ДЖО АБЪРКРОМБИ

ГЕРОИ

Част 2 от „Светът на Първия закон“

Превод от английски: Александър Ганчев, 2013

chitanka.info

В БОЙНИЯ РЕД

СЪЮЗЪТ

ВЪРХОВНО КОМАНДВАНЕ

Лорд-маршал Крой — главнокомандващ армията на Негово Величество в Севера.

Полковник Фелниг — началник-щаб на Крой, мъж със забележителна двойна брадичка.

Полковник Бремър дан Горст — кралски наблюдател на бойните действия в Севера. Бивш командир на Дворцовата стража, майстор фехтовач и личен телохранител на краля, посрамен от самия него във финалния дуел на Турнира.

Рюрген и Млад — верните му прислужници, единият стар, другият… по-млад.

Баяз, Първия магус — плешив магьосник на предполагаема възраст от няколкостотин години, влиятелен член на Висшия съвет и най-близък съветник на краля.

Йору Сулфур — негов иконом, телохранител и главен деловодител.

Денка и Соразин — професори от Университета в Адуа, провеждащи експеримент по заповед на Баяз.

ДИВИЗИЯТА НА ЯЛЕНХОРМ

Генерал Яленхорм — стар приятел на краля, необичайно млад за високия си пост. Смел и дързък според околните, но със склонност към невероятни гафове.

Ретър — тринайсетгодишен тръбач в щаба му.

Полковник Валимир — амбициозен командир на Първи кавалерийски полк на Кралската гвардия.

Старши сержант Форест — старши подофицер в щаба на Първи полк.

Ефрейтор Тъни — ветеран, тарикат и кръшкач, знаменосец на Първи.

Кавалеристи Жълтен, Клидж, Уорт и Ледерлинген — неподозиращи в какво са се озовали новобранци, прикачени към Тъни като вестоносци.

Полковник Уетърлант — педантичен до безобразие офицер, командир на Шести полк.

Майор Калфър — негов заместник, склонен да изпада в паника.

Сержант Гаунт, редник Роуз — войници в Шести.

Майор Попол — командир на Първи батальон от полка на Ростод.

Капитан Ласмарк — беден офицер, капитан в същия полк.

Полковник Винклър — храбър командир на Тринайсети полк.

ДИВИЗИЯТА НА МИТЕРИК

Генерал Митерик — професионален военен с ярко изразена, мъжествена брадичка и не толкова ярко изразена лоялност. Умен, но безразсъден.

Полковник Опкър — негов началник-щаб.

Лейтенант Димбик — млад и неуверен офицер в щаба на Митерик.

ДИВИЗИЯТА НА МИД

Лорд-губернатор Мид — аматьор във военните дела, с тънък като на костенурка врат. В мирно време губернатор на Англанд, питаещ същите топли чувства към северняците, каквито прасето към касапина.

Полковник Харод дан Брок — честен и усърден офицер в щаба на Мид, син на известен предател.

Финри дан Брок — болезнено амбициозната съпруга на полковник Брок, дъщеря на лорд-маршал Крой.

Полковник Бринт — старши офицер в щаба на Мид, стар приятел на краля.

Алис дан Бринт — наивната млада съпруга на полковник Бринт.

Капитан Хардрик — офицер в щаба на Мид, известен с необичайно тесните си панталони.

ЛОЯЛИСТИТЕ НА КУЧЕТО

Кучето — главатар на северняците, биещи се на страната на Съюза. Стар другар на Кървавия девет, някогашен близък приятел с Дау Черния, сега негов заклет враг.

Червената шапка — вторият, разбирай дясна ръка, на Кучето. Ходи с червена качулка на главата.

Сухара — именит войн с дългогодишен опит в битките, предвожда дузина на страната на Кучето.

Червения гарван — един от войниците на Сухара.

СЕВЕРЪТ

НА И ОКОЛО СТОЛА НА СКАРЛИНГ

Дау Черния — Защитника на Севера… или Грабителя, зависи кого попиташ.

Сцепеното стъпало — вторият на Дау, разбирай предимно телохранител и пръв гъзоблизец.

Ишри — съветница на Дау, магьосница от Далечния юг, заклет враг на Баяз.

Коул Тръпката — белязан именит войн с метално око. Някои го наричат Кучето на Дау Черния.

Кърнден Гушата — именит войн, смятан за „право острие“, разбирай надежден и справедлив, верен на стария ред. Някогашен втори на Руд Три дървета, после част от близкото обкръжение на Бетод, сега главатар на дузина на страната на Дау Черния.

Прекрасна — дългогодишният втори, в този случай втора, на Гушата.

Уирън-от-Блай — легендарен герой от Далечния север, носещ Меча. Също известен като Перкото… по простата причина, че е изперкал.

Веселяка Йон Къмбър, Брак-и-Дейн, Скори Леката стъпка, Агрик, Атрок и Дрофт — мъже от дузината на Гушата.

ХОРАТА НА СКЕЙЛ

Скейл — първородният син на Бетод, понастоящем с най-малко право на глас от петимата старши главатари на Дау. Як като бик, смел като бик… и почти толкова умен.

Бледоликия — някогашен старши главатар на Бетод, сега втори на Скейл.

Хансул Бялото око — именит войн, сляп с едното око. Някогашен пратеник и говорител на Бетод.

„Принц“ Калдер — малкият син на Бетод, всеизвестен страхливец и интригант. Понастоящем в изгнание заради неблагоразумието си да предложи мир със Съюза.

Сеф — бременната му жена, дъщеря на Коул Ричи.

Плиткото и Дълбокото — главорези, бдящи над Калдер с надеждата да изкарат пари от това.

ХОРАТА НА КОУЛ РИЧИ

Коул Ричи — един от петимата старши главатари на Дау. Възрастен войн, всеизвестен с доблестта си. Баща на Сеф и тъст на Калдер.

Брайдиън Потопа — именит войн, навремето един от дузината на Гушата.

Бек — млад фермер, копнеещ за слава на бойното поле. Син на Шама Безсърдечни.

Рефт, Колвинг, Стодър и Брейт — младежи, събрани от полето заедно с Бек, принудени да се бият за Дау Черния.

ХОРАТА НА ГЛАМА ЗЛАТНИЯ

Глама Златния — един от петимата старши главатари на Дау. Недопустимо суетен, обсебен от враждата си с Керм Желязната глава.

Сът Крехкия — известен с алчността си именит войн.

Безсънния — един от войниците на Глама.

ХОРАТА НА КЕРМ ЖЕЛЯЗНАТА ГЛАВА

Керм Желязната глава — един от петимата старши главатари на Дау. Упорит като магаре, обсебен от враждата си с Глама Златния.

Къдравия — храбър съгледвач.

Ириг — избухлив войн. Бие се със секира.

Сръднята — праснат в устата стрелец.

ДРУГИ

Брод Десетократния — най-верният измежду петимата старши главатари на Дау, грозен като буболечка.

Странник-на-портата — огромен дивак, обсебен от цивилизацията, главатар на диваците отвъд Крина.

Обратно при пръстта (мъртви, предполагаемо мъртви и отдавна мъртви).

Бетод — първият крал на Севера, баща на Скейл и Калдер.

Скарлинг Качулатия — легендарен герой, някога обединил целия Север срещу Съюза.

Кървавия девет — първенец на Бетод в дуелите, най-страховитият мъж в целия Север, за кратко крал на северняците, преди да бъде убит (предполагаемо) от Дау Черния.

Руд Три дървета — известен с доблестта си главатар и старейшина на Уфрит. В миналото победен в дуел от Кървавия девет, после бил се редом с него срещу Бетод.

Форли Слабака — печално известен със слабостта си войн, някогашен другар на Кучето и Дау, убит по прищявка на Калдер.

Шама Безсърдечни — известен първенец в дуелите, убит със собствения му меч от Кървавия девет. Баща на Бек.

ПРЕДИ БИТКАТА

Горко на страната, която се нуждае от герои.

Бертолт Брехт

ВРЕМЕНА

— Стар съм вече за тия работи — мърмореше Кърнден Гушата, стиснал очи от болката в съсипаното си коляно.

С всяка следваща крачка болеше повече. Крайно време бе да се оттегли. Повече от крайно време. На тия години трябваше отдавна да е седнал на верандата зад къщата, да гледа усмихнат залеза над водата и да отмаря след дълъг ден, прекаран в честен труд. Не че за момента имаше къща, но един ден като се сдобиеше с такава, щеше да си я бива.

Когато намери пролуката в порутената стена, сърцето му заблъска в гърдите като ковашки чук. От дългото изкачване по стръмния склон, от високата трева, която се оплиташе в ботушите му, от проклетия вятър, който едва не го събори на земята. Но най-вече, ако трябваше да си признае, от страх, че ще умре на върха на проклетия хълм. Никога не беше се имал за кой знае какъв смелчага, но с годините ставаше все по-голям страхливец. Странна работа — колкото по-малко живот му остава на човек, толкова повече го е страх да го загуби. А може би човек просто се ражда с колкото смелост му е предопределена и с всяка следваща битка част от нея си отива, докато накрая не остане нищо.

Кърнден Гушата бе преживял не една битка, а по всичко личеше, че тази вечер бе на път да се натресе на поредната.

Успя да си поеме дъх чак като стигна на равното. Спря, подпря се, превит одве, на колене и изтри избилите от вятъра сълзи. Опита да заглуши надигналата се кашлица, но от това само се разкашля още повече. Героите се издигаха в тъмното отпред като огромни черни дупки в обсипаното със звезди небе, всеки един четири пъти, че и повече по-висок от човешки бой. Забравени великани, захвърлени на върха на хълма и изоставени на милостта на брулещия вятър. Упорита стража, бдяща над нищото.

Гушата се замисли колко ли тежеше един от тези скални блокове. Как ли са довлечени тук горе? А от кого? И защо? Само мъртвите знаеха отговора, но те мълчаха, а той не гореше от желание да ги срещне, за да ги пита лично.

Видя по грубите ръбове на камъните бледите отблясъци на огъня. Чу през бученето на вятъра гласовете на мъжете около него. Това го подсети за риска, който бе поел, и поредната вълна страх го обля от глава до пети. Но страхът е хубаво нещо, помисли си, кара те да мислиш, държи те нащрек. От Руд Три дървета го бе чул, много отдавна. Премислил бе добре нещата и реши, че така беше редно да постъпи, това изглеждаше правилното решение. Или ако не друго, най-малко погрешното. Понякога на повече не можеш да се надяваш.

Затова пое дълбоко дъх, припомни си времената, когато ставите не го въртяха така, когато беше млад и не даваше пет пари за нищо, избра една от пролуките между Героите и навлезе с небрежна походка в каменния кръг.

Може би в древни времена това е било свято място и могъща магия е струяла от камъните. Времена, когато да влезеш неканен в този кръг, е било най-страшно престъпление. Но ако незнайните богове от старите времена бяха обидени от присъствието му днес, не го показаха с нищо. Просто шумът на вятъра утихна до жално стенание, нищо повече не се случи. Нямаше следа от магия, от святост — нито помен. Такива бяха времената.

Светлината на огъня подскачаше на бледи оранжеви петна по грапавите стени на Героите, оцвъкани с мъх и обрасли с тръни, коприва и висока трева в основите си. Един от каменните блокове беше пречупен наполовина, а няколко други лежаха повалени от вековете, оставяйки дупки в кръга — същински изпопадали зъби в зловещата усмивка на череп.

Гушата преброи осем мъже. Седяха в кръг около размятания от вятъра лагерен огън, сгушени в кърпени наметала, дрипави палта и протрити одеяла. Светлината на пламъците подскачаше по изпити, белязани и брадясали лица. Блещукаше по ръбовете на щитовете и остриетата на оръжията им. Много оръжия. Като цяло мъжете бяха по-млади, но иначе не изглеждаха с нищо по-различни от дузината на Гушата. Сигурно защото не бяха с нищо по-различни. За момент дори му се стори, че един от седящите с рамо към него беше Джътлан. Усети тръпката на неочаквана среща и поздравът почти се отрони от устата му. После си спомни, че Джътлан бе обратно при пръстта от дванайсет години, че сам той бе говорил на гроба му.

Може би на този свят има точно определен брой лица и когато остарееш достатъчно, започваш да ги виждаш преродени отново.

Гушата вдигна високо ръце и обърна длани напред. Опита се да спре треперенето им.

— Добра вечер!

Лицата се извърнаха рязко към него. Ръцете се стрелнаха към оръжията. Един грабна лъка си и Гушата усети стомаха си да се свива на топка, но преди онзи да опъне тетивата, седящият до него протегна ръка и го спря.

— Ей, кротко бе, Червен гарван.

Заговорилият беше едър възрастен войн, с гъста, посивяла, сплъстена брада. На коленете му лъщеше острието на меч, изваден от ножницата и готов за действие. Гушата разпозна лицето и по устните му се плъзна усмивка — шансовете се накланяха в негова полза.

Наричаха го Сухара, именит войн, познаваха се от едно време. С Гушата се бяха били на една и съща страна дълги години, после още по-дълги един срещу друг. Но репутацията му беше добра. Ветеран с много опит, склонен първо да премисли, а после да убива, не обратното, което в последно време беше на голяма почит в Севера. Явно той беше главатар на групата, защото онзи, когото нарече Червен гарван, се намуси, но за най-голямо облекчение на Гушата послушно свали лъка. Очевидно Сухара не искаше никой да умира тази вечер, което важеше с двойно повече сила за самия Кърнден.

От друга страна, оставаха още няколко часа тъмнина, а наоколо имаше доста наточена стомана.

— Мътните да го вземат. — Сухара не помръдна, седеше неподвижно, почти като един от Героите, но Гушата знаеше, че в момента мисълта му препуска. — Ако не ме лъжат очите, това, дето излезе от тъмнината, е Кърнден Гушата.

— Не те лъжат.

Кърнден направи няколко предпазливи крачки напред, като продължаваше да държи ръцете си високо вдигнати над главата. Опита да не обръща внимание на прикованите в него осем чифта враждебни очи.

— Побелял си, Гуша.

— Ти също, Сухар.

— Е, знаеш как е. Война. — Възрастният войн потупа корема си. — Изнервя ме напоследък.

— Да ти призная, мен също.

— На кого е притрябвало да е войник в днешно време?

— Скапана работа е това. Но знаеш какво казват: старите коне нови огради не прескачат.

— Аз в последно време гледам въобще да не скачам — отвърна Сухара. — Чувам, че сега се биеш за Дау Черния. Дузината ти също.

— Като цяло гледам да свеждам боя до минимум, но относно това, на чия страна, да, прав си. Сега Дау плаща кашата.

— Обичам каша — каза Сухара. Погледът му се отмести към огъня и той замислено разрови жарта с пръчка. — Моята Съюзът я плаща. — В този момент хората му вече бяха на нокти — езиците облизваха нервно устни, пръстите потрепваха по оръжията, очите святкаха. Вдигна очи. — Това май ни поставя един срещу друг, а?

— Ще оставим ли нещо толкова дребно като това, кой на коя страна е, да ни развали приятелския разговор?

Лицето на Червения гарван се наля с кръв, сякаш самата дума „приятелски“ му подейства като обида.

— Дай просто да очистим копелето! — изръмжа той.

Сухара се извърна бавно към него и лицето му се изкриви в презрителна гримаса.

— Ако стане чудо и ми потрябва мнението ти, ще ти кажа. Дотогава си затваряй устата, малоумнико. Човек с опита на Кърнден Гушата не би се дотътрил тук посред нощ просто ей така, за да бъде очистен от такива като теб. — Очите му прескочиха по няколко от каменните блокове, после се върнаха към Гушата. — А ти защо си сам? Омръзна ти да се биеш за онова копеле Дау и дойде да се присъединиш към Кучето ли?

— Не бих казал. Да се бия на страната на Съюза, не ми е в стила, нищо лично към онези, на които е. Всеки си има причини.

— Аз също гледам да не виня човек за избора му на приятели.

— Има свестни хора от двете страни — каза Гушата. — Работата обаче е там, че Дау ме прати на Героите. Да поостана малко, да огледам добре, да видя дали Съюзът не идва насам. Но може пък ти да ми спестиш усилията. Идва ли Съюзът насам?

— Знам ли.

— Ама ти си тук.

— Не бих му придавал много значение на това. — Сухара огледа хората си около огъня и в погледа му нямаше много радост. — Както виждаш, сам съм с дузината си. Кучето ме прати тук горе. Да поостана малко, да си отварям очите за Дау Черния и хората му. — Той повдигна въпросително вежди. — Мислиш ли, че ще се появят насам?

— Знам ли — ухили се Гушата.

— Ама ти си тук.

— Не бих му придавал много значение на това. И аз съм сам с дузината си, всички с изключение на Брайдиън Потопа, счупи си крака преди няколко месеца и го оставихме да се оправя.

Сухара се усмихна унило, разръчка отново жарта и вдигна облак искри в мрака.

— Винаги си държал сговорна дузина — рече накрая. — Предполагам, сега са се наредили зад Героите, с лъкове в ръце.

— Нещо такова — разнесе се глас някъде отстрани и момчетата на Сухара подскочиха, после се извърнаха като един натам с провесени ченета. Стресна ги не само това, колко отблизо дойде гласът, но също така, че беше на жена. Прекрасна стоеше до един от Героите. С меч на кръста и преметнат на гърба лък, със скръстени на гърдите ръце, облегната небрежно на камъка, сякаш стоеше пред някоя таверна. — Хей, Сухар. Как е?

Възрастният войн присви очи и лицето му се изкриви в кисела гримаса.

— Ех, пък да бе извадила стрела, да беше свалила лъка поне, да видим, че ни приемаш на сериозно.

— О, тук има няколко момчета — кимна с глава тя към тъмнината зад гърба си. — С лъкове, готови да ти пуснат една стрела в главата само ако ме погледнеш накриво. Сега олекна ли ти?

Физиономията на Сухара се сгърчи още повече.

— И да, и не. — Хората му впериха очи в пролуките между камъните, към изведнъж придобилата още по-зловещ вид тъмнина. — Значи, още си втори на тоя тип?

— Нищо по-добро не ми е изпадало. — Прекрасна почеса дългия белег на късо остриганата си глава. — Сигурно вече сме заприличали на стара семейна двойка, които не са се чукали от години и само се карат.

— С жена ми бяхме така, преди да умре. — Сухара почука с пръст по острието на меча си. — Ама сега ми липсва. Знаех си, че водиш компания, Кърнден, още от момента, в който излезе иззад камъните. Но тъй като ти още плямпаш, а аз още дишам, мисля, решил си явно да ни дадеш възможност да оправим нещата с приказки.

— Ако така мислиш, добре си ме преценил — отвърна Гушата. — Точно такъв ми е планът.

— Часовите ми живи ли са?

Прекрасна извърна глава и изсвири. Скори Леката стъпка се появи иззад един от Героите. Беше прегърнал с една ръка през врата мъж с голямо розово рождено петно на бузата. Ако човек не забележеше ножа в ръката на Скори с притиснато в гърлото на мъжа острие, като нищо щеше да ги вземе за двама стари приятели.

— Съжалявам, главатар — каза онзи с петното на бузата. — Спипаха ме неподготвен.

— Случва се.

В този момент от тъмното излетя кльощав младеж и се запрепъва към огъня, сякаш някой го бе сритал здраво в задника. Оплете крака и се просна с писклив крясък по корем в тревата. Зад него се появи Веселяка Йон, с отпусната надолу секира в едната ръка. Светлината на огъня проблесна в масивното острие покрай ботуша и освети мрачното му брадясало лице.

— Слава на мъртвите за това. — Сухара посочи с пръчката си към младежа на земята, който тъкмо скачаше на крака. — Син на сестра ми е. Обещах й да го наглеждам. Ако го беше убил, онази щеше да ми продъни ушите.

— Беше заспал — изръмжа Йон. — Не внимавате много тук, а?

— Не очаквахме компания — вдигна рамене Сухара. — Ако има две неща, дето да са в изобилие в Севера, то това са хълмове и камъни. Кой да знае, че един хълм с камъни на върха ще е от такъв интерес.

— Не и за мен — обади се Гушата, — но Дау Черния ми каза: „Върви там и…“.

— А когато Дау Черния каже нещо… — обади се Брак-и-Дейн с онази така типична за планинците напевна интонация, после пристъпи в обраслия с трева кръг между камъните.

Татуираната половина на масивното му лице бе обърната към огъня, а другата половина бе потънала в сянка.

Червения гарван понечи да скочи на крака, но Сухара сложи ръка на рамото му и го натисна обратно надолу.

— Леле майко — каза той. — Цяла нощ ли ще изниквате така, момчета? — Очите му се преместиха от острието на секирата в ръката на Йон към усмивката на Прекрасна, после към големия търбух на Брак и накрая спряха на ножа в ръката на Скори, все още опрян в гърлото на един от хората му. Безсъмнено претегляше наум шансовете си, точно както щеше да направи и Гушата на негово място. — Уирън-от-Блай с вас ли е?

