеймс Стюарт — лорд-стюард на Шотландия

Джоан де Валънс — сестра на Еймър де Валънс и братовчедка на Едуард I, омъжена за Джон Комън-младши.

Джон от Атъл — граф на Атъл и шериф на Абърдийн, женен за дъщерята на Доналд, граф на Мар, което го прави баджанак на Робърт

Джон Балиол I — лорд на замъка Барнард, сражава се за Хенри III в битката при Луис

Джон Балиол II — син на Джон Балиол от замъка Барнард, лорд на Галоуей и шурей на Джон Комън от Баденох, става крал на Шотландия (1292–1296)

Джон Комън I — сражавал се за Хенри III в битката при Луис

Джон Комън II — лорд на Баденох и главен съдия на Галоуей, шурей на Джон Балиол и главатар на Червените Комъни

Джон Комън III (младши) — син и наследник на Джон Комън II и Елинор Балиол, женен за Джоан де Валънс

Джон Стюарт — брат на Джеймс Стюарт Джон де Варен — граф на Съри

Джудит — дойка на дъщерята на Робърт (измислени отношения)

Катрин — прислужница на съпругата на Робърт (измислени отношения)

Луелин ап Грифит — принц на Уелс, убит по време на завладяването от 1282–1284 г.

Мадог ап Луелин — водач на бунта в Уелс срещу Едуард I

Малкълм — граф на Ленокс

Маргарет — полусестра на Робърт от първия брак на майка му

Маргарет (Норвежката дева) — внучка и наследница на Александър II, след смъртта му е определена за кралица на Шотландия, но умира по време на пътуването от Норвегия

Маргьорит Френска — сестра на Филип IV, втора съпруга на Едуард I и кралица на Англия

Марджори Брус — дъщеря на Робърт и Изобел от Мар

Марджори от Карик — графиня на Карик, майка на Робърт

Мери Брус — сестра на Робърт

Матилда Брус — сестра на Робърт

Навр — епископ на Берген

Нийл Камбъл — рицар от Лох О

Нийл Брус — брат на Робърт

Нес — оръженосец на Робърт (измислена група)

Патрик от Дънбар — граф на Дънбар

Филип IV — крал на Франция (1286–1314)

Ралф де Монтърмър — кралски рицар и рицар на Дракона (измислена група)

Ричард — граф на Корнуол

Ричард де Бърг — граф на Ълстър и помощник на Едуард I

Робърт Брус V — лорд на Анандейл и дядо на Робърт, с претенции към трона

Робърт Брус VI — граф на Карик и баща на Робърт, отказва се от графството в полза на сина си и става лорд на Анандейл след смъртта на баща си

Робърт Брус VII — син и наследник на графа на Карик

Робърт Клифорд — кралски рицар и рицар на Дракона (измислена група)

Робърт Уинчилси — архиепископ на Кентърбъри

Робърт Уишарт — епископ на Глазгоу

Симон де Монфор — граф на Лестър, водач на бунт срещу Хенри III

Томас Брус — брат на Робърт

Томас от Ланкастър — син и наследник на Едмънд, граф на Ланкастър, племенник на Едуард и рицар на Дракона (измислена група)

Уолтър — рицар от Карик, знаменосец на Робърт (измислен герой)

Уолт Стюарт — граф на Ментийт

Уилям Комън — сражава се за Симон де Монфор в битката при Луис, главатар на Комъните от Килбрайд

Уилям Дъглас — лорд на Дъглас, баща на Джеймс

Уилям Ламбъртън — епископ на Свети Андрю

Уилям Ормсби — английски мирови съдия на Шотландия

Уилям де Валънс — граф на Пембрук, получичо на Едуард I и баща на Еймър

Уилям Уолъс — водач на шотландския бунт срещу Едуард I през 1297 година

Йоланда от Дрьо — втора съпруга на Александър III и кралица на Шотландия

Йотър — инструктор на Робърт (измислен герой)

КРАТЪК РЕЧНИК

Короната на Артур — корона, носена от принцовете на Гуинед, най-вече от Луелин ап Грифит, който се представя за принц на Уелс. По време на нахлуването на Едуард I в Уелс през 1282–1284 година става негово притежание заедно с други важни уелски реликви и е изпратена в Уестминстърското абатство.

Куртана — известен също като Меча на милосърдието заради неговия символично пречупен връх; счита се за притежание на Едуард Изповедника и става част от английските кралски атрибути, използвани по време на коронация.

Дестриер — боен кон.

Джефри Монмътски — смята се, че е бил уелсец или келт по рождение. През XII век живее в Оксфорд, където вероятно е бил каноник на колежа „Свети Джордж“. По-късно става епископ на Свети Асаф. През живота си пише три известни произведения, най-прочутото от които е „История на кралете на Британия“, от която са част от „Пророчествата на Мерлин“ последвана от „Животът на Мерлин“. Въпреки че смесва установената британска история с романтичната измислица, Монмътски представя трудовете си като факт и много от читателите им ги приемат за такива, възприемайки крал Артур и Мерлин като исторически фигури. Работите на Монмътски, макар и критикувани от някои негови съвременници, са изключително популярни в Средновековието и от неговата „История на кралете на Британия“ тръгва огромно количество артурианска литература, характерна за Европа през следващите векове. Кретиен де Троа, Малори, Шекспир и Тенисън са повлияни от творбата му.

Магнат — високопоставен благородник.

„Пророчествата на Мерлин“ — написани от Джефри Монмътски през XII век. Първоначално съставени в отделен том, по-късно „Пророчествата“ стават съставна част на „История на кралете на Британия“. Според Монмътски той е превел този труд на латински от един по-стар текст. Смята се, че Монмътски е създателят на Мерлин, но сега съществува мнение, че той е взел тази загадъчна фигура от по-ранни уелски източници.

Шилтрон — отбранителен пръстен, обикновено състоящ се от копиеносци.

Обсадни машини — всякакви машини, използвани при обсада за атака на укрепления, като мангонели, требучети и периери.

Камък на съдбата — също известен като Камъка от Скун, е бил древен трон, използван за коронации на шотландските крале. Счита се, че е бил донесен в Скун през IX век от шотландския крал Кенет Макалпин, произходът му е неизвестен. По време на нахлуването през 1296 година е взет от Едуард I и откаран в Уестминстърското абатство, където е положен върху специално изработен трон и става част от церемонията на английските коронации. Остава там до 1950 година, когато четирима студенти го открадват и го връщат в Шотландия. По-късно е върнат обратно в Англия, — преди да бъде изложен официално в замъка Единбург през 1996 година, където остава като изложбен експонат. Ще бъде върнат в Уестминстър за бъдещи коронации.

Васал — благородник, подвластен на феодал с по-високо положение, който държи земя срещу вярност към феодала и служи при него по време на война.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

2

Пролог. 1262 сл.Хр

Част първа. 1286 сл.Хр

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Част втора. 1290–1292 сл.Хр

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Част трета. 1293–1295 сл.Хр

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

Част четвърта. 1296 сл.Хр

37

38

39

40

41

42

43

44

Част пета. 1297 сл.Хр

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

Част шеста. 1298–1299 сл.Хр

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

Бележки на автора

Списък на героите

Кратък речник

Заслуги