Кърнден Гушата кимна бавно.

— Не го знам защо, но продължава да ме следва.

Като по команда, странният акцент на Уирън се разнесе от тъмнината зад Героите.

— И Шоглинг ми каза… че съдбата ми ще ми се разкрие… от устата на човек, задавил се с кост… — Гласът му отекна в каменните блокове, сякаш идващ отвсякъде едновременно. Много го биваше в драматичната поява този Уирън-от-Блай. Така необходимо умение на всяка жива легенда. — А Шоглинг е стара колкото тези каменни блокове. В ада няма място за нея, казват някои. Никое острие не може да я нарани. Видяла е раждането на този свят, ще види и смъртта му, казват други. На такава жена човек трябва да вярва, нали? Така поне казват хората.

В една от дупките, оставена от един паднал Герой, се появи фигурата на Уирън — висок, слаб, със скрито в качулката лице. Той навлезе в кръга бавно, търпеливо като зимата. Носеше Меча напряко на раменете си, преметнал дълги ръце през него като селянка, току-що издоила кравата, кобилица. Матовият метал на дългата дръжка блестеше над прибраното в ножницата острие.

— Шоглинг ми каза къде, кога и как ще ме застигне смъртта. Прошепна го в ухото ми и ме закле да го пазя в тайна, защото издадената магия не е никаква магия. Затова не мога да ви кажа къде, нито кога, само че не е тук и не е сега. — Той спря на няколко крачки от огъня. — За вас обаче, момчета… — Той килна глава на една страна и светлината улови острите черти на носа, брадичката и тънките му устни. — Шоглинг не ми каза нито мястото, ни часа.

Остана там, неподвижен като статуя. Не му и трябваше да мърда. Прекрасна погледна към Гушата, после извъртя с досада очи към звездното небе.

Но момчетата на Сухара останаха като попарени, те не бяха слушали все същата история безброй пъти.

— Това ли е Уирън? — попита един съседа си до огъня. — Уирън Перкото? Той ли е?

Съседът му не отговори, само буцата на гърлото му се надигна и спусна, докато преглъщаше тежко.

— Е, проклет да съм, ако си вдигна стария задник да се бия с вас — каза ведро Сухара. — Някакъв шанс да ни пуснете да се ометем сами оттук?

— Дори ще настоявам да го сторите — отвърна Гушата.

— И можем да си съберем нещата?

— Не съм дошъл да ви унижавам. Искам само хълма.

— Искаш да кажеш, Дау Черния го иска.

— Все тая.

— В такъв случай заповядай. — Сухара примижа, докато се надигаше бавно и опъваше колене. Със сигурност и него го мъчеха ставите, помисли си Гушата. — Ветровито е тук. И бездруго ще ми е по-добре долу, в Осранг, с крака към огъня. — Гушата трябваше да признае, че тук Сухара бе напълно прав. Замисли се кой от двамата беше прекараният в цялата тая работа. Посивелият войн прибра меча си в ножницата и се загледа, замислен, в хората, които вече събираха вещите си. — Хубаво от твоя страна, че постъпи така, Гуша. Право острие си, точно както говорят за теб. Хубаво е хората от двете страни на всичко това да могат да се разберат с приказки във времена като тези. Добрите обноски напоследък… съвсем са забравени.

— Такива са времената.

Кърнден Гушата кимна на Скори и той свали ножа от гърлото на онзи с петното на бузата, поклони се леко и го подкани с жест към огъня. Човекът разтри с пръсти прясно обръснатото място насред наболата си брада и се зае да навива едно одеяло. Гушата пъхна палци в колана на меча си и продължи да държи под око хората на Сухара, които се готвеха за тръгване. За всеки случай, да не вземе да му хрумне на някой да се прави на герой.

А от всички най-вероятно това щеше да е Червения гарван. Той беше преметнал лък през рамо и сега стоеше със секира в здраво стиснатия юмрук на едната ръка и щит с изрисувана червена птица на бял фон в другата. И гледаше мрачно. Ако в началото беше готов да убие Гушата, няколкото минути приказки най-вероятно не бяха променили нищо по въпроса.

— Няколко скапаняци и една шибана женска — озъби се той. — И ние ще отстъпим без бой на такива като тези, така ли?

— Не, не. — Сухара метна на гърба си стар очукан щит. — Аз се оттеглям без бой, тези момчета също. Ти оставаш да се биеш с Уирън-от-Блай, сам.

— Какво?

Червения гарван изгледа намръщено Уирън и потрепна неспокойно. Уирън отвърна на погледа му с каменно изражение, по-безизразно от това на Героите.

— Точно така — каза Сухара. — Щом те сърбят ръцете за битки. После аз ще натоваря накълцания ти труп на каруца, ще го откарам обратно при майка ти и ще й кажа да не се тревожи много, защото ти така си искал. Толкова много си обичал този проклет хълм, че си бил готов на драго сърце да умреш на него.

Червения гарван намести нервно пръсти около дръжката на секирата.

— Ъ?

— Или пък може да слезеш кротко с останалите от хълма, като не спираш през това време да благославяш името на Кърнден Гушата, задето постъпи човешки и ни остави да си вървим без стрели в задниците.

— Хубаво — каза намусен Червения гарван и се обърна да върви.

— Пфу — изду бузи Сухара и се извърна към Гушата. — Можеш ли ги разбра младите в днешно време? Бяхме ли и ние такива глупаци навремето?

— Много вероятно — сви рамене Гушата.

— Не бих казал обаче, че някога ме е гонила същата жажда за кръв, каквато тях сега.

— Такива са времената — сви отново рамене Гушата.

— Вярно, вярно и пак вярно. Оставяме ви огъня, нали? Хайде, момчета.

Тръгнаха към южната страна на кръга, като прибираха няколкото им останали по земята вещи в движение, после един по един изчезнаха в тъмнината.

Племенникът на Сухара спря в пролуката между два каменни блока, обърна се и показа на Гушата среден пръст.

— Ще се върнем, шибани копелета! — Чичо му го перна по тила на чорлавата глава. — Ау! Какво?

— Покажи малко уважение.

— Не сме ли във война?

Сухара отново го перна и момчето изписка.

— Това не е причина да се държиш невъзпитано, дребно лайно такова.

Гушата остана загледан по посока на постепенно заглъхващия ропот на младежа, преглътна насъбраната кисела слюнка в устата си и свали палци от колана. Ръцете му трепереха. Разтри ги, сякаш беше просто от студа. Всичко свърши, каза си наум, и всички още дишат, значи, мина добре.

Веселяка Йон явно не беше на същото мнение. Пристъпи до Гушата и навъсен като буреносен облак, се изплю в огъня.

— Един ден може да съжаляваме, че не ги избихме тия.

— Да не убия никого, не тежи на съвестта ми и наполовина, колкото обратното.

Брак подсвирна от другата страна на Гушата.

— Истинският войник не може да си позволи толкова съвест.

— Не може да си позволи и толкова голямо шкембе. — Уирън беше свалил Меча от раменете си и сега опря върха на ножницата в земята. Топката на края на дръжката стигаше почти до брадичката му, докато замислено я въртеше, загледан в проблясъците на огъня по гарда на острието. — Всеки носи някаква тежест на раменете си.

— Моята си е точно толкова, колкото трябва, кльощаво копеле — сопна се планинецът и погали огромния си корем като горд баща главата на сина си.

— Главатар.

Агрик влезе в осветения от огъня кръг с лък и стрела в едната ръка.

— Тръгнаха ли си? — попита Гушата.

— Наблюдавах ги, докато не отминаха Децата. Сега вече прекосяват реката. Вървят към Осранг. Атрок остана да ги държи под око, за всеки случай. Ще знаем, ако решат да се върнат.

— Мислиш ли, че ще го направят? — попита Прекрасна. — Сухара е верен на старите порядки. Може и да се усмихваше, ама надали е останал много доволен. Имаш ли му вяра на дъртото копеле?

— Не повече отколкото на кой да е друг в днешно време — отвърна Гушата и се загледа, намръщен, в тъмнината.

— Толкова малко? Най-добре да сложим часови, значи.

— Ъхъ — намеси се Брак. — И по-добре нашите да не заспиват.

— Колко хубаво, че поемаш първата смяна доброволно.

Гушата го плесна дружески по рамото.

— Тъкмо ще си правите компания с търбуха ти — обади се Йон.

— Радвам се, че на драго сърце приемаш да стоиш втори.

Сега Гушата плесна неговото рамо.

— Мамка му!

— Дрофт!

Отдалече личеше, че къдравият младеж бе най-новото попълнение в дузината, в походката му имаше неподправен устрем, когато се завтече напред.

— Да, главатар?

— Вземаш ездитния кон и тръгваш обратно по пътя за Яус. Не съм сигурен на кого ще се натъкнеш първо — на момчетата на Желязната глава, може би на тези на Десетократния. Кажи им, че на Героите сме заварили една от дузините на Кучето. Най-вероятно просто съгледвачи, но…

— Просто съгледвачи. — Прекрасна откъсна със зъби коричката от едно от кокалчетата на ръката си и я изплю. — Онези от Съюза са на мили оттук, пръснати, разтеглени, опитват се да напредват в прави редици по терен като този, без нищо право в него.

— Най-вероятно да, но въпреки това скачай на коня и отнеси вестта.

— Сега ли? — На лицето на Дрофт се изписа объркване. — В тъмното?

— Не, следващото лято също става — сряза го Прекрасна. — Да, сега, глупако. Просто следвай проклетия път.

— Работа за герои, няма що — въздъхна Дрофт.

— Няма работа, недостойна за герои, момче — каза Гушата.

В интерес на истината, той по-скоро би пратил друг, но това щеше да означава препирня до зори защо новият не свърши тази работа. Има си начини да се вършат нещата, което е редно — не можеш просто да го заобиколиш.

— Разбрано, главатар. До след няколко дни, като се върна, тогава. С протрит задник.

— Защо? — Прекрасна направи няколко движения с таза във въздуха. — Да не би с Десетократния да сте си близки?

Това искрено развесели момчетата. Разнесоха се боботещият смях на Брак и кикотът на Скори, дори каменното изражение на Йон поомекна, сигурен знак, че вътрешно се пръска от смях.

— Ха-ха, мамка му.

Дрофт тръгна в тъмното да търси коня.

— Чувала съм, че малко мас помага нещата да минат по-гладко — провикна се след него Прекрасна и кикотът на Уирън отекна между камъните.

Гушата усети как отново го наляга умора. Смъкна се бавно до огъня, примижа от болка, докато сгъваше болното коляно, и се намести на още топлата от задника на Сухара земя. Скори вече се беше разположил от отсрещната страна и точеше ножа си. Пееше и високият му глас следваше ритъма на тихото стържене на стоманата. Песен за Скарлинг Качулатия, най-големият герой в Севера, някога обединил клановете и изтикал Съюза вън от Севера. Гушата се заслуша в думите, загриза изранената кожа около ноктите на пръстите си и се замисли как най-после да сложи край на проклетия навик.

Уирън остави Меча на земята, клекна на колене до него и измъкна старата кесия, в която носеше руните си.

— Да видим какво казват, а?

— Трябва ли?

— Защо? Страх те е какво могат да ти предскажат ли?

— Страх ме е, че ще избълваш една камара простотии, а аз няма да мигна цяла нощ, докато се опитвам да открия някакъв смисъл в тях.

— Да видим.

Уирън изсипа каменните плочки в шепата си, изплю се отгоре им и ги хвърли пред себе си.

Въпреки че не можеше да прочете проклетите знаци, Гушата не се сдържа да не надникне.

— Е, какво казват, Перко?

— Руните казват… — Уирън се надвеси отгоре им и присви очи, сякаш се взираше в далечината. — Че ще се лее кръв.

— Хм, те друго не казват — изсумтя Прекрасна.

— Ъхъ. — Уирън се уви в палтото си и вече притворил очи, легна на земята и прегърна нежно Меча. — Само дето в последно време все по-често познават.

Кърнден Гушата огледа със сериозно изражение Героите — забравена от времето стража от великани, бдяща над нищото.

— Такива са времената — промърмори под носа си.

МИРОТВОРЕЦ

Той стоеше, облегнат на каменния перваз до прозореца, и барабанеше нервно с пръсти. Съзерцаваше лабиринта от павирани улици и скупчените над тях стръмни, покрити с каменни плочи покриви. Високите, почернели от ситния ръмеж стени на Карлеон, построени от баща му. Погледът му се плъзна още по-нататък, по забулените в пелената на дъжда полета, отвъд сивата ивица на реката, към загатнатите очертания на хълмовете в края на долината. Сякаш, ако напрегнеше с всичка сила очи, можеше да види дори по-далече. Десетки мили оттук, чак до пръснатата по неравния терен армия на Дау Черния. Дотам, където сега се решаваше съдбата на Севера.

Без него.

— Всичко, което искам, е всички да правят каквото им кажа. Твърде много ли искам?

Сеф застана зад него и притисна в гърба му корем.

— Аз бих казала, че ще е повече проява на здрав разум, ако го направят.

— Знам какво точно трябва да се направи, нали, знам кое е най-доброто.

— Аз го знам и ти го казвам, така че… да.

— Изглежда, в Севера има няколко празноглави идиоти, които дори не осъзнават, че държим всички отговори в ръцете си.

Ръката й се плъзна нагоре по неговата и спря потропващите по камъка пръсти.

— Мъжете тук не обичат да прибягват до мир, но един ден ще го направят. Ще видиш.

— А дотогава, като всеки с някаква нова мисъл в главата, аз оставам отритнат. Презрян. Изгнаник.

— Дотогава си затворен в една стая с жена си. Толкова ли е зле?

— Няма друго място, на което ми се ще да бъда повече — излъга той.

— Лъжец — прошепна тя и устните й докоснаха ухото му. — Почти такъв лъжец си, за какъвто те смятат. В момента ти се иска да си там, до брат ти, с броня на гърба. — Ръцете й се плъзнаха под неговите и го прегърнаха през гърдите. — Да сечеш и трупаш на камари главите на южняците.

— Убиването ми е любимо занимание, знаеш го.

— Избил си повече народ от Скарлинг.

— Ако можех, щях да си лягам в леглото с броня на гърба.

— И само тревогата за нежната ми кожа те възпира да го правиш.

— Мм, сеченето на глави обикновено е свързано с пръскане на много кръв. — Той се извъртя в ръцете й и застана с лице към нея. Постави върха на показалеца си в средата на гърдите й. — Винаги съм предпочитал едно рязко пронизване на сърцето.

— Точно както прониза и мен. Какъв майстор си само.

Той се изкиска, когато усети едната й ръка между краката си. Измъкна се със смях от прегръдката и вдигна ръце пред себе си.

— Добре де, признавам си! Повече ме бива в леглото, отколкото с меч в ръка на полето!

— Най-после да кажеш истината. И виж само какво направи с мен. — Тя постави длан на корема си и го погледна с престорено неодобрение. Сърдитата й физиономия обаче бързо се превърна в усмивка, когато той се приближи отново, постави длан върху нейната и преплетените им пръсти погалиха заедно наедрелия й корем. — Момче е — прошепна тя. — Усещам го. Наследник на трона на Севера. Първо ти ще бъдеш крал, а после…

— Шш. — Той я целуна нежно по устните. Нямаше как да знаят дали някой не слушаше от другата страна на вратата. — Имам по-голям брат, забравяш ли?

— Малоумен по-голям брат.

Калдер направи кисела физиономия, но замълча. Въздъхна и сведе очи към този странен, прекрасен и същевременно плашещ подут корем.

— Баща ми винаги казваше, че няма по-важно нещо от семейството. — „Освен властта“, помисли си. — Плюс това какъв смисъл има да спорим за нещо, което, така или иначе, не ни принадлежи. Сега Дау Черния носи кралската огърлица на баща ми. За него трябва да внимаваме.

— Дау Черния е най-обикновен едноух главорез.

— Главорез, но с целия Север в краката си и с всички главатари, готови да слушат думата му.

— Могъщи войни, главатари. — Тя изсумтя презрително в лицето му. — Джуджета с големи имена.

— Брод Десетократния.

— Този вмирисан дърт плужек ли? Само при мисълта за него ми се повдига.

— Керм Желязната глава.

— Говори се, че имал малка пишка. Сигурно затова е вечно намръщен.

— Глама Златния.

— Неговата била още по-малка. Като детско кутре. Освен това ти имаш съюзници.

— Така ли?

— Знаеш, че е така. Баща ми те харесва.

Калдер направи кисела гримаса.

— Баща ти не ме мрази, но се съмнявам, че ще си направи труда да среже въжето, на което ще ме обесят.

— Той е доблестен мъж.

— Разбира се, че е. Коул Ричи е право острие, всеки го знае. — „Доколкото е възможно в днешно време.“ — Двамата с теб бяхме обещани един на друг в различни времена, когато аз бях син на крал, всичко беше друго тогава. Тогава той вземаше за зет принц, не всеизвестен страхливец.

— Красив страхливец.

Тя го плесна нежно по бузата.

— Красавците са на още по-малка почит в Севера дори от страхливците. Не съм сигурен, че баща ти е доволен от това, какъв късмет ми се усмихва напоследък.

— Майната му на късмета ти. — Тя сграбчи в юмрук ризата му и го придърпа към себе си. Беше по-силна, отколкото изглеждаше. — Аз не бих променила нищо.

— Нито пък аз. Казвам само, че баща ти би искал.

— А аз казвам, че бъркаш. — Тя грабна ръката му и я притисна отново към корема си. — Ти си от семейството.

— Семейство. — Калдер не си направи труда да й напомня, че понякога семейството е по-скоро пречка, отколкото предимство. — Така, значи, имаме баща ти и малоумния ми брат на наша страна. Северът е в краката ни.

— Един ден ще бъде. Сигурна съм в това. — Тя запристъпва бавно назад, дърпайки го след себе си към леглото. — Дау може и да е правилният човек по време на война, но войните не траят вечно. Ти си повече от него.

— Малцина ще се съгласят с теб — отвърна Калдер, но му стана приятно да го чуе, особено така, прошепнато настоятелно в ухото му.

— По-умен си от него. — Бузата й се отри в брадичката му. — Много по-умен. — Носът й се притисна в бузата му. — Най-умният мъж в целия Север.

— Продължавай.

Мамка му, как само обичаше ласкателствата.

— Определено си по-красив от него. — Тя стисна ръката му и я плъзна надолу по корема си. — Най-красивият мъж в Севера…

Калдер прокара нежно върха на езика си по устните й.

— Ако красотата означаваше власт, ти отдавна щеше да си кралица на Севера…

Пръстите й се засуетиха с колана му.

— Винаги знаеш какво да кажеш, нали, принц Калдер…

Някой потропа на вратата и Калдер застина на място. Приятното пулсиране между краката му рязко се насочи нагоре към главата. Нищо не разваля така добре романтичното настроение като надвисналата заплаха от внезапна смърт. Тропането се повтори и накара тежката врата да затрепери. Двамата се отдръпнаха един от друг и заоправяха дрехи — по-скоро две хлапета, спипани от възрастните, отколкото мъж и жена, женени от пет години. Край на мечтите за кралската корона. Та той дори нямаше ключ от проклетата врата.

— Резето е от твоята страна, нали? — провикна се сърдито към вратата.

Чу се стържене на метал и вратата се открехна. На прага й стоеше мъж, чиято чорлава глава почти опираше в най-високата точка на каменната арка. Обезобразената половина на лицето му беше обърната към Калдер. Огромният белег тръгваше от челото, спускаше се през едната вежда и свършваше в единия край на устните му. В празното гнездо на окото блестеше метално топче. Ако в главата, или по-скоро в панталоните, на Калдер бе останала и най-малка следа от романтична нагласа, сгърчената изгорена кожа на белега и пълното със стомана око й сложиха окончателен край. Той долови потреперване откъм Сеф и тъй като тя определено бе по-смелият от двама им, това с нищо не допринесе за овладяването на собствения му страх. Коул Тръпката беше най-зловещата поличба, някога изпречвала се на човек. Хората го наричаха Кучето на Дау, но винаги зад гърба му. Него Защитника на Севера изпращаше да върши най-мръсната работа.

— Дау те вика.

Видът на Тръпката бе достатъчен да ужаси кой да е „герой“ само наполовина, останалото вършеше гласът му. Дрезгав, хриптящ шепот, придаващ почти болезнено усещане от всяка дума.

— Защо? — попита Калдер в опит да си придаде небрежен вид. — Не може ли да се справи със Съюза и без мен?

Тръпката не се засмя. Не се и намръщи. Просто остана на вратата, неподвижен като всяваща ужас статуя.

Калдер направи опит да повдигне непринудено рамене.

— Е, предполагам, всеки служи някому. А жена ми?

Здравото око на Тръпката се извърна към Сеф. Ако в погледа му Калдер бе видял похотливост, неприязън или дори погнуса, сигурно щеше да го отмине с лека ръка. Това, което видя, бе погледът на касапин, изправен пред труп на животно, не бременна жена — просто работа за вършене.

— Дау я иска тук, като залог. Да е сигурен, че всички ще се държат прилично. Нищо няма да й се случи.

— Стига всички да се държат прилично, а?

Калдер осъзна, че неволно е застанал пред нея, сякаш да я предпази с тялото си. Жалък щит пред човек като Тръпката.

— Точно така.

— Ами ако Дау Черния не се държи прилично. Къде е моят залог?

Окото на Тръпката се отмести от Сеф и се прикова в Калдер.

— Аз съм твоят залог.

— И ако Дау се отметне от думата си, мога да те убия, така ли?

— Може да опиташ.

— Хм. — Коул Тръпката имаше едно от най-страховитите имена в Севера. Калдер от своя страна… — Ще ни оставиш ли да се сбогуваме?

— Защо не? — Тръпката се дръпна назад и само бледото блещукане на стоманеното му око остана видно в сянката на вратата. — Аз не съм чудовище.

— Е, обратно в гнездото на змиите — промърмори Калдер.

Сеф сграбчи ръката му и го погледна с ококорени очи, изпълнени със страх и вълнение. Почти същата смесица от ужас и нетърпение, които изпитваше и той.

— Не бързай, Калдер. Действай внимателно.

— Ще пристъпям на пръсти през целия път.

„Ако въобще стигна там“, помисли си. По-вероятно Тръпката щеше да му пререже гърлото и да изхвърли трупа му в някое блато.

Сеф стисна с два пръста брадичката му и я разтресе.

— Сериозна съм. Дау се страхува от теб. Баща ми казва, че само си търси повод да те убие.

— С право се страхува от мен. Ако не друго, аз съм син на баща си.

Тя стисна още по-силно брадичката му и го погледна право в очите.

— Обичам те.

Калдер сведе очи към пода и почувства рязко напиращите сълзи в очите.

— Защо? Не виждаш ли какво гнусно нищожество съм?

— По-добър си, отколкото си мислиш.

От нейната уста Калдер почти би повярвал.

— И аз те обичам. — Този път дори не се наложи да лъже. Спомни си колко бесня, когато баща му обяви годежа им. Да се ожени за тази чипоноса, с остър като бръснач език кучка? Сега с всеки ден я намираше все по-красива. Обичаше носа й, езика й — дори повече. Като нищо можеше да се откаже от всички жени на света заради нея. Придърпа я към себе си, примига, за да прогони сълзите, и я целуна. — Не се тревожи. Не горя от нетърпение да присъствам на собственото си обесване. Преди да усетиш, ще съм се върнал в леглото ти.

— С броня на гърдите?

— Ако така искаш — отвърна Калдер, докато се отдръпваше от нея.

— И никакво лъгане повече.

— Аз никога не лъжа.

— Лъжец — изрече безмълвно тя, преди пазачите да затворят след него вратата и да дръпнат резето, оставяйки Калдер в тъмния коридор, размекнат от мисълта, че никога повече няма да я види. Това наля неочаквана смелост в сърцето му и той забърза след Тръпката. Настигна го и стовари длан на рамото му. Остана, меко казано, притеснен от това, че усещането бе, като да удариш дънера на дърво, но вече нямаше връщане назад.

— Ако нещо се случи с нея, кълна се…

— Чувал съм, че клетвите ти не струват много.

Окото на Тръпката се плъзна към осмелилата се да го докосне ръка и Калдер побърза да я отдръпне. Може и рядко да проявяваше смелост, но никога не прекрачваше границата на здравия разум.

— Кой казва това? Дау Черния? Ако има някой в Севера, чиито клетви да струват по-малко от моите, това е копелето Дау. — Тръпката не го удостои с отговор, но Калдер не беше човек, който лесно се отказва. Добрият заговор иска работа. — Да знаеш, от Дау никога няма да получиш повече от онова, което успееш сам да изтръгнеш от ръцете му. Всъщност колкото по-верен си му, толкова по-малка ще е наградата ти. Сам ще се убедиш. Месото не достига, а около него гладни кучета колкото искаш.

Здравото око на Тръпката се присви едва доловимо.

— Аз не съм куче.

За повечето мъже в Севера подобен отговор би бил достатъчен да изгубят дар слово, но за Калдер той бе просто пукнатина в каменния блок, където да забие длетото и да продължи да дълбае.

— Аз знам това — прошепна той, тихо и настоятелно, точно както Сеф допреди малко шептеше на него. — Повечето хора не виждат нищо отвъд страха си от теб, но не и аз. Аз знам какъв си. Страховит войн, естествено, но и мислител. Човек с амбиции. Човек с гордост. И защо не? — Калдер спря и се приближи заговорнически до Тръпката, надвивайки всички инстинкти за самосъхранение, когато отвратителният белег се извърна към лицето му. — Ако аз имах човек като теб до себе си, щях да го използвам много по-добре, отколкото Дау. В това можеш да си сигурен.

Тръпката вдигна ръка. На кутрето му блестеше кървавочервен рубин. Изпъна два пръста и подкани с жест Калдер, който вече нямаше друг избор, освен да се приближи още по-близо. Смущаващо близо. Дотолкова, че усети дъха на Тръпката по лицето си. Дотолкова, че да го целуне, ако реши. Дотолкова, че вече виждаше единствено отражението на неубедително нахилената си физиономия в металното око.

— Дау те вика.

АРМЕЙСКИ ЕЛИТ

Ваше Кралско Величество,

Преодоляхме напълно последствията от несполуката при Тихия проток и кампанията ни продължава. Независимо колко хитър и коварен противник е Дау Черния, лорд-маршал Крой го изтиква неуморно към столицата Карлеон. В момента сме на не повече от две седмици поход от града. Той не може да отстъпва вечно. Скоро ще е в ръцете ни, Ваше Величество може да разчита на това.

Вчера дивизията на генерал Яленхорм извоюва победа в малко сражение по билата на верига от хълмове на североизток от тук. Лорд-губернатор Мид напредва с дивизията си на юг към Олесанд, в опит да принуди северняците да разделят силите си и да ги въвлече в битка. Аз пътувам с дивизията на генерал Митерик, в близост до щаба на лорд-маршал Крой. Вчера колоната на обоза ни, разтеглена прекалено много заради лошите пътища, попадна на засада близо до село, наречено Барден. Благодарение на бдителността и храбростта на войниците от тила нападението им бе отблъснато с много жертви от тяхна страна. В сражението се отличи лейтенант Керн, който демонстрира изключителна смелост и даде живота си в отбраната на обоза, така оставяйки, доколкото ми е известно, съпруга и малко дете.

В колоните ни цари ред. Времето е добро. Напредваме добре, настроението е ведро, а бойният дух на мъжете — висок.

Ваш най-верен и смирен слуга,

Бремър дан Горст,

кралски наблюдател на военните действия в Севера

В колоните цареше пълен хаос. Дъждът се лееше като из ведро. Армията бе затънала в гнусната лепкава каша на пътя, а бойният дух на мъжете бе направо в калта. А моето настроение по-гнило от всичко гнило насред това море от разложение.

Бремър дан Горст си проби път през скупчината от окаляни, подгизнали от дъжда войници, които се влачеха като червеи, с нарамени, ръчкащи във всички посоки копия. Колоната се точеше като пресечено мляко в тясното гърло на бутилка, но онези отзад продължаваха да напират. Шляпаха крака, блъскаха се в хората пред тях, ругаеха и задръстваха все повече тясната ивица кал, която минаваше за път. Тук-там някой биваше изблъскан с псувня на уста встрани между дърветата. Горст закъсняваше и когато тълпата отпред се сгъсти, на свой ред започна да изблъсква встрани всеки, изпречил се на пътя му. От време на време някой се обръщаше да възрази, но щом видеше кой е зад него, веднага млъкваше. Познаваха го.

Противникът, спрял придвижването на армията на Негово Величество, се оказа един от собствените й фургони. Задните му колела се бяха приплъзнали встрани и вместо в обичайната кал до глезените на пътя, бяха затънали до оста в тресавището покрай него. По силата на онзи всеобхватен закон, че ако съществува вероятност нещо да се обърка, независимо колко малка, то със сигурност ще се обърка, фургонът бе спрял почти напряко на пътя. Кочияшът бичуваше с пяна на устата двата облещени от ужас коня, а половин дузина омърляни с кал войници се суетяха безпомощно и бутаха отзад. Мъжете от колоната се провираха през мокрия храсталак от двете страни на пътя и псуваха при всяко закачено в ниския шубрак копие, при всеки оплел се в краката им трънак и всеки отплеснал се в очите им клон.

Наблизо стояха трима млади офицери с почернели по раменете от дъжда пурпурни униформи. Двама си крещяха в лицата и сочеха с пръсти към фургона, а третият стоеше и гледаше отстрани, отпуснал небрежно ръка на лъскавата дръжка на сабята, все едно беше манекен в ателието на армейски шивач.

И с десет хиляди подбрани бойци, врагът не би успял да спре колоната им по-ефективно.

— Какво става тук? — провикна се настоятелно Горст и въпреки вложеното усилие, се провали напълно в опита си да прозвучи авторитетно.

— Господине, колоната на обоза няма място на този път!

— Глупости, господине! Пехотата трябваше да изчака преди…

Естествено, не разрешението на проблема е по-важно, а кой е виновен. Горст разбута с рамене офицерите и уверено зашляпа през калта. Намърда се сред наредените зад фургона войници, зарови ръце в тинята и напипа задната ос. Намести крака, пое няколко пъти рязко въздух и напрегна мускули.

— Давай! — изписка остро Горст, забравил за опитите да снишава глас всеки път когато говори.

Камшикът изплющя. Мъжете заръмжаха от усилие. Конете изпръхтяха. Калта изжвака под колелата. Горст цял се разтрепери от напрежението. Всичко наоколо се стопи — останаха само той и задачата му да измъкне колелата от калта. Изпъшка, изръмжа, накрая изсъска, цялата насъбрана злоба заклокочи в гърдите му, готова да се отприщи и разкъса на парчета фургона.

Колелата изскърцаха жаловито и макар и с неохота, поддадоха. Миг по-късно изскочиха от блатото и целият фургон политна напред. Горст залитна отчаяно след него и се пльосна по очи в тинята, повличайки със себе си един от войниците. Когато се надигна, видя фургона да се отдалечава с тропот по пътя, а кочияшът да опъва юздите, за да овладее подплашените коне.

— Благодаря за помощта, господине. — Един от войниците протегна разтреперена ръка и опита да изтрие калта от униформата на Горст, но в резултат само я размаза още повече. — О, съжалявам, господине, много съжалявам.

— Дръжте колелата и осите си добре смазани, малоумна сган такава. Карайте проклетите си каруци по пътя, кретени такива. Вършете си проклетата работа, мързеливи влечуги. Толкова много ли искам? Няма проблем — отвърна Горст, отстрани ръката на войника и се впусна в безуспешен опит да изпъне куртката си. — Аз благодаря.

Тръгна след фургона и почти чу присмехулния кикот на войниците и офицерите зад гърба си.

За своя временна щабквартира лорд-маршал Крой бе реквизирал най-представителната постройка в радиус от мили наоколо, а именно схлупена каменна къщурка, така обрасла с мъх, че приличаше на огромна купчина оборски тор. Една беззъба старица и още по-престарелият й мъж, най-вероятно изселените й собственици, седяха на прага на прилежащия й хамбар. Бяха се сгушили под протрито наметало и не изпускаха от очи Горст, докато крачеше към вратата на доскорошния им дом. И явно не бяха впечатлени от вида му. Същото можеше да се каже и за четиримата постови, които се шляеха отпред, загърнати в непромокаемите си мушами. А също и за офицерите с все още влажни от дъжда униформи, скупчени в малката всекидневна. Те едновременно извърнаха обнадеждени лица към вратата и също така едновременно посърнаха при вида на прегърбения при влизането си, окалян до уши Горст.

— Горст — промърмори ехидно един, сякаш бе очаквал появата на краля, но вместо него се бе появил прислужник с нощното гърне на Негово Величество.

Стаята се пръскаше от войнско великолепие. Естествено, централно място в него заемаше лорд-маршал Крой — самото олицетворение на военната дисциплина. Седеше начело на масата, както винаги в безупречно чиста и сякаш току-що изгладена черна униформа, с права колосана яка с извезани със сребърна метална нишка листа. Всяко късо подстригано косъмче от посивялата му коса стърчеше право нагоре, като застанал мирно войник. Началник-щабът му, полковник Фелниг, дребен, чевръст, с шарещи очи, които не пропускаха и най-малка подробност, стоеше изпънат като струна до него. Беше вирнал до скъсване врат, но тъй като беше мъж със забележителна двойна брадичка, шията му образуваше отвесна стена, от ноздрите на гърбавия нос чак до ръба на яката. Надут самовлюбен лешояд в очакване на поредния труп за вечеря.

В този ред на мисли, този на генерал Митерик би бил същинско пиршество. Той беше огромен мъж с масивна глава, чиято предна част, въпреки просторната си площ, едва побираше неудобно сбутаните една в друга черти на лицето му. И колкото брадичката на Фелниг се губеше в двойната гуша, толкова тази на Митерик стърчеше на показ, прорязана от неимоверно дълбока трапчинка в средата. Като задник, провесен под рунтавия мустак. Беше надянал дълги до лактите ръкавици от мека, бледожълта кожа, явно в стремежа си да си придаде вид на човек на действието. Според Горст обаче приличаше повече на фермер, готвещ се да прави клизма на крава със сериозни стомашни проблеми.

Митерик повдигна с насмешка вежда при вида на окаляната униформа на Горст.

— Нови геройства, полковник? — попита под акомпанимента на хихикането на останалите офицери.

Набий си го в задника, че и в подобната на задник брадичка, пълен до пръсване суетен мехур, кравешки гъзобъркач такъв.

Думите погъделичкаха приятно устните на Горст, но той не им даде глас — с жалкия си фалцет каквото и да каже, все той щеше да стане за посмешище. Предпочиташе да се изправи сам пред хиляда северняци, отколкото да проведе кратък разговор. Затова вместо отговор просто се усмихна и се остави на унижението, както винаги. Избра най-сумрачния ъгъл на всекидневната, скръсти ръце отпред на мърлявата си куртка и удави надигналия се в гърдите му гняв с мисълта за главата на Митерик, набучена на копие до знамето на Дау Черния. Естествено, далече не патриотична мисъл, но такова удовлетворение за душата.

Обърнат надолу с главата свят, в който мъже като тези, ако въобще може да се нарекат мъже, гледат отвисоко на човек като мен. Струвам повече от всички ви, взети заедно. И това е армейският ни елит? Заслужаваме да загубим.

— Не можеш да спечелиш война, без да си изцапаш ръцете.

— Моля?

Горст извърна смръщено лице. Кучето стоеше подпрян на стената до него, с опърпано палто и изражение на безкрайна досада на изпитото му от умора лице.

Севернякът отпусна назад глава върху лющещата се стена.

— Е, някои предпочитат да си пазят ръчичките чисти. И да губят.

Горст намери идеята за сближаване с единствения по-голям аутсайдер в стаята за крайно непрепоръчителна, надяна износената, но надеждна и удобна броня на мълчанието и се съсредоточи върху нервния брътвеж на офицерите.

— Кога ги очакваме?

— Скоро.

— Колко?

— Аз чух, трима.

— Само един. И един член на Висшия съвет ни е достатъчен.

— Висшият съвет? — изписка Горст и гласът му се извиси почти до границата, достъпна на човешко ухо.

Стомахът му се сви на топка от ужас, същият, който изпита в деня, в който онези страховити старци го свалиха от поста му. И стъпкаха мечтите ми с лекотата и пренебрежението, с които хлапе стъпква бръмбар. — И накрая… — В главата му изплува споменът за това, как го изкараха в онзи коридор и как тежките черни врати се затръшнаха зад гърба му като капака на ковчег. Вече бивш рицар и командир на Дворцовата стража. Едно нищо, писукащо посмешище, нарицателно за позор и провал. До ден-днешен виждаше сбръчканите, провиснали лица и презрителните усмивки. А начело на масата, кралят седи, извърнал глава. Не си дава труда дори да срещне погледа на Горст. Все едно опозоряването на най-предания му поданик е просто банално, досадно задължение…

— Кой ще бъде? — питаше Фелниг. — Знаем ли?

— Няма никакво значение. — Крой извърна поглед към прозореца. Зад притворените щори дъждът се усилваше. — Знаем какво ще каже. Кралят иска бляскава победа. Дважди по-бърза и на двойно по-ниска цена.

— Типично! — изкряска Митерик като наперен петел. — Проклетите политици не спират да си врат носа в нашата работа! Кълна се, онези мошеници във Висшия съвет ще ни костват повече загуби, отколкото врагът някога…

Топката на вратата изтрака силно и в стаята влезе набит възрастен мъж. Беше напълно плешив, с къса посивяла брада. Нищо във вида му не издаваше власт. Дрехите му бяха почти толкова подгизнали от вода и опръскани с кал, колкото тези на Горст. Носеше обикновен дървен жезъл с обкован със стомана долен край — по-скоро бастун, отколкото символ на власт или могъщество. И въпреки това, независимо от факта, че двамата с пристъпилия зад гърба му, непретенциозен на вид, прислужник се озоваха превъзхождани десет към едно от най-наперените армейски пуяци, именно офицерите затаиха дъх. В походката на стареца имаше непоколебима увереност, а от осанката му лъхаха надменност и сила. Като касапин пред нова партида свине за заколение.

— Лорд Баяз.

Лицето на Крой бе пребледняло. Може би за пръв път в живота си Горст виждаше маршала, хванат неподготвен. И не беше единствен. Офицерите зяпнаха така стъписани, сякаш някой току-що бе внесъл трупа на Харод Велики, за да държи реч пред тях.

— Господа. — Баяз хвърли с небрежен жест жезъла си в ръцете на къдрокосия прислужник, обърса с длан водата от плешивото си теме и я изтръска на пода. За такава легендарна фигура от историята на Съюза държанието му бе изненадващо непретенциозно. — Ама какво време, а? На моменти истински обичам Севера, друг път… не чак толкова.

— Не очаквахме…

— Естествено, че не сте — подсмихна се Баяз сърдечно, но въпреки това успя да прозвучи заплашително. — Аз се оттеглих! За пореден път опразних стола си във Висшия съвет и се отдадох на старческо слабоумие и книгите в библиотеката, далече от досадата на политика и власт. Но тъй като тази война се разрази буквално на прага ми, реших, че ще е доста небрежно от моя страна да не се отбия лично да видя как вървят нещата. Освен това нося пари — чувам, че плащанията закъсняват напоследък.

— Малко — съгласи се Крой.

— Но малко повече и току-виж войникът вземе, та съвсем забрави и чест, и дисциплина, прав ли съм? Без златна смазка колелата на огромната машина, наречена армията на Негово Величество, ще запецнат и тя ще спре, нали така, почти като и всичко друго на този свят.

— Грижата за хората ни е от първостепенна важност за командването — каза неуверено маршалът.

— И моя също! — продължи Баяз. — Тук съм единствено да помогна. Да смажа колелата, ако щете. Да наблюдавам и евентуално, ако възникне нужда, да ви предоставя някой и друг дребен съвет. Разбира се, командването е изцяло във ваши ръце, маршале.

— Разбира се — повтори Крой, но никой от присъстващите не остана убеден в думите му. В края на краищата това бе самият Баяз, Първия магус. Човек на предполагаема възраст няколкостотин години, предполагаемо притежаващ магически сили, предполагаемо създателят на Съюза — човекът, качил краля на престола, прогонил сам-самичък гуркулите и по време на това опустошил почти цял Адуа. Предполагаемо. Известен с всичко друго, но не и със склонността да стои отстрани, без да се бърка. — Ъ… ако позволите да ви представя генерал Митерик, командващ втора дивизия на Негово Величество.

— Генерал Митерик, историите за храбростта ви достигнаха дори до мен, затрупан сред книгите си. За мен е чест.

— Не, не! — пръхна от щастие генералът. — Честта е изцяло моя!

— Така е — отвърна безцеремонно Баяз.

Настъпи неловко мълчание и Крой побърза да се притече на помощ на генерала.

— Това е моят началник-щаб, полковник Фелниг, а това е водачът на северняците, които се противопоставят на Дау Черния и се бият на наша страна, Кучето.

— А, да! — повдигна многозначително вежди Баяз. — Вярвам, че в лицето на Логън Деветопръстия имахме общ приятел.

Кучето го изгледа равнодушно, беше единственият в стаята, който не даваше признаци на притеснение от присъствието на Първия магус.

— Аз съм далече от мисълта, че е мъртъв.

— Ако някой е способен да измами Големия изравнител, това беше — или е — той. При всички положения обаче е голяма загуба за Севера. За целия свят. Велик мъж, липсва на всички ни.

— Мъж като мъж — вдигна рамене Кучето. — Като всички други, в него и добро, и лошо. Колкото до това, дали липсва на някого, зависи кого питаш, нали така?

— Вярно — съгласи се Баяз с горчива усмивка и добави на безупречен северняшки: — Човек трябва да е реалист за тези неща.

— Трябва — съгласи се на свой ред Кучето.

Горст се усъмни, че друг освен него разбра последната размяна на реплики между двамата. Всъщност въпреки доброто си владеене на езика, той самият не бе сигурен, че схвана всичко.

— А това е… — побърза да продължи с представянето Крой.

— Бремър дан Горст, разбира се! — Баяз успя да хване Горст напълно неподготвен с последвалото енергично ръкостискане. За човек на неговата възраст имаше невероятно здрава ръка. — Гледах дуела ви с краля, преди колко време беше? Пет години? Шест?

Горст можеше да посочи с точност не само годините и месеците, но и дните, и часовете от онзи ден. Красноречив пример за това, колко точно мижав е животът ми, щом най-знаменателният ден в него е онзи, в който бях посрамен пред цялото кралство.

— Девет.

— Девет, да не повярва човек! Как само си летят годините, като есенни листа, понесени от вятъра. Заслужавахте да спечелите Турнира повече от всеки друг.

— Загубих честно и справедливо.

— Да кажем просто, че загубихте — наведе се към него Баяз. — Всъщност това е от значение, нали така? — Той го плесна по рамото, сякаш бяха отдавнашни познати, току-що споделили шега от доброто старо време, но Горст очевидно не разбра къде е смешното. — Не служехте ли в Дворцовата стража? Бяхте личен телохранител на краля в битката за Адуа, нали така?

Горст усети как се изчервява. Бях, както е известно на всички в тази стая, но сега съм само низвергната изкупителна жертва, използван и захвърлен, като фриволна прислужница от безпардонния й господар. Сега съм…

— Полковник Горст е кралски наблюдател на бойните действия — притече се отново на помощ Крой.

— Ама разбира се! — щракна с пръсти Баяз. — След онази случка в Сипани.

Лицето на Горст пламна още повече, сякаш Първия магус го зашлеви с името на града. Сипани. В следващия миг мислите му вече бяха другаде, на мястото, където прекарваше по-голямата част от времето си: преди четири години, обратно в онзи кошмар — къщата за развлечения „Кардоти“. Лута се слепешката, залита, отчаяно търси краля. Стига до стълбището, вижда маскираното лице, после се търкаля дълго надолу, по стъпалата и към незаслужения позор. Лицата на офицерите в стаята се сляха в стена от ярки размазани петна, но усмивките по тях ясно личаха. Той отвори пресъхнала уста, но както обикновено, от нея не излезе нищо полезно.

— Е, какво пък. — Първия магус потупа успокоително рамото на Горст, както човек потупва по главата сляпо от старост куче пазач, след като му е подхвърлил кокал, разнежен от спомени за доброто старо време. — Може пък да успеете да си върнете отново благоволението на Негово Величество.

— Можеш да се обзаложиш, че ще го направя, хитър шибаняк такъв, та ако ще да се наложи да изколя всичко живо в целия Север. Може — успя да промълви едва Горст.

Когато вдигна очи, Баяз вече се наместваше на един от столовете на масата.

— Така! — сплете пръсти Първия магус. — Каква е ситуацията, маршале?

Крой изпъна отривисто предницата на униформата си и тръгна към картата — беше толкова голяма, че се бе наложило да прегънат страните й, за да я съберат на най-широката стена в жалката всекидневна.

— Дивизията на генерал Яленхорм е тук, западно от нас. — Офицерската му палка изсъска по шумолящата хартия. — Напредва на север, изгарят ниви и села в опит да въвлекат северняците в битка.

— Мм.

На лицето на Баяз се изписа отегчение.

— Междувременно дивизията на лорд-губернатор Мид и болшинството от северняците на Кучето се придвижват на юг, за да обсадят Олесанд. Дивизията на генерал Митерик се намира в средата. — Палката на Крой отбеляза с почукване съответните позиции на картата с отработени, прецизни движения. — Готова да окаже подкрепа на коя да е от фланговите дивизии. Снабдителната ни линия се простира на юг, към Уфрит, обозът се придвижва по доста лоши пътища, на места просто кални пътеки, но все пак успяваме…

— Разбира се, разбира се — махна пренебрежително с ръка Баяз. — Не съм дошъл да се занимавам с подробностите.

— Но тогава…

Офицерската палка увисна във въздуха пред картата.

— Представете си, маршале, че сте зидар, натоварен със задачата да построи една от кулите на огромен дворец. Зидар, чиито умения и отдаденост на начинанието не подлежат на съмнение.

— Зидар? — зяпна Митерик.

— А сега си представете Висшия съвет като архитектите на строежа. Ние не се интересуваме от това, как ще нагласяте един камък върху друг, това не ни е работа, интересува ни цялостният облик на замъка. Политиката, не тактиките за постигането й. Армията е просто инструмент на управлението. И инструмент, който трябва да се използва според интересите на това управление. Иначе каква полза от него? Просто безобразно скъпа машина за… леене на медали.

Офицерите запристъпяха неловко на място. Да, точно каквото искат да чуят малките оловни войничета.

— Политиката на управлението подлежи на промени — отбеляза хладно Фелниг.

Баяз го изгледа като недоволен учител глупака, отговорен за ниския успех на целия клас.

— Светът е подвижен като река. И ние трябва да сме готови да се насочваме според течението. А предвид развоя на последните събития, боя се, че нещата потичат в нежелана посока. У дома селячеството отново е неспокойно. Военновременни данъци и така нататък. От неспокойни, по-неспокойни. — Той забарабани с пръсти по масата. — Новата сграда на Камарата на лордовете най-после е завършена и сега аристокрацията отново има къде да се събира и недоволства. И го прави. Роптаят надлъж и нашир. Очевидно недоволни са от липсата на напредък в Севера.

— Проклети празнодумци — възнегодува Митерик, потвърждавайки за пореден път максимата за това, че човек най-много мрази у другите това, което ненавижда в себе си.

— Понякога се чувствам като човек, строящ пясъчни замъци на пътя на прибоя. Гуркулите не спят, интригите им край нямат. Досега поне бяха само те. А сега имаме отново Змията от Талинс. Муркато. — При произнасянето на името лицето на Баяз се сбърчи, сякаш бе вкусил нещо горчиво. — Докато армията ни е ангажирана тук, проклетницата затяга позициите си в Стирия. Фактът, че Съюзът с нищо не може да й попречи, подхранва наглостта й. — Из офицерите се понесе вълна от патриотичен ропот. — Казано накратко, господа, цената на тази война, измерена в злато, престиж и пропуснати възможности, става прекалено висока. Затова Висшият съвет иска бързото й приключване. Естествено, бидейки войници, за вас военните действия са едва ли не от сантиментална стойност. Но не забравяйте, че от войната има полза единствено и само ако е по-евтина от алтернативите й. — Той внимателно щипна с два пръста прашинка от ръкава си, огледа я смръщено и я хвърли настрана. — Говорим за Севера все пак. Така де… какво толкова струва тази земя?

Във всекидневната се възцари пълна тишина. Накрая лорд-маршал Крой се покашля.

— Висшият съвет настоява за бързо разрешение на конфликта… имат предвид до края на есента ли?

— Краят на есента? Не, не. — Офицерите като един въздъхнаха шумно от облекчение. Което обаче се оказа доста прибързано. — Говорим за много по-кратък срок.

— Това е невъзможно…! — избухна Митерик и удари с юмрук по масата, после бързо се опомни. — Искам да кажа, извинете, но не можем…

— Господа, господа — взе да успокоява Крой възмутените офицери, призовавайки за разум и спокойствие. А маршалът е самото олицетворение на човек на разума и спокойствието. — Лорд Баяз… Дау Черния непрекъснато ни се изплъзва. Все се оттегля, маневрира частите си. — Той посочи картата, сякаш на нея бяха изписани до един неоспоримите факти от обяснението му. — Заобиколен е от предани съмишленици и командири на хората му. Те познават терена, имат подкрепата на местното население. Владее до съвършенство тактиките за светкавично маневриране и оттегляне, както и за изненадващо прегрупиране и нападение. Веднъж вече ни хвана неподготвени. Ако се впуснем прибързано в битка, почти сигурно ще…

Крой замълча, със същия успех можеше да спори с прилива. Първия магус не показа никакъв интерес към думите му.

— Ето че отново се спускате в подробности, маршале. Зидари, архитекти и така нататък, не обясних ли достатъчно ясно? Кралят ви изпрати тук да се биете, не да марширувате насам-натам. Убеден съм, че ще намерите начин да въвлечете северняците в последна, решителна битка. Ако пък не… е, войната е просто прелюдия към преговори, нали така?

Баяз се изправи. Позакъснелите с реакцията си офицери наскачаха на крака сред хаоса от дрънчене на ножници и скърцане на столове.

— Благодарим и… сме поласкани от посещението ви — успя да смотолеви Крой, въпреки че по лицата на офицерите му се четеше точно обратното.

— Чудесно — отвърна Първия магус, явно неподатлив на ирония. — Защото смятам да поостана. Да погледам как вървят нещата. Водя със себе си и двама господа от Университета на Адуа. Носят едно изобретение, което нямам търпение да изпитам в действие.

— Изцяло на ваше разположение.

— Отлично — усмихна се до уши Баяз. Единствената усмивка в стаята. — Оставям дялането и подредбата на камъните във вашите… — той повдигна многозначително вежда към ръкавиците на Митерик — способни ръце. Господа.

Офицерите останаха на място, в пълна тишина, докато стъпките от протритите ботуши на Първия магус и прислужника му не заглъхнаха в тясното антре. Приличаха на сложени в леглата дечурлига, готови да отметнат завивките в момента, в който родителите им се отдалечат достатъчно.

Гневният ропот изригна секунда след звука от затръшването на входната врата.

— Какво, мамка му…

— Как смее?

— Преди края на есента? — пенеше се Митерик. — Тоя е напълно побъркан!

— Смехотворно! — кресна Фелниг. — Направо смехотворно!

— Проклети политици!

А Горст се усмихваше, не само на смаяните физиономии на Митерик и останалите. Сега наистина щяха да тръгнат на битка. Не знам вие защо сте тук, но аз съм дошъл да се бия.

Крой въдвори ред сред изнервения си щаб, като стовари офицерската палка върху масата.

— Господа, моля! Висшият съвет си каза думата. Чухте желанието на краля. Ние можем само да се подчиним. В края на краищата сме просто зидари. — Той се обърна към картата и в стаята отново настъпи тишина, всички очи се впериха в пътищата, хълмовете и реките на Севера. — Боя се, че ще се наложи да изоставим всякаква предпазливост, да насочим всички части на север и преминем към пълно настъпление. Куче?

Севернякът пристъпи към масата и отривисто отдаде чест.

— На вашите заповеди, лорд-маршале! — добави шеговито той.

Можеше да си го позволи, беше единственият от присъстващите, който беше съюзник, не подчинен на Крой.

— Ако тръгнем с всички части към Карлеон, мислиш ли, че Дау най-после ще изправи на пътя ни цялата си армия?

— Може би. — Кучето почеса брадясалата си буза. — Непредсказуемо копеле е Дау Черния, открай време е такъв. — За момент лицето му посърна, сякаш го налегна лош спомен. — Едно мога да кажа само, ако реши да ни излезе насреща, няма да остави нищо на случайността. Ще ви го набие здраво в задниците. Но си заслужава да опитаме. — Той се ухили на офицерите. — Особено ако си падате по това, да ви го набиват отзад.

— Определено не ми е по вкуса, но както се казва, добрият генерал винаги трябва да е подготвен за най-лошото. — Крой проследи един път с върха на офицерската си палка и спря на пресечката му с друг път. — Как се казва този град?

Кучето се наведе през масата и примижа към картата, като за целта разбута здраво двама от щаба на Крой, но не му пролича да е кой знае колко притеснен от факта.

— Това е Осранг. Стар град насред полето, с мост, мелница и колко да са, триста, четиристотин жители в мирно време. Тук-там някоя каменна постройка, иначе предимно дърво. И висока ограда около всичко това. Едно време имаше страшна таверна, ама знаете как е, нищо вече не е като преди.

— Ами този хълм? Край кръстопътя на пътищата за Олесанд и Уфрит?

— Героите.

— Странно име за хълм — промърмори Митерик.

— Кръстен е на кръга от камъни на върха му. Някакви герои от старите времена били погребани под тях, или нещо такова, така поне се говори. Но гледката отгоре си я бива. Всъщност точно там пратих една от дузините си, да хвърлят по едно око за Дау и момчетата му.

— И?

— Засега нищо не са видели, но няма и причина да са. Има и кой да им дойде на помощ, ако ги натиснат отнякъде.

— Това е мястото. — Крой доближи лице до картата и натисна решително върха на палката към точката на хълма, сякаш можеше да струпа и трите си дивизии там само със силата на волята си. — Героите. Фелниг?

— Господине?

— Предай заповед на лорд-губернатор Мид да изостави незабавно обсадата на Олесанд и да се придвижи максимално бързо към Осранг, за да ни пресрещне там.

Думите му предизвикаха няколко шумни възклицания.

— Мид няма да остане доволен — обади се Митерик.

— Той и бездруго почти никога не е. Нищо не може да се направи по въпроса.

— Аз тръгвам обратно по този път — каза Кучето. — Ще събера момчетата и потегляме на север. Мога да отнеса вестта.

— Ще е по-добре полковник Фелниг лично да отнесе заповедта. Лорд-губернатор Мид… не се слави с топли чувства.

— За разлика от вас, момчета, а? — Кучето се ухили с два реда пожълтели зъби на армейския елит на Съюза. — Тогава тръгвам право натам. С малко късмет ще се срещнем отново при Героите, след колко… три, четири дни?

— Пет, ако времето се оправи.

— Това е Северът. Да кажем, пет.

Кучето се отправи към вратата и излезе.

— Е, може би не стана точно както го планирахме — Митерик стовари един масивен юмрук в месестата си длан, — но сега ще им дадем да се разберат, нали? Ще ги изкараме на открито, изпокрилите се копелета, и ще им дадем добър урок! — Краката на стола му изстъргаха силно по пода, докато ставаше. — Тръгвам с дивизията си и няма да губя нито секунда. Ще напредваме ден и нощ, маршале! Ще спипам най-после врага!

— Не. — Крой седна на писалището си и потопи писалка в мастилницата. — Нощем ще спирате. По тези пътища и в това време бързането с нищо няма да помогне.

— Но, лорд-маршале, ако…

— Аз също не смятам да губя време, генерале, но не смятам да се хвърлям слепешката в поредния погром. Не бива да пришпорваме прекалено хората. Мъжете трябва да са отпочинали и готови за битка.

Митерик опъна рязко ръкавиците си.

— Проклети пътища!

Горст отстъпи, за да даде път на генерала и щаба му. Докато минаваха покрай него, си представи, че ги изпровожда в колона по един към ръба на бездънна яма.

Крой сключи вежди, без да вдига очи от писалището.

— Разумният… страни… от битките. — Перото на писалката му продължи да дращи по хартията. — Някой ще трябва да отнесе заповед на генерал Яленхорм. Да тръгне незабавно към Героите, да завземе позиция на хълма, да окупира Осранг и подсигури всички мостове и бродове през реката…

— Аз ще я отнеса — пристъпи напред Горст.

Стигнеше ли се до битка, дивизията на Яленхорм щеше да е в центъра на действията. А аз точно в средата, в първата редица. В щаба няма да измия срама от Сипани.

— Няма друг, на когото бих я поверил с по-голяма радост. — Горст стисна края на хартията, но Крой не пусна другия. — Не забравяйте обаче, че сте тук като кралски наблюдател, не шампион в Турнира.

— Всъщност не съм нито едно от двете. Сега съм просто момче за всичко, а съм тук, защото никой не ме иска никъде другаде. Секретар в униформа. Мръсна, при това. Мъртвец, който още приритва с последен дъх. Ха-ха! Ето го, идва огромният идиот със смешния гласец! Да го накараме да потанцува! Разбрано, господине.

— Тогава наблюдавайте и докладвайте, полковник. Но ако обичате, без повече геройства. Не като онзи ден в Барден. Войната не е време за геройства. Най-малко тази.

— Да, господине.

Крой пусна листа със заповедта и се обърна към картата на стената. Започна да отмерва разстоянията с разтворени палец и показалец.

— Кралят никога няма да ми прости, ако нещо стане с вас.

— Кралят ме изостави на това място, на никого няма да му пука, ако бъда накълцан на парчета и мозъкът ми разпилян из целия Север. Най-малкото на мен самия. Да, господине — повтори Горст и тръгна към вратата.

Не беше направил и крачка в дъжда, когато закова на място като ударен от гръм.

Ето я. Върви право към него, гледа си в краката и заобикаля локвите в калния двор. А усмихнатото й лице грее като ярко слънце насред посърналото море от кал. Радостта от гледката почти го повали на колене, накара кожата му да настръхне и дъха му да спре. Месеците, прекарани далече от нея, не бяха свършили никаква работа. Все още беше влюбен до уши. Умопомрачително, отчайващо, безпомощно влюбен.

— Финри — прошепна името й с тона, с който магьосникът от глупавите детски приказки произнася заклинание. — Какво правиш тук? — попита, почти убеден, че тя ей сега ще изчезне като видение, плод на бурното му въображение.

— Идвам да видя баща ми. Вътре ли е?

— Пише заповеди.

— Както винаги.

Тя изгледа униформата му и повдигна една подчертана с черно вежда, сега леко размита от дъжда.

— Виждам, че още си играеш в калта.

Горст дори не се почувства засрамен. Беше потънал в очите й. Прищя му се да се беше удавил там. Едно кичурче коса беше залепнало за мокрото й лице. Не мислех, че нещо някога може да бъде по-красиво от теб, такава каквато те помнех, а ето че сега си още по-красива от всякога. Едва дръзваше да я погледне, но не можеше и да откъсне очи от нея. Ти си най-красивата жена на света, не, не на света — в цялата история на света — не, ти си най-красивото нещо, съществувало някога. Искам да умра сега, за да бъде лицето ти последният ми спомен.

— Изглеждаш добре — промърмори едва Горст.

Тя огледа подгизналата си пелерина, опръскана до кръста с кал.

— Мисля, че не си напълно откровен с мен.

— Винаги съм откровен. Обичам те, обичам те, обичам те, обичам те, обичам те, обичам те, обичам те…

— Как си, Бремър? Мога да те наричам Бремър, нали?

— Можеш да забиеш тока на ботуша си в окото ми, само кажи още веднъж името ми. Разбира се. Аз съм… съсипан, психически и физически, със смазана репутация и погубено бъдеще. Ненавиждам света и всичко в него, но нищо от това не е от значение, когато си до мен… добре.

Тя поднесе ръката си и той се наведе да я целуне, с благоговението на селски свещеник, удостоен с честта да се докосне до крайчеца на робата на Пророка.

На пръста й имаше златна халка с искрящ син камък.

Стомахът на Горст се сви и коленете му почти омекнаха. Коства му нечовешко усилие да остане на крака. Едва намери дъх да промълви.

— Това да не е…

— Брачна халка, да!

Можеше ли да знае, че същия ефект щеше да постигне, ако беше завряла прясно отрязана човешка глава в лицето му?

Горст се вкопчи в престорената усмивка като удавник за сламка. Усети, че устните му се движат, и чу пискливия си глас. Този отвратителен, жалък, момичешки гласец.

— Кой е щастливецът?

— Полковник Харод дан Брок.

В гласа й Горст ясно долови нотка на гордост. И любов. Какво не бих дал да чуя моето име, изречено така? Всичко, което имам. С две думи, нищо, като изключим хорското презрение.

— Харод дан Брок — повтори той и името изскърца като пясък в устата му.

Познаваше го, естествено. Дори бяха далечни роднини, четвърти братовчеди или нещо подобно. Преди години бяха говорили, отдавна, докато Горст още служеше в личната гвардия на баща му, лорд Брок. После лорд Брок се впусна в надпреварата за короната и загуби. В резултат бе изпратен в изгнание, заклеймен като най-долен предател. Но въпреки това, ето че най-големият му син бе получил кралска милост. Естествено, беше лишен от всички земи и титли, но бе запазил главата си. На Горст му се прииска кралят да не беше така милостив.

— Той служи в щаба на лорд-губернатор Мид.

— Да.

На всичкото отгоре, Брок беше отвратително красив, приветлив и възпитан. Копеле такова. И образован, и харесван от всички, независимо от позора на баща си. Коварна змия. Беше си извоювал мястото в обществото с доблест и доброта. Шибана гад. Беше всичко, което Горст не беше.

Той стисна до болка юмрук и си представи как размазва с него ведрата усмивка на красивото лице на Харод дан Брок.

— Да — повтори.

— Двамата сме много щастливи заедно.

Браво на вас. Аз пък искам да умра. По-малко щеше да го заболи, ако му бе смазала оная работа с чук върху наковалня. Можеше ли да е толкова глупава, че да не вижда какво става в душата му? Сигурно дълбоко в себе си осъзнава какво му причинява, може дори частица от нея да се наслаждава на унижението му. О, колко те обичам. О, как само те мразя. О, как те желая.

— Поздравления и на двама ви — промърмори Горст.

— Благодаря, ще предам на съпруга ми.

— Да. Да, да, кажи му да пукне, да се пържи на бавен огън и колкото по-скоро, толкова по-добре. — Той продължи да се усмихва, докато стомахът му се надигаше да избълва съдържанието си навън. — Да.

— Трябва да вървя да видя баща ми. Може пак да се видим, скоро.

— О, скоро ще е. Много скоро. Още довечера, докато лежа буден в леглото, стиснал в ръка оная ми работа, преструвайки се, че това не са пръсти, а устните ти… Надявам се.

Тя мина покрай него и продължи нататък. За нея просто среща със стар познат. За Горст сякаш нощта се спусна и го обви в тъмнина. Пръстта ме затрупа и устата ми се напълни с калта на собствения ми гроб. Чу вратата да изтропва зад гърба й и остана за момент насред двора. Искаше да плаче, да вие, да крещи от болка заради пропилените си надежди. Искаше да коленичи в калта и да скубе и бездруго оредялата си коса. Искаше да убие някого, без значение кой. Мен самия може би?

Но вместо това пое дълбоко въздух и тръгна през здрача и дъжда.

Все пак чакаше го заповед за отнасяне. И без повече геройства.

ДАУ ЧЕРНИЯ

Вратите на хамбара се затръшваха зад гърба му с трясъка на секирата на палач, стоварила се върху дръвника, и ако не беше всичката онази арогантност, с която бе печално известен, Калдер сигурно щеше да подскочи във въздуха. Военновременните съвещания открай време не бяха измежду любимите му занимания, особено такива, на които присъстваха само врагове. Трима от главатарите на Дау вече бяха пристигнали и с неговия късмет, точно както беше очаквал, оказаха се именно онези трима, които го мразеха най-много.

Глама Златния беше самото олицетворение на герой от Севера — мускулест здравеняк, с мъжествено, красиво лице. Дългата му коса, гъстите мустаци, дори миглите му бяха с цвета на бледо злато. Носеше повече от жълтия метал, отколкото принцеса в деня на сватбата си — масивен златен обръч около дебелия врат, широки гривни около дебелите китки и две шепи пръстени, поне по един на всеки тлъст пръст. Всяка частица от него лъщеше до блясък и крещеше от помпозност и самодоволство.

Керм Желязната глава представляваше коренно различна гледка. Набразденото му от белези лице беше вечно навъсено и по-непробиваемо от крепостна стена. Под изсеченото, масивно като наковалня чело святкаха две пронизващи очи, а късо подстриганите му брада и коса бяха катраненочерни. Беше по-нисък от Златния, но по-широкоплещест — същинска канара. Носеше ризница и огромно черно наметало от кожата на мечка. Според слуховете, беше я удушил с голи ръце. Най-вероятно защото го погледнала накриво. Нито той, нито Златния изпитваха нещо повече от най-обикновено презрение към Калдер, но за негов късмет, двамата открай време таяха такава ненавист помежду си, че за друг почти не им оставаше омраза.

А като станеше дума за омраза, Брод Десетократния имаше неизчерпаем запас. Беше от онези копелета, които не могат дори да дишат безшумно — всяко издишване беше ръмжене. Беше грозен като буболечка и не пропускаше да навира грозотата си в лицето на всеки срещнат. Хилеше се зловещо, като селски перверзник от някой ъгъл при вида на младо момиче. Имаше пълна с развалени зъби уста, от която бълваха единствено вулгаризми и смрад. На всичкото отгоре кривата му физиономия беше покрита с някакъв отвратителен обрив, с който той очевидно се гордееше особено много. С бащата на Калдер бяха върли врагове, бе му се опълчвал два пъти, загубил битките и принуден да коленичи пред него и сдаде всичко, което притежава. Но това, че сега си бе върнал отново загубеното, с нищо не беше допринесло за по-ведро настроение, точно обратното. Той просто пренасочи събираната с години ненавист от Бетод към синовете му, и най-вече Калдер.

И накрая, главата на това зле скалъпено семейство от главорези — самопровъзгласилият се за защитник на Севера — самият Дау Черния. Седеше на стола на Скарлинг, небрежно подгънал един крак под задника си, а с другия потупваше в такт по пода. На просеченото му от белези и дълбоки бръчки лице имаше нещо подобно на усмивка, но очите му бяха присвити зловещо, като на голям гладен котарак при вида на гълъб. В последно време беше започнал да носи хубави дрехи, а през врата му висеше огърлицата, която някога бе носил бащата на Калдер, но те не можеха да скрият истинската му природа, той не го и искаше. Беше най-обикновен главорез, от пръстите на краката до върха на ушите. В неговия случай, ухото — от лявото беше останало само сбръчкано парче хрущял.

И сякаш усмивката и името му не говореха достатъчно силно за това, каква заплаха е за околните, той се бе подсигурил с подобаващо количество наточена стомана. От едната страна на стола на Скарлинг беше подпрял дълъг меч с матово, сиво острие, а от другата — надрана и очукана от дългогодишна употреба секира, и двете в непосредствена близост до провесените му от подлакътниците пръсти. Пръсти на убиец — надрани, разкривени и белязани от един цял живот, прекаран във вършене на черна работа.

В сянката зад едното му рамо стоеше Сцепеното стъпало — неговият втори, разбирай личен телохранител и главен гъзоблизец. Както винаги сянка на господаря си, беше пъхнал палци от двете страни на сребърната катарама на колана на меча си. Двама от войниците му стояха зад него — в пълна броня, щитове на гърба и извадени мечове в ръце. Други бяха наредени покрай стените, а двама стояха от двете страни на вратата. Вонята на застояло сено и запотени коне се стелеше над мръсния хамбар като смрадта на гнилоч над блато, но тя не успяваше да покрие миризмата на предстоящо насилие.

И сякаш всичко това не бе достатъчно за Калдер да напълни хубавите си, добре ушити панталони, до него застана Тръпката — последната подправка в ужасяващата рецепта.

— Я гледай ти, и това ако не е храбрият принц Калдер. — Дау го огледа от глава до пети, както куче храста, който смята да препикае. — Добре дошъл обратно във войната, момче. Този път ще правиш ли каквото ти се казва?

— Най-покорен слуга. — Калдер се поклони превзето. Дори се усмихна ехидно, въпреки паренето, което оставиха думите по езика му. — Златен. Желязна глава. — Той удостои двамата с почтително кимане. — Баща ми винаги казваше, че няма други две по-корави сърца в целия Север. — Баща му всъщност казваше, че няма две по-корави глави в целия Север, но истината в този случай щеше да е като пари, хвърлени в кладенеца — полза никаква. Златния и Желязната глава не му обърнаха никакво внимание и продължиха да се гледат навъсено. Калдер изпита острата нужда да зърне поне едно дружелюбно лице. Или поне такова, което не бе на човек, готов да го убие. — Къде е Скейл?

— Брат ти е на запад оттук — отвърна Дау. — Бие се, върши работа.

— Знаеш ли какво е това работа, момче?

Брод Десетократния извърна глава и се изплю през дупката, зееща между два кафяви предни зъба.

— Чакай… не беше ли онова с мечовете? — Калдер се огледа обнадежден, но в хамбара не откри така желаното приятелско лице. Вместо това погледът му спря на обезобразеното лице на Тръпката — беше още по-зле от усмивката на Дау. С всеки следващ път белегът му изглеждаше все по-ужасяващ. — Ами Коул Ричи?

— Татенцето на жена ти е на ден път на изток — каза Дау. — Събира войска.

— Хм — изсумтя Златния. — Ще се изненадам, ако е останало и едно момче в Севера, годно да държи меч, което вече да не е прибрано.

— Е, хубаво де, обира остатъците. Когато се стигне до битка, ще се нуждаем от всяка ръка. — Дау се обърна към Калдер. — Може би дори твоята.

— О, само опитай да ме спреш! — Калдер плесна длан на дръжката на меча си. — Нямам търпение да започна!

— Някога вадил ли си въобще проклетото парче желязо от ножницата? — ухили се ехидно Десетократния и изпъна врат за поредната плюнка.

— Само веднъж. Трябваше да окастря космите на дъщеря ти, така беше обрасла между краката, че не можех да я почна.

Дау прихна. Златния се изхили. Желязната глава се усмихна едва-едва. Десетократния се задави и слюнката се проточи по брадичката му, но Калдер не даваше пет пари за последствията. Сега беше по-добре да трупа актив с онези, които все още не бяха напълно загубена кауза. Трябваше някак да успее да привлече на своя страна поне един от копелетата.

— Не мислех, че някога ще го кажа — Дау въздъхна дълбоко и изтри избилите от очите му сълзи, — но ми липсваше, Калдер.

— И ти на мен. Предпочитам да рия конски лайна в обора, отколкото да стоя в Карлеон и да целувам жена си. Какво има за вършене?

— Ами знаеш. — Дау хвана с два пръста топката на дръжката на сивия меч и я завъртя наляво-надясно. Голямата сребриста буква под гарда на острието проблесна. — Война. Битка тук, нападение там. Ние откъснем част от колоната им, те запалят някое село. Война. Брат ти им раздава здрав пердах на южняците. Полезен човек, умее да ги жегва, дето най боли.

— Жалко, че баща ти няма друг син — озъби се Десетократния.

— Говори си колкото искаш, старче — отвърна Калдер. — Ако реша, мога цял ден да те правя на глупак.

Десетократния се наежи, но Дау го спря с махване на ръка.

— Достатъчно сте си ги мерили. Имаме война за водене.

— И колко победи имаме досега?

— Никаква битка досега — изръмжа Желязната глава след кратко, неловко мълчание.

— Тоя Крой — презрително подметна Златния от другия край на хамбара, — оня, дето води Съюза.

— Маршал го наричат.

— Както щат да го наричат, предпазливо копеле е.

— Пъзльо, пълзи едва-едва, шибаното копеле — изръмжа Десетократния.

— Нищо лошо не виждам в предпазливото пълзене — сви рамене Дау. — Ако имах толкова войска, колкото той, не бих се мотал така, но… — Той се усмихна на Калдер. — Баща ти казваше навремето: „Във войната само победата е от значение. За останалото глупаците пеят песни край огъня“. Та така, Крой пристъпя лека-полека, надява се да ни изкара от нерви. В края на краищата ние, северняците, не сме известни с търпение. Разделил е армията си на три части.

— Бая големи части — каза Желязната глава.

— Десет хиляди всяка — съгласи се с него като никога Златния. — При това само войниците, без да броим носачи и тям подобни.

Дау се наведе напред от стола и заговори кротко, като дядо, който учи внуците си.

— На запад имаме Яленхорм. Смел, но муден и нескопосан. В средата е Митерик. Най-умен от тримата, спор няма, но прибързва и не му мисли много. Чувам, че държал много на конницата си. На изток е Мид. Този дори не е войник, просто мрази северняците като свинята касапина. Лесно можем да му хвърлим прах в очите. И накрая, Крой има свои северняци, предимно пръснати на дузини като съгледвачи, но немалко в редиците. Има кадърни момчета сред тях.

— Хората на Кучето — каза Калдер.

— Шибан предател е тоя — изсъска Десетократния и понечи да се изплюе.

— Предател ли? — подскочи на стола Дау и стисна с всичка сила подлакътниците. — Ти, тъп, пъпчив шибаняк! Той е сигурно единственият човек в Севера, който винаги е стоял на една и съща страна! — Десетократния вдигна глава, преглътна внимателно насъбраната в устата плюнка и се покри в сянката покрай стената. Дау се отпусна отново на стола. — Жалко само, че е на грешната страна.

— Е, ще се наложи да потегляме скоро — каза Златния. — Тоя Мид може и да не е войник, но е обсадил Олесанд. Градът има висока ограда, но не знам колко дълго може да…

— Вчера сутринта Мид вдигна обсадата — прекъсна го Дау. — Тръгна на север. И Кучето е с него.

— Вчера? — изгледа го намръщен Златния. — Откъде знаеш…

— Имам си начини.

— Аз нищо не съм чул.

— Ето защо аз давам заповедите, а ти ги изпълняваш. — Желязната глава прие с доволна усмивка скастрянето на върлия си враг. — Мид върви на север и бърза с всички сили. Предполагам, че ще обедини сили с Митерик.

— Защо? — попита Калдер. — Всичките тези месеци напредваха едва-едва, защо изведнъж се разбързаха така?

— Може би им е писнало от предпазливост. Може на онзи, дето им дърпа конците, да му е писнало. При всички положения идват насам.

— Сега имаме шанс да ги спипаме със свалени гащи.

Очите на Желязната глава проблеснаха като на прегладнял просяк при вида на печено.

— Ако наистина са се наточили за битка — продължи Дау. — Не ми се ще да им отказвам. Имаме ли някой на Героите?

— Кърнден Гушата е там с дузината си — обади се изотзад Сцепеното стъпало.

— Сигурен човек — промърмори Калдер.

Почти му се прищя да бе на върха на Героите с Гушата, отколкото тук с копелетата на Дау. Далече от властта и командването, но много по-забавно.

— Всъщност, като стана дума, получих вест от него преди час-два — каза Желязната глава. — Натъкнал се горе на съгледвачи на Кучето и ги разкарал от хълма.

Дау заби поглед в земята и остана за момент така, потривайки замислено с пръст устни.

— Тръпка? — каза накрая.

— Главатар? — дрезгаво прошепна Тръпката.

— Иди до Героите и кажи на Гушата, че искам да държи хълма на всяка цена. За всеки случай, ако на ония копелета от Съюза им хрумне да наминат натам и прекосят реката при Осранг.

— Добър терен за битка — отбеляза Десетократния.

Тръпката се поколеба, незабележимо за другите, но не и за Калдер. Не му убягна фактът, че той явно не остана доволен от това, да разнася заповеди — работа за момчета. Погледна го само за миг, но достатъчно дълго, за да му напомни за казаното в коридора, на тръгване от Карлеон. Да полее засетите семена.

— Дадено, главатар — каза Тръпката, преди да изчезне през вратата.

Златния потрепери.

— От тоя тръпки ме побиват.

— Затова го държа — ухили се до уши Дау. — Желязна глава?

— Главатар.

— Тръгваш пръв за Яус. Искам те с момчетата ти най-отпред.

— Смятай, че утре вечер сме пристигнали в Яус.

— Гледай да е по-рано. — Керм Желязната глава прие скастрянето с още по-навъсена физиономия и това предизвика моментална усмивка на лицето на Златния. Сякаш двамата бяха като двете блюда на везни — не можеш просто да натиснеш едното надолу, без да повдигнеш другото. — Златен, ти хващаш пътя за Бротън и се присъединяваш към Ричи. Веднага след като свърши с набирането на войската, го подкарваш, старчето напоследък се нуждае от малко пришпорване.

— Дадено, главатар.

— Десетократен, момчетата ти да спрат със събирането на продоволствие. Тръгваш най-отзад, заедно с мен.

— Готово.

— И за тримата се отнася, пришпорвайте здраво момчетата си, но си дръжте очите на четири. Ще е добре ние да стреснем южняците, не те нас. — Дау се ухили до уши. — И ако досега не сте наточили остриетата, сега му е времето.

— Дадено — отвърнаха в хор тримата главатари, надпреварвайки се кой ще прозвучи по-кръвожадно.

— О, ъ, дадено — обади се накрая Калдер и се усмихна ехидно.

Може и да не го биваше много с меча, но малцина бяха хората в Севера, които можеха да му се опънат на ехидниченето. Оказа се напразно — никой не му обърна внимание. Сцепеното стъпало се беше надвесил над рамото на Дау и шепнеше нещо в ухото му.

Защитника на Севера се облегна назад със сърдита физиономия.

— Хубаво де, кажи му да влезе!

Вратите се отвориха и вятърът нахлу със свистене в хамбара, разпръсквайки сламата по пода. Калдер напрегна очи в здрача навън. Явно светлината му играеше номера — човекът на прага не можеше да запълва цялата врата и главата му със сигурност не стигаше чак до дебелата греда отгоре. И тогава онзи пристъпи напред. И се изправи. Беше истинско зрелище. Докато вървеше към средата на хамбара, единствено протестното скърцане на дървения под нарушаваше възцарилата се тишина при появата му. „Е — помисли си Калдер, — когато си с размерите на хълм, драматичната поява не ти е никакъв проблем. Просто вървиш и в един момент спираш.“

— Аз съм Странник-на-портата.

Калдер знаеше името. Странник-на-портата наричаше себе си главатар на Стоте племена, всичко отвъд Крина — негова земя, а всички родени на нея — негова собственост. Естествено, беше чувал и това, че бил великан, но не го бе взел на сериозно. Северът като цяло бе пълен с надути до пръсване мъже, с напомпани самомнения и превъзнесена слава. В повечето случаи се оказваше, че човекът не е и наполовина толкова голям, колкото името му. Ето защо срещата със Странник-на-портата го свари напълно неподготвен.

Той напълно отговаряше на представата за гигант, беше като излязъл от легендите за героите от отминали времена. Стърчеше над Дау и страховитите му главатари, с глава почти завряна между гредите на покрива. Черната му тук-там прошарена коса се спускаше покрай масивни брадясали челюсти. В сравнение с него, Глама Златния беше джудже, а Сцепеното стъпало и хората му — оловни войничета.

— Мътните го взели — прошепна едва доловимо Калдер. — Е, тоя наистина е голям.

Дау Черния не изглеждаше дори изненадан. Седеше си отпуснат лениво на стола на Скарлинг, с провесени покрай дръжките на оръжията си ръце и вълча усмивка на уста.

— Чудех се кога ли ще дойдеш на… моята порта. Естествено, не очаквах, че ще биеш целия този път и ще се появиш лично.

— Съюзник се става лице в лице, мъж с мъж, желязо с желязо и кръв с кръв.

Калдер очакваше гигантът да изреве всяка дума като чудовище от приказките, но се оказа, че гласът му бе някак тих и дори приятен. Говореше бавно, сякаш всяка дума го затрудняваше.

— А, личното отношение — каза Дау. — Винаги съм бил за него. Значи, имаме сделка?

— Имаме.

Странник-на-портата разпери една огромна длан и захапа опънатата кожа между палеца и показалеца. После я протегна на Дау с потеклата по нея от дупките от зъбите му кръв.

Дау плъзна длан по острието на меча си и остави алена следа по ръба. Скочи от стола и стисна ръката на гиганта. Двамата останаха за момент един срещу друг, стиснали ръце, със стекла се до лактите кръв. Калдер изпита смесица от малко страх и много презрение при вида на това мъжкарско представление.

— Готово. — Дау пусна ръката на гиганта и седна обратно на стола, оставяйки един кървав отпечатък от длан по подлакътника. — Сега можеш да преведеш хората си през Крина.

— Вече го направих.

Златния и Желязната глава се спогледаха явно обезпокоени от мисълта за тълпа диваци, минаващи реката и напредващи през земите им. Дау го погледна през присвити клепачи.

— Направил си го, казваш?

— От другата страна на Крина не могат да се бият с южняците. — Странник-на-портата огледа бавно хамбара, като спря за достатъчно дълго черните си очи на тези на всеки един от присъстващите. — А аз съм дошъл да се бия!

Последната дума изрева с всичка сила и гласът му отекна в гредите на тавана. През тялото му премина гневна тръпка, стисна юмруци, изду гърди и вдигна чудовищните си рамене — сякаш стана още по-голям.

Калдер се замисли какво ли бе усещането да се биеш с подобен дивак. Как се спира такова нещо, веднъж тръгнало срещу теб? Такова огромно количество плът. С какво оръжие се спира? Сигурен беше, че в момента всеки един от останалите си мислеше същото и отговорите на въпросите определено не ги радваха.

С изключение на Дау Черния.

— Хубаво! — отсече той. — Точно затова си ми нужен.

— Искам да се бия със Съюза.

— Ще има колкото искаш от тях.

— Искам да се бия с Уирън-от-Блай.

— Това не мога да ти го обещая. На наша страна е, освен това е особняк, но мога да го питам дали няма да иска да направите един дуел.

— Искам да се бия с Кървавия девет.

Космите по тила на Калдер настръхнаха. Странно, дори в такава компания, дори мъртъв от осем години, името все още тежеше. Усмивката беше слязла от лицето на Дау.

— Изпусна си шанса. Деветопръстия е обратно при пръстта.

— Чух, че е жив и се бие на страната на Съюза.

— Грешно си чул.

— Чух, че е жив, и аз ще го убия.

— Ще го убиеш, а?

— Аз съм най-великият боец в Кръга на света — обяви Странник-на-портата.

Не се перчеше и надуваше като Златния. Не заплашваше и не гледаше кръвнишки като Желязната глава. Каза го просто ей така, както се съобщава очевидното.

Дау се почеса замислено по остатъка от ухото си.

— Тук е Северът. Много корави мъже има в него. Някои от тях са пред очите ти. Доста сериозни претенции имаш.

Странник-на-портата развърза наметалото си, остави го да се плъзне по гърба му и остана гол до кръста, сякаш се готвеше да се бори с някого. Две неща в Севера не слизаха от популярност — оръжията и белезите, и всеки, нарекъл се мъж, трябваше да има и от двете. Но въпреки огромната си площ, мускулестото тяло на Странник-на-портата бе покрито предимно от белези и почти никаква здрава кожа. Имаше следи от разкъсвания, пронизвания, посичания — достатъчно за двайсетина мъже със завидно минало в битките.

— При Йеуелд се бих с Кучешкото племе и бях пронизан със седем стрели. — Той посочи няколкото петна по ребрата си с дебел като тояга показалец. — Но продължих да се бия. Направих планина от телата на мъртвите им, земите им станаха мои земи, а жените и децата им — сега са мои жени и деца.

Дау въздъхна, сякаш на почти всяко от военните си съвещания виждаше по един такъв дивак и това вече започваше да отегчава.

— Може би е време да помислиш за щит.

— Щитовете са да се крият зад тях страхливците. Белезите ми разказват историята за силата ми. — Гигантът посочи с палец нагънатата на бразди като кора на дърво кожа, чието звездовидно очертание заемаше цялото му рамо, отиваше към гърба и се спускаше до половината му лява ръка. — Страховитата вещица Ваниан ме заля с течен огън, но дори горящ, аз я носих чак до езерото, където я удавих.

— Аз първо бих угасил пламъците, но… — отбеляза Дау, зает да чопли нещо изпод ноктите си.

Дивакът повдигна рамене и обезобразената кожа се нагъна на бразди.

— Когато умря, огънят сам изгасна. — Той посочи едно грапаво петно, голо насред кечето от черни косми на гърдите си — нагъната розова кожа на мястото на едното му зърно. — Братята Смирту и Уеорк ме предизвикаха на двубой. Казаха, че понеже са делили една утроба, се броят за един.

— И ти им се върза? — изсумтя, развеселен, Дау.

— Аз не търся причини да не се бия. Разсякох Смирту на две със секирата ми, а черепа на брат му смазах с голи ръце.

Гигантът бавно стисна юмрук. Кокалчетата побеляха, а мускулите на предмишницата му се издуха.

— Мърлява работа — отбеляза Дау.

— По моите земи хората се впечатляват от мръсната смърт.

— Да ти кажа честно, и тук е така. Слушай какво, когото нарека мой враг — можеш да го убиеш, когато ти скимне. Когото нарека приятел… първо ми кажи, преди да му смажеш черепа с голи ръце. Ще е срамота да очистиш погрешка нашия принц Калдер например.

Странник-на-портата извърна очи.

— Ти ли си Калдер?

Последва кратко, неловко мълчание, по време на което Калдер обмисля трескаво дали да признае, или да отрече.

— Аз съм.

— Вторият син на Бетод?

— Същият.

— Бетод беше велик човек — кимна бавно гигантът.

— Биваше го да кара другите да се бият за него. — Десетократния изсмука нещо от изгнилите си зъби и се изплю на пода. — Той самият не беше кой знае какъв боец.

— Защо всички от тази страна на Крина са толкова кръвожадни? — Гласът на гиганта изведнъж отново бе омекнал. — В живота има толкова много други неща освен битките. — Той се наведе и вдигна наметалото си от пода. — Ще бъда на уреченото място, Дау Черния. Освен… ако някой от малките ти хора не иска първо да се поборим?

Златния, Желязната глава и Десетократния един по един извърнаха очи към тъмните ъгли на хамбара.

Калдер от своя страна, бидейки всеизвестен страхливец, беше свикнал да бъде сплашван и понесе с усмивка погледа на великана.

— С удоволствие, но съм дал дума да не се събличам без присъствието на жени. Жалко наистина, защото имам едно страхотно петно на гърба, което със сигурност ще впечатли всички ви.

— О, не мога да се бия с теб, син на Бетод. — На Калдер му се стори, че видя загадъчна усмивка на устните на гиганта, докато се обръщаше да си върви. — Ти си създаден за други неща.

Той преметна наметалото през изгореното си рамо и наведе глава под горния праг на вратата, после двамата войници я затвориха след него.

— Изглежда ми свестен — обяви непринудено Калдер. — Мило от негова страна, че не ни показа белезите по оная му работа.

— Шибани диваци! — изсумтя Десетократния.

Смешно, предвид, че именно той го казваше.

— Най-великият боец в Кръга на света — подхвърли ехидно Златния, възползвайки се от възможността да се върне в разговора с ехидните си забележки, от които се бе въздържал в присъствието на Странник-на-портата.

Дау разтри замислено брадичка.

— Мъртвите са ми свидетели, че не съм никакъв дипломат, но приемам съюзниците каквито са и когато дойдат. Човек с подобни размери ще спре немалко стрели. — Златния и Желязната глава се изкикотиха угоднически, но Калдер прозря повече в шегата. Ако беше жив Кървавия девет, човек с подобни размери би могъл да спре дори него. — Всички си знаят задачите, нали? Вървете и си вършете работата.

Златния и Желязната глава си размениха кръвнишки погледи на излизане. Десетократния се изплю в краката на Калдер, но той го подмина с усмивка и обещанието един ден да се смее последен.

Дау стана от стола и проследи с поглед затварянето на вратата. От средния пръст на ръката му продължаваше да капе кръв. Накрая въздъхна дълбоко.

— Вражди, вражди и пак проклети вражди. Ех, Калдер, защо не може хората просто да се разбират помежду си?

— Баща ми казваше: „Сложи трима северняци в една редица и само гледай как ще почнат да се избиват помежду си, преди дори да си заповядал атака към врага“.

— Ха! Умно копеле беше Бетод, независимо от всичко друго. Само дето, след като започна битките, не успя да ги спре. — Дау се загледа в омазаната си с кръв длан и размърда пръсти. — Веднъж изцапаш ли си ръцете с кръв, не можеш ги изчисти така лесно. Кучето ми го каза. А на мен ръцете ми цял живот са все в кръв. — Сцепеното стъпало хвърли нещо и Калдер примижа стреснато, но това се оказа просто парче плат. Дау го сграбчи във въздуха и го уви около дланта си. — Май е малко късно тепърва да ги мия, а?

— Значи, просто ще има още кръв — каза Сцепеното стъпало.

— Така мисля. — Дау се отправи с небрежна походка към едно от празните заграждения за конете, килна глава назад и примижа към тавана. Секунда по-късно Калдер чу шуртенето на пикнята по пода. — А… така…

Ако целта на Дау бе да го накара да се почувства още по-незначителен, определено постигна своето. Беше очаквал да го убият, не че до такава степен на никой не му пука за него, че да не си даде зора дори. А от това гордостта страда.

— Някакви заповеди за мен? — троснато попита Калдер.

Дау извърна глава и го изгледа през рамо.

— Има ли смисъл? Или ще осереш всичко, или по-вероятно ще се направиш, че не си ме чул.

„Вероятно беше прав“, помисли си Калдер.

— Защо тогава ме извика?

— Ако може да се вярва на брат ти, имаш най-острия ум в Севера. Писна ми да го слушам как се жалва, че не можел да се справя без теб.

— Мислех, че Скейл е някъде при Устред.

— На два дни езда, но в момента, в който чух, че Съюзът идва, пратих да го повикат да идва насам.

— Значи, няма много смисъл да тръгвам натам.

— И аз така мисля… — Шуртенето на пикнята заглъхна. — А, айде пак!

Шуртенето започна наново.

Калдер изскърца със зъби.

— Може да отида при Ричи. Да видя как става това с набирането на войска. — „Или по-скоро да го увещавам да ми помогне да оцелея още месец-два“, мислеше си Калдер.

— Свободен човек си, нали така? — И двамата знаеха отговора. Свободен като гълъб… оскубан и сложен в тенджерата. — Нещата са си все същите като едно време, докато баща ти беше жив. Всеки е свободен да прави каквото си поиска. Нали така, Стъпало?

— Точно така, главатар.

— Стига да прави точно каквото съм му казал, мамка му. — Войниците се изхилиха, сякаш по-остроумна шега не бяха чували. — Прати много поздрави на Ричи.

— Добре.

Калдер се обърна да си върви.

— Ей, Калдер! — Дау тъкмо изтръскваше последните капки пикня. — Няма да ми създаваш повече главоболия, нали?

— Главоболия? Дори не знам как се прави това, главатар.

— Щото, нали разбираш, с всичките тия южняци… с непредсказуеми шибаняци като Уирън-от-Блай… с Фукльо-на-портата, дошъл чак от Крина… със собствените ми хора, които си газят по краката… ми се събират почти толкова грижи, колкото може да ми понесе задникът. Няма да търпя когото и да било да ми играе игрички. В такъв момент опита ли човек да ми излезе с подмолни номерца, повярвай ми, не се шегувам, как само, мамка му, ще загрубеят нещата! — Дау изкрещя последното с облещени очи и изхвръкнали вени на врата. Избликът на ярост бе така непредсказуем, че всички в хамбара примижаха стреснати. Секунда по-късно от него не бе останала следа. — Ясен ли съм?

Настръхнал, Калдер преглътна тежко и опита да скрие страха в гласа си.

— Май схванах.

— Добро момче. — Дау разкърши задник, докато връзваше панталоните си, и се огледа с гладната усмивка на лисица пред отворен курник. — Ще е жалко да се стигне дотам, да нараня жена ти. Малка хубавица е тя. Е, не колкото ти, разбира се, си.

— Че кой е?

Калдер едва успя да замаскира гнева си с поредната усмивка.

Докато минаваше покрай двамата войници на вратата, в главата му бе само едно, как един ден ще убие Дау Черния и ще си върне всичко откраднато от баща му.

ВОЙНА ЛИ?

— Красиво е, а? — каза Агрик с широка усмивка на луничавото лице.

— Така ли? — промърмори Гушата.

Беше оглеждал терена наоколо, но с мисълта за това, как най-добре да го използва, а също как врагът може да го използва. Стар навик. Основна тема на разговор от едно време, докато яздеше с Бетод. Теренът, как да го използваш в твоя полза.

Хълмът с Героите на върха беше предимство, което само идиот не би оценил. Издигаше се от плоската долина — едно-единствено възвишение и с така неестествено гладки склонове, че изглеждаше като изкуствено. От върха му тръгваха два хребета — единият на запад, свършващ с малко хълмче, от чийто връх стърчеше остра като игла скала, която хората наричаха Пръста на Скарлинг. Другият тръгваше на югоизток и на върха на хълмчето в края му имаше подобен на Героите кръг, но от по-малки камъни — Децата.

Реката се виеше по дъното на долината, обикаляше златистите ечемични ниви на запад, губеше се сред тресавището, осеяно с блестящи като огледала езерца, и накрая се провираше под ронещия се каменен мост, до който в момента стоеше на стража Скори Леката стъпка. Хората, явно лишени напълно от въображение, го наричаха Стария мост. Под хълма водата препускаше в средата, а по плитчините се забавяше и гладката й повърхност искреше на слънцето, оградена от покрити с чакъл брегове. Някъде там, долу, насред шубрака и оплетените в него клони, довлечени от реката, Брак ловеше риба. Или по-вероятно, дремеше на брега.

На отсрещната страна на реката, на юг, се издигаше Черният хълм — разлято по края на долината възвишение, покрито с пожълтяла трева и орлова папрат, нашарено от сипеи и скокливи потоци. На изток Осранг бе прекрачил реката — скупчени къщи около мост и голяма мелница, сгушени във високата дървена ограда, обикаляща целия град. От комините излизаше пушек, вдигаше се на тънки струи към ясното синьо небе и чезнеше в него. С нищо необичайна гледка, нито следа от Съюза, от Сухара или другите хора на Кучето.

Гледайки я, човек не би повярвал, че имаше война.

От друга страна, Гушата знаеше от собствен опит, а той не бе никак малък, че войната е деветдесет и девет части скука, обикновено в студ и дъжд, глад и болести, мъкнене на тежки железа нагоре по склоновете, и само една част умопомрачителен, неописуем ужас. Зачуди се отново защо въобще се бе хванал с тази мръсна работа и защо не я бе зарязал вече. Дали защото имаше талант за нея, или защото нямаше такъв за нищо друго. А може би просто се бе оставил на течението и то го бе довлякло дотук. Загледа се в небето, към плуващите в него облаци — и като спомените му, нижеха се един след друг.

— Красиво е — повтори Агрик.

— Всичко изглежда по-хубаво на слънце — каза Гушата. — Ако валеше, щеше да речеш, че това е най-грозната долина на света.

— Може би. — Агрик притвори очи и вдигна лице към небето. — Но не вали.

Факт, но не задължително приятен. Гушата добре знаеше за склонността си към изгаряне и беше прекарал целия ден вчера покрай сенките на най-високите Герои. Ако имаше нещо, което мразеше повече от жегата, това бе студът.

— Ох, какво не бих дал за покрив над главата — промърмори той. — Такова чудесно изобретение.

— Малко дъждец хич не ме притеснява — отвърна Агрик.

— Млад си, затова. Почакай да станеш на моите години, пък тогава говори.

— Дотогава се надявам да имам покрив над главата, главатар — сви рамене Агрик.

— Добра идея — каза Гушата. — Дребен наглец. — Разпъна далекогледа си. Беше го взел от един мъртъв офицер от Съюза, когото откриха замръзнал през зимата. Погледна отново към Стария мост. Нищо. Огледа плитчините. Нищо. Пътя за Олесанд. Някакво движение привлече вниманието му и той почти подскочи. Нищо, просто муха на края на далекогледа. — Е, поне в хубаво време се вижда по-надалече.

— Оглеждаме се за онези от Съюза, нали така? Тези и на труп не могат да се промъкнат незабелязано. Много се впрягаш, главатар.

— Все някой трябва.

Но Агрик имаше право. Прекалено многото тревоги или недостатъчното внимание — така лесно за намиране равновесие, а Гушата все повече се улавяше да се отнася към тревожната страна. Всяко движение го караше да подскача като ужилен, готов да извика на момчетата да хващат оръжията. Всичко го стряскаше — птица да плесне с криле, овца на отсрещния склон, селска каруца в далечината по пътя. Преди малко Веселяка Йон и Атрок започнаха да се упражняват със секири и при първия звън на метал той почти намокри панталоните. Прекалено много се тревожеше, факт. Жалко, че човек не може просто да спре да мисли за най-лошото.

— Защо сме тук, Агрик?

— Тук ли? Ами знаеш. Седим тука горе на Героите, гледаме за Съюза и ако ги видим, ще кажем на Дау Черния. Съгледвачи сме, както винаги.

— Знам това. Нали аз ти го казах. Имах предвид защо сме тук?

— К’во, искаш да кажеш нещо за смисъла на живота или к’во?

— Не, не. — Гушата стисна юмрук във въздуха пред лицето си, сякаш да сграбчи убягващата му мисъл. — Защо сме тук?

Агрик се замисли и сбърчи лице.

— Ами… Кървавия девет уби Бетод и му взе огърлицата, и стана крал на северняците.

— Вярно. — Гушата добре помнеше деня — окървавеното тяло на Бетод в кръга, мъжете крещят името на Деветопръстия. Той потрепери въпреки жаркото слънце. — И?

— Дау Черния се обърна срещу Кървавия девет и взе огърлицата за себе си. — Агрик се усети, че май е казал нещо не на място, и побърза да замаже думите си: — Исках да кажа, той просто трябваше да го направи, нямаше избор. Кой би искал ненормално копеле като Кървавия девет за крал? Но тогава Кучето нарече Дау предател и клетвопрестъпник, а с него и повечето от клановете откъм Уфрит, те също мислеха така. Кралят на Съюза и той, понеже се бил сприятелил с Деветопръстия по време на някакво шантаво пътешествие. Та Кучето и Съюзът тръгнаха на война с Дау Черния и ето ни и нас тук.

Агрик се изтегна назад, облегна се на лакти и притвори очи, видимо доволен от себе си.

— Това беше едно много добро обяснение за причините за тази война.

— Благодаря, главатар.

— Защо Кучето и Дау Черния се скараха. Защо Съюзът взе страната на Кучето, въпреки че, ако питаш мен, причината не е толкова кой с кого е приятел, а кой какво притежава.

— Хубаво. Ето ти отговора.

— Но защо сме ние тук?

Агрик се надигна и смръщи вежди. Някъде отзад дойде глух удар на стомана в дърво — брат му тъкмо бе фраснал със секирата си щита на Йон и като награда за нахалството си бе тръшнат по гръб на земята.

— Отстрани удряй бе, глупако! — долетя недотам веселото ръмжене на Веселяка.

— Ами… — поде отново Агрик. — Предполагам, ние сме с Дау, защото той е за Севера, зло копеле, или не…

— К’во? За Севера ли? — Гушата тупна с отворена длан тревата до себе си. — За хълмовете, горите, реките и така нататък, за тях ли? За какво са им на тях армии от тъпчещи крака?

— Е, не земята като земя. За хората по нея. Знаеш. За Севера.

— Ама в Севера има толкова различни хора, прав ли съм? Много от тях пет пари не дават за Дау, а и него със сигурност не го е грижа за тях. Повечето хора просто искат да си кротуват и да си гледат живота.

— Ъхъ, предполагам.

— Е, може ли тогава един Дау Черния да е за всички?

Агрик се размърда неловко.

— Ами… Не знам. Предполагам, просто… — Той примижа към далечния край на долината. В този момент Прекрасна дойде отнякъде и застана зад двамата. — Защо тогава сме тук?

Тя го перна здраво по тила.

— Седим на Героите и гледаме за Съюза. Съгледвачи сме, както винаги, идиот такъв. Ама че тъп въпрос.

Агрик поклати глава, засегнат от тази крайна несправедливост.

— Край. Спирам да говоря.

— Обещаваш ли? — попита Прекрасна.

— Защо, мамка му, сме тук — продължи да си мърмори под носа Агрик, докато търкаше удареното и се отдалечаваше да погледа как брат му и Йон се упражняваха.

— Знам защо аз съм тук. — Уирън бавно вдигна показалец. Лежеше по гръб, положил глава на дръжката на Меча и захапал дълъг стрък трева, който подскачаше в устата му при всяка дума. Гушата го мислеше за заспал. Всъщност той винаги изглеждаше заспал, но всъщност почти никога не спеше. — Защото Шоглинг ми каза, че човек, задавил се с кост…

— Ще ти покаже съдбата. — Прекрасна сложи ръце на кръста. — Тая сме я чували вече.

— Сякаш животът на осем души ми е малка грижа — въздъхна тежко Гушата, — та сега и за съдбата на един луд да се тревожа.

Уирън се надигна и свали качулката.

— Не съм съгласен. Аз в никакъв случай не съм луд. Просто… виждам нещата по свой начин.

— Ненормален начин — промърмори под носа си Прекрасна.

Уирън се изправи, изтупа дъното на мърлявите си панталони и нарами Меча. Намръщи се, пристъпи от крак на крак и се почеса по чатала.

— Пикае ми се. Как мислиш, къде е по-добре, в реката или до един от ония камъни?

Гушата се замисли за момент.

— Реката. До камъните ще е… проява на неуважение.

— Мислиш, че боговете ни гледат ли?

— Можеш ли да знаеш?

— Вярно. — Уирън прекара със зъби стръкчето трева от другата страна на устата си и тръгна надолу по склона. — Реката, значи. Може да помогна на Брак с рибата. Шоглинг можеше с приказки да накара рибите сами да изскачат от водата на брега, ама аз така и не го научих тоя номер.

— Нищо, ти може да ги пердашиш с тоя дървосекач, дето го мислиш за меч! — подвикна му Прекрасна.

— Може пък да го направя! — Той вдигна над главата си Меча. — Откога не съм убивал нищо, крайно време е!

Гушата нямаше да има нищо против времето без убийства да се проточи още малко. Всъщност всичките му надежди бяха да напуснат тази долина без нито един мъртъв. Странно желание, като се замисли, за човек, който си вади хляба с битки. Двамата с Прекрасна останаха, седнали на тревата един до друг. Зад тях се чу ново стържене на метал — Йон изби острието на Атрок и го запрати залитащ настрани.

— Постарай се малко повече бе, нескопосан шибаняк! — долетя викът му.

Гушата го налегна меланхолия, напоследък все по-често го избиваше на подобни мисли.

— Колуен обичаше слънцето.

— Ами?

Прекрасна го изгледа въпросително изпод една повдигната вежда.

— Все ми се присмиваше, че се крия на сянка.

— Ъхъ?

— Трябваше да се оженя за нея — промърмори той.

— Ъхъ, трябваше. Защо не се ожени за нея?

— Освен всичко друго, ти ми каза да не го правя.

— Вярно. Остър език имаше проклетницата. Но ти обикновено нямаш проблем с това, да се правиш, че не ме чуваш.

— Права си. Предполагам, достраша ме да я питам. — А също така нямаше търпение да тръгне отново. Да си извоюва голямото име. Вече почти не помнеше Кърнден от онова време. — Тогава не знаех какво искам, но бях сигурен, че го нямам, и си мислех, че мога да го получа с меч в ръка.

— Сещаш ли се от време на време за нея? — попита Прекрасна.

— Рядко.

— Лъжец.

Гушата се усмихна. Добре го познаваше.

— Да кажем, половин лъжец. Наистина не мисля много за нея. Дори не помня как изглеждаше лицето й. Но мисля за това, какъв би бил животът ми, ако бях тръгнал по друг път. — Представи си отново как седи на верандата зад къщата с лула в ръка и усмихнат, гледа залеза над водата. Въздъхна дълбоко. — Но знаеш как е, изборът е направен. Ами мъжът ти?

Прекрасна пое дълбоко въздух.

— Сигурно сега се готви да прибере реколтата. Заедно с децата.

— Иска ти се да си там, а?

— Понякога.

— Лъжкиня. Колко пъти си ходи у дома тази година? Два пъти?

Прекрасна отправи сърдит поглед към неподвижната долина.

— Прибирам се, когато мога. И те го знаят. Знаят коя съм и каква съм.

— И още те търпят?

— Изборът е направен, нали така? — вдигна рамене тя след кратко мълчание.

— Главатар! — Агрик се появи с бърза крачка откъм далечната страна на Героите. — Дрофт се върна! И не е сам.

— Не е ли? — Гушата примижа, докато раздвижваше скованото коляно. — С кого е?

Агрик имаше вид на паднал по задник върху магарешки бодил.

— Прилича на Коул Тръпката.

— Тръпката? — Главата на Йон се извърна рязко към тях. Атрок се възползва от ситуацията, шмугна се покрай отпуснатия надолу щит на Йон и го фрасна с коляно в топките. — Ааа, ти, дребно копеленце… — успя да извика Веселяка, преди да се строполи с облещени очи на земята.

При други обстоятелства Гушата щеше да си изплюе зъбите да се хили, но името на Тръпката пропъди всякаква мисъл за смях от главата му. Забърза през обраслия с трева кръг, като през цялото време се надяваше Агрик да се е объркал. Вътрешно знаеше, че не е. В последно време надеждите му бяха придобили лошия навик да не се оправдават и резултатът винаги беше още кръв. Не на последно място, Коул Тръпката не беше човек, когото лесно да сбъркаш.

И ето го и него, язди по стръмната пътека откъм северната страна на Героите. Гушата го гледа, как приближава, със свита душа, като овчар, вдигнал поглед към буреносен облак.

— Мамка му — промърмори Прекрасна.

— Ъхъ — измънка той. — Мамка му.

Тръпката остави Дрофт да спъне конете при каменната стена и продължи нагоре пеша. Вдигна глава и изгледа Гушата, Прекрасна и Веселяка. Цялата лява половина на лицето му на практика представляваше дълъг отвесен белег от изгорено и с онова стоманено топче в средата — каменно, безжизнено изражение като на обесен. По-страшно копеле Гушата не беше виждал през целия си живот.

— Гуша — прошепна гърлено Тръпката.

— Тръпка. Какво те води насам?

— Дау ме праща.

— Това и сам се досетих. Защо, ме интересува повече.

— Да ти кажа да държиш хълма на всяка цена и да си отваряш очите за Съюза.

— Че той това сам ми го каза. — Гушата се усети, че тонът му бе една идея по-остър, отколкото му се щеше, и замълча за момент. — Та теб защо те праща?

Тръпката сви рамене.

— Да направя каквото трябва, за да стане.

— Хиляди благодарности за подкрепата.

— Благодари на Дау.

— Ще го направя.

— Ще му хареса. Нещо да си видял?

— Откакто Сухара си тръгна преди четири нощи, не.

— Познавам Сухара. Твърдоглаво дърто копеле. Може да се върне.

— Ако реши да го направи, доколкото аз знам, има само три начина да мине реката. — Гушата посочи с пръст. — Старият мост, там на запад край тресавището, новият мост в Осранг и плитчините в подножието на хълма ей там. Държим под око и трите, а през долината няма къде да се скрие — оттук можеш да видиш овца от другата страна на реката.

— Не мисля, че Дау иска да му казваш за всяка овца, която си видял в долината. — Тръпката надвеси обезобразеното си лице към него. — Но ако се появят онези от Съюза, по-добре го направи. Пък докато чакаме, може да си попеем.

— Вярно ли пееш? — попита Прекрасна.

— Как не, мамка му. Но не ми пречи да опитвам.

Той се отправи през средата на каменния кръг и Агрик и Атрок се отместиха послушно от пътя му. Гушата ги разбираше напълно. Тръпката беше от хората с онова особено излъчване, което те спира да се навираш в краката им.

Гушата се извърна бавно към Дрофт.

— Страхотно.

— Какво трябваше да направя? — вдигна безпомощно ръце младежът. — Да му кажа, че не ми е приятна компанията му, ли? Ти поне не прекара два дни насаме с него и две нощи насреща му край огъня. Да ти кажа, това око не го затваря въобще. Все едно непрекъснато те гледа, цяла нощ. Кълна се, не съм мигнал, откакто тръгнахме.

— Той не вижда с него, глупако — каза Йон. — Не повече, отколкото аз виждам с токата на колана.

— Знам, ама въпреки това. — Дрофт ги изгледа един по един в очите и сниши глас: — Мислите ли, че Съюзът наистина идва насам?

— Не — отвърна ехидно Прекрасна. — Аз не мисля. — После му хвърли един от онези нейни погледи и той провеси рамене и тръгна нанякъде, като не спираше да си мърмори под носа за това, как нищо не можел да направи. Когато се отдалечи достатъчно, се приближи до Гушата: — Мислиш ли, че Съюзът наистина идва насам?

— Съмнявам се. Но имам лошо предчувствие. — Той изгледа смръщено тъмния силует на Тръпката, облегнат на един от Героите, после окъпаната в слънчева светлина долина зад него. Разтри с ръка стомаха си. — А с годините се научих, че като ме престърже нещо в корема, трябва да му вярвам.

— Хм, предполагам, не е лесна работа да пренебрегнеш нещо толкова голямо — изсумтя Прекрасна.

ВЕТЕРАНИ

— Тъни?

— Ъ? — Той отвори едно око и слънцето сякаш се заби право в мозъка му. — Ъ! — Затвори окото и раздвижи език из пресъхналата си уста — имаше вкус на нещо умряло и отдавна изгнило. — Ъ.

Опита с другото око едва-едва. Тъмният силует, надвесен над него, се приближи и слънцето отново проби с острите като кинжали лъчи по краищата му.

— Тъни!

— Чувам, мамка му! — Опита да стане и всичко пред очите му се разклати, като видяно от палубата на кораб в бурно море. — Аа! — Осъзна, че е в хамак. Опита да скочи, но само оплете още повече крака. В последния момент, преди да се пльосне на земята, успя някак да се отскубне от мрежата и се озова приклекнал, почти седнал, с напиращ да вземе надмощие над волята му повик за повръщане. — Старши сержант Форест. Какво удоволствие. Кое време е?

— Крайно време да се хващаш на работа. Откъде взе тези ботуши?

Тъни погледна озадачен към краката си. Носеше излъскани до съвършенство парадни кавалерийски ботуши с извезани с позлата кантове. Отражението на слънцето във върховете им беше направо болезнено за очите.

— Ааа. — Широка усмивка надви болката в главата, когато откъслечните спомени от предишната вечер започнаха да се промъкват един по един иззад тъмните ъгълчета на паметта му. — Спечелих ги… от офицер… казва се… — Той присви очи към клоните на дървото, под което висеше хамакът му. — Тц, това не го помня.

Форест поклати с недоумение глава.

— Все още има човек в дивизията, достатъчно глупав, за да играе карти с теб?

— Е, това й е хубавото на войната, сержант. Много народ напуска дивизията. — Полкът им беше оставил около четирийсет в лечебницата само през последните една-две седмици. — А това значи нови картоиграчи, нали така?

— О, така е, Тъни, точно така.

Белязаното лице на Форест се изкриви в присмехулна усмивчица.

— О, не.

— О, да.

— Не, не, не!

— Да. Насам, момчета!

И ето ги и тях. Четирима. Новобранци, по вида им — току-що слезли от кораба от Мидърланд. Изпратени на доковете с целувки от мама, любимата или и двете. Нови униформи, без една гънка по тях, гладки ремъци и колани, лъснали катарами — готови за славния войнишки живот. Форест посочи към Тъни, като циркаджия към невиждано досега изчадие на природата, и зарецитира обичайната си реч.

— Това, момчета, е известният ефрейтор Тъни. Един от сержантския състав на дивизията на генерал Яленхорм с най-дълга служба в армията. Ветеран от бунта в Старикланд, Гуркулската война, предишната война в Севера, обсадата на Адуа, настоящото неприятно приключение и куп мирновременни военни кампании — толкова войниклък, че да отегчи до смърт човек с по-проницателен ум. Но той оцеля. Преживял е търчане, мръсотия, несгоди и студ, ласките на северните ветрове и пердаха на южняшките жени, хиляди мили марш и години войнишки порцион. Видял е дори истинска битка. И всичко това, за да застане — в този случай да приседне — пред вас днес. Четири пъти се е издигал до сержант Тъни, веднъж дори до главен сержант Тъни, но също както старият пощенски гълъб в клетката си, неизбежно се връща там, откъдето е тръгнал — сегашното му жалко състояние. Понастоящем заема почетния пост знаменосец на непобедимия Първи кавалерийски полк на Негово Величество. И този му пост го натоварва с отговорността и грижата — Тъни примижа като от болка при произнасянето на последното — за вестоносците на полка. Тяхна задача е разнасянето на заповедите от и до нашия многоуважаван и достоен за възхищение командир, полковник Валимир. И тук, момчета, идвате вие.

— О, мамка му, Форест.

— О, мамка му, Тъни. Хайде, представете се на ефрейтора.

— Клидж.

Тлъсто лице, голям ечемик, почти затворил едното око, и закопчани наобратно ремъци за снаряжението му.

— Предишно занимание, Клидж? — попита Тъни.

— Щях да ставам тъкач, господине. Но изкарах само месец като чирак, преди майсторът да ме продаде на армейския вербовчик.

Тъни направи кисела гримаса. В последно време попълненията бяха обида дори към дъното на помийната яма, откъдето по принцип биваха набавяни.

— Уорт. — Кльощав, изпит, с нездрав, пепелявосив цвят на лицето. — Аз бях в градската стража, но ротата ми я разформироваха и ни прехвърлиха всичките в армията.

— Ледерлинген. — Висок, дългурест екземпляр с големи длани и тревожен поглед. — Бях обущар.

Той не сподели обяснение за това, как се бе озовал в редиците на Кралската гвардия, а Тъни имаше достатъчно силно главоболие, за да задълбава в темата. Човекът беше тук — за беда и лош късмет за всички намесени.

— Жълтен. — Нисък, луничав, почти затрупан от раницата си. Огледа се виновно. — Казаха, че съм бил крадец, ама аз никога не съм крал. После съдията рече да избирам, или тук, или пет години в затвора.

— Почти съм сигурен, че един ден всички ще съжаляваме за този ти избор — промърмори намусен Тъни, въпреки че като крадец той може би бе единственият с някакви приложими за армията качества. — Какво е това име, Жълтен?

— Ми… не знам. Баща ми така се казвал… предполагам.

— Хм, сигурно се мислиш за голяма работа, а, Жълтен — жълтъкът на яйцето?

— А… — Той се огледа колебливо. — Не, не.

— Ще те държа под око, момче — изгледа го през присвити клепачи Тъни и долната устна на хлапака се разтрепери от жестоката несправедливост.

— Така, момчета. Дръжте се за ефрейтор Тъни, а той ще ви държи настрана от опасност — каза Форест и се усмихна загадъчно. — Няма втори като него, по-умел в стоенето далече от опасностите. Само не играйте карти с него! — провикна се той през рамо, докато се отдалечаваше през лабиринта от безразборно вдигнатите палатки на лагера.

Тъни пое дълбоко въздух и стана. Новобранците направиха жалък опит за координация, изпънаха се и застанаха мирно. Всъщност трима от тях. Жълтен закъсня с няколко секунди.

— О, имайте милост — махна им с ръка Тъни. — Без резки движения и отдаване на чест. Ще взема да повърна върху вас.

— Съжалявам, господине.

— И не съм ви никакъв господин. Аз съм ефрейтор Тъни.

— Съжалявам, ефрейтор Тъни.

— Вижте сега. Аз не ви искам тук, вие не искате да сте тук…

— Аз искам — каза Ледерлинген.

— Ами?

— Аз съм доброволец — отвърна той с неподправена гордост.

— До… бро… волец? — запъна се Тъни, сякаш говореше на чужд език. — Значи, все пак съществуват. Само гледай мен да не въвлечеш в някое доброволно начинание, докато си тук. Както и да е. — Той ги подкани с пръст да се приближат и те се скупчиха заговорнически около него. — Вие, момчета, направо си паднахте на задниците с това разпределение. Вършил съм какво ли не в армията на Негово Величество, но това там — той посочи навитото и прибрано в брезентов калъф знаме на Първи под хамака — е сладка работа. Вярно, аз съм ви нещо като командир, така е. Но искам, момчета, да мислите за мен като за, да видим… добрия ви вуйчо. Всичко, от което имате нужда. Всичко отгоре на това, което се полага. Всичко, което ще направи мизерния ви армейски живот по-поносим. — Той повдигна подканващо вежди. — Каквото и да е. Идвате при мен. — Ледерлинген вдигна колебливо пръст. — Да?

— Ние сме кавалеристи, нали.

— Точно така, боец.

— Не трябва ли тогава да имаме коне?

— Това е отличен въпрос, говорещ за отлични познания на военната материя. Поради канцеларска грешка конете ни в момента са зачислени на Пети полк от дивизията на Митерик, който, бидейки пехотен полк, не е в състояние да се възползва от наличието им. Както ми бе обяснено, ще ни бъдат върнати най-много до ден-два, но това го слушам вече от доста време. Та за момента сме кавалерийски полк… без коне.

— Пехотинци? — подсказа Жълтен.

— Може да се каже, въпреки че все още… — Тъни почука с пръст главата си — мислим като кавалеристи. Като изключим конете, дефицитна стока в целия полк, има ли нещо, от което да се нуждаете?

Клидж вдигна ръка.

— Ами, господине, ефрейтор Тъни, аз такова… много бих искал нещо за ядене.

Тъни се усмихна широко.

— Това определено е нещо отгоре.

— Няма ли да ни дават храна? — попита ужасѐн Жълтен.

— Естествено, че ще ви дават, Жълтен, естествено. Негово Величество е подсигурил верните си войници с порцион. Проблемът е, че в него няма нищо, което човек всъщност би искал да яде. Та така, като ви писне да ядете неща, дето не стават за ядене, и ви се прииска истинска храна, идвате при мен и я получавате.

— На определена цена, предполагам — каза Жълтен с кисела физиономия.

— На разумна цена. Приемам съюзнически пари, северняшки пари, гуркулски. На практика всякакви пари. Но ако нямате никакви, склонен съм да приема алтернативни варианти за разплащане. Северняшките оръжия, събрани от бойното поле, например се търсят доста в момента. Също така може да се споразумеем за плащане под формата на услуги. Всеки има какво да предложи, така че винаги можем да стигнем до…

— Ефрейтор?

Гласът беше странен, висок и писклив почти като на жена. Но не жена видя Тъни, с огромно разочарование и по-малко изненада, когато се обърна. Беше едър мъж с черна, опръскана с кал униформа, полковнишки нашивки на ръкавите и стандартните две остриета на колана — неговите с доста сериозен вид. Беше подстриган почти до кожа, прошарен по бакенбардите и силно оплешивяващ по темето. Имаше гъсти вежди, широк нос и масивни, изпъкнали челюсти. Тъмните му очи гледаха втренчено Тъни. Дали заради дебелия като на вол врат, дали заради огромните кокалчета на юмруците му, или поради факта, че униформата му изглеждаше като опъната върху скала, дори и неподвижен, позата му говореше за нечовешка сила.

Когато това беше добра идея, Тъни бе изненадващо добър познавач на военния устав и сега той даде всичко от себе си.

— Господине! Ефрейтор Тъни, господине, знаменосец на Първи полк на Негово Величество!

— Щабът на генерал Яленхорм, ефрейтор?

Новодошлият стрелна с поглед новобранците, сякаш ги предизвикваше да се изсмеят на пискливия му глас.

Тъни знаеше кога да се смее и прецени, че сега определено не е моментът. Той посочи с пръст над пръснатите по полето боклук и палатки към единствената истинска постройка наоколо. От комина на къщата се виеше пушек и размазваше сиви петна по ясното синьо небе.

— Ще откриете генерала там, господине! В къщата, господине! Вероятно още в леглото, господине!

Полковникът кимна и тръгна натам с наведена глава. Нещо в походката му подсказваше, че каквото или който и да се изпречеха на пътя му, просто щяха да свършат прегазени.

— Кой беше това? — промърмори един от новобранците.

— Убеден съм, че това… — Тъни замълча за момент — беше Бремър дан Горст.

— Онзи, който се дуелира с краля в Турнира?

— Точно така. После, до онзи гаф в Сипани, негов личен телохранител. Говори се, че кралят все още се вслушвал в думата му.

„Лоша работа — помисли си Тъни, — такава значима фигура в лагера. Никога не стой близо до значими личности.“

— Какво търси тук, в Севера?

— Не мога да знам. Но чувам, че бил невероятен боец.

Тъни пое шумно въздух през стиснати зъби и на лицето му се изписа тревога.

— Това не е ли добре за военен? — попита Жълтен.

— Как не, мамка му! От мен да го знаеш, човек, оцелял в не едно меле, войната е достатъчно тежко премеждие и без хора, дошли да размятат оръжия.

В този момент Горст влезе в двора на къщата и измъкна нещо от вътрешния джоб на куртката си. Сгънат лист хартия. Заповед, по всичко личеше. Отвърна на отдадената чест от постовите пред вратата и влезе. Тъни потърка бунтуващия му се корем. Нещо не беше наред и не ставаше дума само за изпитото вино предишната вечер.

— Господине?

— Ефрейтор Тъни.

— Аз… аз…

Пелтечещият беше онзи, наречен Уорт, и видът му ясно говореше, че е загазил сериозно. Естествено, признаците бяха добре познати на Тъни. Пристъпяне от крак на крак, пребледняло лице, влажен поглед. Нямаше време за губене.

— Тичай! — Той посочи с палец към една от полевите тоалетни. — И гледай къде сереш! — Момчето хукна приклекнало през калта като подплашен заек. Тъни се обърна към останалите и размаха поучително пръст. — Правило номер едно във войниклъка, далече по-важно от всякакви простотии като тактики, боравене с оръжия или четене на терена. Винаги гледай къде сереш. — Въпреки почтителното разстояние до тоалетната, до ушите им достигнаха отчетливо първо едно протяжно пъшкане, последвано от мощна пръдня. — Боецът Уорт току-що влезе в първата си схватка с истинския враг. Неумолим, безмилостен, течен противник. — Той стовари с всичка сила длан на рамото на стоящия до него новобранец. Оказа се Жълтен, чиито колене се огънаха заплашително под допълнителния товар. — Рано или късно, в това съмнение няма, всеки един от вас ще се впусне в своя собствена битка на живот и смърт с този враг. Но, кураж, момчета, кураж. И така, докато чакаме Уорт да изтласка врага или да падне победен в това славно сражение, има ли желаещи за една приятелска игра на карти? — В ръката на Тъни, сякаш от нищото, изникна тесте карти. Той го разтвори като ветрило пред ококорените очи — в случая на Клидж, око — на новобранците. Ефектът от появата му остана почти непокътнат от нестихващата музика от задника на кавалерист Уорт. — Ще играем приятелски, ей така, за едната чест. Като за начало. Нищо, което да не можете да си позволите да загубите, нали така? Нищо, което… опа.

Генерал Яленхорм излетя от къщата — разгърден, чорлав, крещеше с почервеняло от гняв лице. Той по принцип си крещеше, но този път поне, като никога, имаше причина. От къщата се появи Горст и застана зад него с увесени рамене.

— Опа — повтори Тъни.

Генералът тръгна нанякъде с тежка стъпка, спря, явно размисли, защото се врътна обратно, изрева нещо в празното пространство пред себе си и започна да се бори с копчетата на куртката си. На пътя му се изпречи един от прислужниците в щаба и той го плесна сърдито, изхвърляйки го настрана. В този момент, като ято вдигнати от храстите птици, от къщата изхвърчаха и се пръснаха наоколо щабните офицери. Хаосът, тръгнал като вълна от генерала, за нула време плъзна из целия лагер.

— Мамка му — промърмори Тъни и започна да навлича снаряжението си. — По-добре се стягайте за тръгване.

— Ама ние тъкмо дойдохме, ефрейтор — изропта Жълтен с наполовина свалена от гърба раница.

Тъни хвана висящия ремък и го вдигна отново на рамото на момчето, извърна го към генерала. В този момент Яленхорм се опитваше едновременно, и безуспешно, да закопчае куртката си и да размахва заплашително юмрук към застанал мирно пред него офицер.

— Пред себе си, кавалерист Жълтен, виждаш съвършената нагледна демонстрация на устройството и действието на всяка армия — принципа на командната верига. Или казано просто, кой на чия глава сере. Нашият многоуважаван командир, полковник Валимир, току-що бе насран от генерал Яленхорм. Той от своя страна ще се изсере на главите на офицерите под негово командване и не след дълго всичко ще се стече надолу. Най-много след минута-две очаквай появата на старши сержант Форест, чийто гол задник ще заеме позиция над главата ми. Досещате ли се какво означава това за вас, момчета? — Новобранците се замислиха за момент, после Клидж предпазливо вдигна ръка. — Въпросът беше реторичен, глупако. — Клидж бавно свали ръката. — Поздравления, току-що си заслужи привилегията да носиш раницата ми.

Клидж увеси нос.

— Ти. Ладерлугер.

— Ледерлинген, ефрейтор Тъни.

— Както и да е. След като така те влекат доброволните начинания, смятай се за доброволец да носиш другата ми раница. Жълтен?

— Господине? — Момчето видимо едва стоеше на крака под собственото си снаряжение и багаж. Тъни въздъхна дълбоко. — Ти ще носиш хамака.

НОВОБРАНЦИ

Бек вдигна високо брадвата и я стовари с ръмжене. Двете половини на разцепеното дърво се търкулнаха настрани и той си представи, че бяха главата на някой съюзнически войник. Престори се, че кръв вместо трески пръсна по ръцете му. Че ромонът на потока е шумът от овациите на бойните му другари, а носените от вятъра сухи листа по тревата — девойки, хвърлили се в краката му. Представи си, че е легендарен герой, точно като баща си някога, спечелил име в битките, почетно място край огъня и в песните. Той е най-коравото копеле в целия проклет Север, това си представяше.

Хвърли двете цепеници на купчината и се наведе за ново дърво. Изтри чело с ръкав и отправи поглед към долината. Затананика си „Погребението на Рипнир“. Някъде там армията на Дау Черния се биеше със Съюза. Някъде там, зад хълмовете, се вършеха големи дела и се съчиняваха утрешните песни. Плю на шепите си, загрубели от дръжката на брадвата, косата, лопатата и ралото, дори от дъската за пране. Мразеше тази долина, мразеше и хората в нея. Мразеше фермата и работата на полето.

Беше създаден за битки, не за цепене на дърва.

Чу нечии стъпки и видя брат си да се изкачва, превит одве, по стръмната пътека откъм къщата. Явно вече се беше върнал от селото и както изглеждаше, беше тичал през целия път. Брадвата на Бек се вдигна високо, стовари се върху дръвника и поредната южняшка глава се търкулна под него. Фестен стигна до края на пътеката и застана насреща му, облегнал треперещи ръце на кльощавите си колене, задъхан и със зачервени бузи.

— Какво си се разбързал така? — попита Бек и се наведе за ново дърво.

— Има… има… — Фестен се олюляваше на крака и се бореше за глътка въздух. — В селото дойдоха мъже! — успя да избълва накрая.

— Какви мъже?

— Войници! Войниците на Ричи!

— Какво?

Брадвата застина над главата на Бек.

— Ъхъ. И набират войска!

Бек остана за момент с вдигната над главата брадва, после я хвърли на купчината с нацепени дърва и тръгна към къщата. Беше настръхнал от вълнение и вървеше бързо. Толкова бързо, че Фестен трябваше да подтичва след него. Не спираше да пита: „Какво ще правиш?“, но така и не получи отговор.

Бек мина покрай кошарата с козите, после покрай петте дебели дървени пъна, целите накълцани и нащърбени от ежедневните му тренировки с меча. Влезе в тъмната, вмирисана на пушек къща. През зле скованите капаци на прозорците се процеждаха снопове светлина и падаха по голите дъски на пода и нахвърляните на места по тях, ощавени от годините, кожи. Дъските изскърцаха под краката му, докато коленичеше пред сандъка с вещите си. Вдигна капака и нетърпеливо изхвърли навън дрехите. Бръкна внимателно и го извади навън. Пръстите му го държаха леко, сякаш докосваха момиче. Единственото, за което го бе грижа.

Позлатата проблесна в сумрака. Той стисна дръжката и усети перфектното разпределение на тежестта. Изтегли един фут от стоманеното острие от ножницата. Звукът го накара да се усмихне. Това прекрасно стържене на метал, този нежен като песен звън го разтрепериха още повече. Колко често бе стоял усмихнат, надвесен над това острие, колко точене, лъскане, точене и пак лъскане бе прекарал в мечти за този ден. Прибра с рязко движение острието в ножницата, обърна се и… замръзна на място.

Майка му стоеше на прага — тъмен силует на фона на яркия отвор на вратата.

— Вземам меча на баща ми — отсече решително Бек и размаха дръжката към нея.

— Той бе убит с този меч.

— Сега е мой!

— Твой е.

— Не можеш да ме накараш да остана повече. — Бек натъпка още няколко от вещите си в раницата, която държеше винаги приготвена. — Каза: това лято!

— Казах го.

— Не можеш да ме спреш!

— Да ме виждаш да опитвам?

— На моята възраст Шубал Колелото беше прекарал цели седем години в походи с мъжете!

— Късметлия.

— Време е. Крайно време!

— Знам. — Тя го проследи с поглед, докато сваляше от стената лъка и привързаните към него стрели. — След месец-два нощите ще захладнеят. Вземи моето наметало.

Това го свари неподготвен.

— Аз… не, по-добре ти го задръж.

— Добро е, но ще ми е по-добре, като знам, че го носиш.

Бек не искаше да спори, притесни се, че няма да успее да запази самообладание. Голям смелчага, няма проблем да се изправи пред хиляди южняци, а се страхува от жената, която го е родила. Той грабна зеленото вълнено наметало от куката на стената, преметна го през рамо и се промуши покрай нея навън. Престори се, че не е кой знае какво, но добре знаеше, че това е най-скъпата й вещ.

Фестен чакаше отвън. Беше видимо притеснен и объркан. Бек разроши рижата му коса.

— Сега ти си мъжът тук. Нацепи дървата, а аз ще ти донеса подарък, нещо хубаво, като се върна от войната.

— От войната нищо хубаво не се е върнало досега — обади се майка му от прага.

Не беше ядосана като преди. Просто натъжена. До този момент Бек дори не беше осъзнал колко много по-едър от нея беше станал. Главата й едва стигаше до брадичката му.

— Ще видим — каза той и слезе по стъпалата, под обраслите с мъх стрехи на къщата. Не се сдържа и се обърна. — Ами аз тръгвам.

— Почакай, Бек. — Тя се наведе към него и го целуна по челото. Целувката й беше едва доловима, лека като капка дъжд. Погали бузата му и се усмихна. — Сине мой.

Бек усети гърлото му да се стяга и сълзите да избиват. Стана му гузно за това, което й каза, радваше се, че най-после постигна своето, ядосваше се за всичките месеци, в които не бе успял да го направи, натъжи се, че тръгва, достраша го, развълнува се, и всичкото това накуп. Лицето му обаче остана сковано в безизразна гримаса, нито едно от напиращите чувства не взе надмощие. Докосна едва опакото на ръката й и побърза да се обърне, преди да се е разплакал като дете. Тръгна по пътеката. Тръгна на война.

Крачеше уверено, така си мислеше, че някога е направил баща му.

Набирането на войска не беше точно каквото бе очаквал.

Ситният ръмеж не успяваше да намокри никого, но беше достатъчен да накара всички да мижат и гушат глави между раменете, а също да потопи очакванията на Бек от събитието. Когато стигна в селото, настроението беше отдавна удавено. Хората, които бяха дошли да се включат във войската, или по-скоро са били принудени да дойдат, стояха в нещо, което в началото може би е наподобявало редици. Сега беше просто жвакаща с крака в калта, ръгаща се с лакти и ругаеща под носа тълпа. Повечето бяха млади момчета, прекалено млади според Бек. Хлапета, които никога не са виждали съседната долина, да не говорим за битка. Останалите бяха предимно посивели старци. Групата се допълваше и от неколцина недъгави и сакати. В единия край на скупчината, войниците на Ричи стояха, подпрени на копията си или отпуснати на седлата, и гледаха новите попълнения със същото пренебрежение и равнодушие, с което и Бек. С две думи — нищо общо със славната дружина, в която си бе представял, че един ден ще върши геройства.

Бек стискаше с едната ръка стегнато около врата си майчиното наметало, с другата топлата дръжка на бащиния меч под него и клатеше глава. Скарлинг Качулатия може и да бе тръгнал с обикновена сбирщина мъже и направил от тях армия, способна да прогони Съюза, но Бек не можеше да си представи дори за миг, че един ден някой ще съчинява песни за отчайващата тълпа пред очите му. По едно време видя една от новосформираните дружини да тръгва и когато огледа двамата дребосъци най-отпред, видя, че само единият носеше копие. Набиране на войска без раздаване на оръжие — такова нещо нямаше в песните.

Незнайно защо, може би заради прекалено многото часове, прекарани в мечти за този ден, очакванията му включваха самия Коул Ричи начело на войниците — човек, участвал във всяка битка от незнайно кога, човек на старите порядки. Може би дори да спре на него очи или да го потупа одобрително по гърба. Ето такива момчета ни трябват! Всички да видят това момче! Няма ли повече като него? Но от Ричи нямаше помен. Всъщност нямаше и от човек, който да знае какво прави в селото. За момент Бек извърна глава към калната пътека, по която беше слязъл, и сериозно се замисли дали да не се върне във фермата. Ако тръгнеше сега, щеше да е у дома преди здрачаване…

— Дошъл си да се включиш, а? — попита някой.

Беше нисък, но доста широкоплещест. Косата и наболата му брада бяха прошарени, а боздуганът на колана му имаше вид на видял доста употреба.

Бек не искаше да се излага. Отърси се от всякакви мисли за връщане.

— Дошъл съм да се бия — каза.

— Браво на теб. Викат ми Потопа. Аз ще водя следващата група, след като се запълни. — Той посочи към невзрачната групичка от момчета — някои имаха стари лъкове или къси брадвички, но повечето не носеха нищо освен дрехите на гърба си, а и те не бяха в завидно състояние. — Ако си дошъл за нещо повече от това, да плямпаш за битки, влизай в моята колона.

— Така и мисля да направя — отвърна Бек. Потопа имаше вид на човек, който различава меч от трион, пък и в коя точно колона да застане, нямаше значение. Затова той изпъчи гърди, тръгна наперено и се намести сред момчетата в задния край на групичката. Бяха толкова млади, че той стърчеше с една глава над всичките. — Аз съм Бек — каза.

— Колвинг — промърмори един.

Не беше на повече от тринайсет, на всичкото отгоре нисък и тантурест. Зяпаше с облещени от страх очи.

— Стодър — смотолеви друг с пълна уста.

Дъвчеше някакво противно на вид месо, имаше гузна физиономия, изхвръкнала напред долна устна и се поклащаше напред-назад като побъркан.

— Аз съм Брейт — изписка едно момче, по-малко и от Колвинг. Беше опърпан като просяк и мърдаше почернелите пръсти на единия си крак през широка цепка в ботуша.

На Бек, аха, да му дожалее за него, когато долови вонята му. Брейт му подаде една кльощава ръка, но той не я прие. Беше зает да оглежда внимателно последния от групата. Беше по-голям от останалите, носеше лък през рамо и имаше дълъг белег през едната вежда. Сигурно просто беше паднал от някоя ограда, но независимо от това му придаваше по-опасен вид, отколкото му се полагаше. На Бек му се прииска и той да имаше белег.

— Ами ти?

— Рефт.

Той се ухили доволно и нещо в усмивката му не допадна особено на Бек. Почувства се, сякаш онзи му се присмиваше.

— Нещо смешно ли видя?

Рефт посочи с жест бъркотията наоколо.

— А ти нещо, дето да не е смешно?

— На мен ли се смееш?

— Не всичко се върти около теб, приятел.

Бек не беше сигурен дали онзи не го правеше на глупак, дали сам не се бе направил на такъв, или дали просто не се бе изнервил заради неоправданите си очаквания, но знаеше едно — започваше да се ядосва, при това бързо.

— Ти по-добре внимавай какво…

Осъзна, че Рефт не го слушаше. Гледаше някъде над рамото му, също както и останалите. Бек се обърна да види какво и едва не падна от изненада при вида на ездача зад гърба си. Яздеше висок, добър кон и седеше на още по-добро седло. Металът по сбруята беше излъскан до блясък. Мъжът беше на около трийсет, с гладка, чиста кожа и остър поглед. Носеше фино наметало с обкантени краища и дебела кожена яка с дълъг животински косъм. Единственото, което спести на Бек срама от неговото уж хубаво и ново наметало, бе това, че в сравнение с него останалите носеха направо дрипи.

— Добър вечер.

Гласът на ездача беше тих и мелодичен, а говорът му — почти несеверняшки.

— Добър вечер — отвърна Рефт.

— Добър вечер — каза Бек.

Проклет да е, ако остави Рефт да се прави на водач на групата.

Ездачът им се усмихна, сякаш бяха стари познати.

— Момчета, дали не бихте ме упътили към огъня на Коул Ричи?

Рефт посочи с пръст към тъмните силуети, очертани на фона на здрачаващото се небе, насядали под огрените от светлината на огъня клони на едно дърво.

— Ей там, мисля, на възвишението, при онези дървета.

— Много съм ви задължен.

Мъжът кимна учтиво на всеки един, дори на Брейт и Колвинг, цъкна с език и подкара коня си през тълпата. Продължаваше да се усмихва самодоволно, сякаш беше казал някоя шега, която само той разбираше.

— Кое е това копеле? — сопна се той в момента, в който мъжът се отдалечи достатъчно, за да не го чуе.

— Не знам — прошепна Колвинг.

— Естествено, че не знаеш — изгледа го презрително Бек. — Не съм те и питал, нали?

— Съжалявам. — Той примижа, сякаш очакваше шамар през лицето. — Само казвам…

— Мисля, че това беше принц Калдер — каза Рефт.

— Какво? — намуси се още повече Бек. — Синът на Бетод? Е, вече не е никакъв принц, а?

— Да, ама май още се мисли за такъв.

— Женен е за дъщерята на Ричи, нали? — обади се с пискливия си глас Брейт. — Сигурно е дошъл да поздрави бащата на жена си.

— По-скоро да се пробва с лъжи да се намести на стола на баща си, ако може да се вярва на това, дето се говори за него — каза Рефт.

— Хм, май няма много шанс за успех с Дау Черния — изсумтя Бек.

— Най-вероятно ще му изреже кървавия кръст на корема, само да опита — каза Стодър и облиза пръсти.

Беше приключил с яденето.

— Аз мисля, че ще го обеси и изгори — каза Колвинг, — така прави Дау Черния с лъжците и страхливците.

— Ъхъ — кимна Брейт, сякаш едва ли не беше гледал как точно става. — Сам им слага факлата под краката, а после стои отстрани и ги гледа как танцуват на въжето.

— Аз лично няма много да се разтъжа за него. — Бек хвърли поглед към гърба на отдалечаващия се през тълпата Калдер, седнал на хубавото си седло, високо над главите на всички. Ако имаше нещо обратно на право острие, това беше той. — Няма много вид на боец копелето.

— Е, и? — Нахилената физиономия на Рефт се спусна към края на наметалото на Бек, откъдето се подаваше облият връх на ножницата на меча му. — Ти пък имаш вид на боец, но това не значи, че си такъв.

Бек побесня. Преметна единия край на майчиното наметало, за да е свободна ръката му, и стисна юмруци.

— Страхливец ли ме нарече, мамка му?

Стодър предпазливо се дръпна настрана. Колвинг заби поглед в земята. Брейт просто продължи да се хили глуповато.

Рефт сви рамене — нито склонен да отвърне на перченето, нито да отстъпи послушно.

— Не те познавам достатъчно, че да кажа какъв си — отвърна спокойно той. — Държал ли си щит в редицата, в битка бил ли си?

— В битка, не — изрепчи се Бек, с надеждата останалите да си помислят, че поне се е бил някъде.

В действителност, като изключим няколкото юмручни сбивания с хлапетата в селото, единствените битки, в които бе участвал, бяха срещу пъновете в двора.

— Ми тогава и ти самият не знаеш. Никой не може да каже какво ще направи човек, докато стои в редицата рамо до рамо с останалите и чака с меч в ръка връхлитането на врага. Може да не помръднеш от място и да се биеш като самия Скарлинг. Може да се обърнеш и да хукнеш презглава. А може би просто си чешеш езика. Голям боец си, ама само на думи.

— Ще ти покажа аз дали е само на думи, шибаняк такъв!

Бек пристъпи към него с вдигнат юмрук. Колвинг изскимтя и закри лице, сякаш него щяха да бият. Рефт отстъпи крачка назад и отметна наметало настрани. При вида на дългия нож на колана му и своята ръка над дръжката на бащиния меч, Бек изведнъж осъзна, че за нула време бе отишъл прекалено далече. Изведнъж осъзна, че това може да не завърши като сбиванията с момчетата в селото. Видя страха в очите на Рефт, но видя и непоколебимост. В този момент куражът му се стопи напълно и той спря с увиснал във въздуха юмрук — не знаеше нито как стигна дотук, нито какво да прави оттук нататък…

— Ей! — Потопа изскочи от тълпата и завлачи към тях болния си крак. — Стига! — Бек бавно отпусна юмрук. Ако трябваше да бъде честен — с огромно облекчение. — Хубаво е, че имате огън в сърцата, но с южняците на път за насам, ще има достатъчно битки, това ви го обещавам. Утре тръгваме рано, а човек върви по-добре без размазана мутра. — Потопа вдигна един изподран юмрук пред физиономиите на Бек и Рефт. — А ето това чака всеки, който не се държи прилично, ясен ли съм?

— Разбрано, главатар — каза Бек и изгледа кръвнишки Рефт, въпреки че сърцето му направо щеше да изскочи от страх.

— Да, естествено — каза Рефт и се загърна отново в наметалото си.

— Първото, което трябва да научи всеки войник, е кога да не се бие. А сега мърдайте, и двамата.

Бек осъзна, че хората отпред бяха отминали и между него и покритата с подгизнало чергило дървена маса имаше само отъпкана кал. Зад масата седеше мъж с посивяла брада и го гледаше начумерено. Едната му ръка я нямаше и ръкавът на палтото му беше подгънат нагоре и пришит към гърдите. В другата държеше писалка. Изглежда, записваха всички имена в една голяма книга. Нещата сега ставаха поновому, значи, с писане и тям подобни. Ако беше жив, баща му пет пари нямаше да дава за такива глупости, затова реши, че няма и той. Какъв смисъл да се биеш с южняците, ако ще приемаш обичаите им? Той тръгна начумерен към масата.

— Име?

— Моето ли?

— Чие друго, мислиш?

— Бек.

Едноръкият задраска нещо по хартията.

— От къде?

— От една ферма, малко по-нататък в долината.

— Години?

— Седемнайсет.

Онзи го изгледа намръщено.

— Пък и едър за годините си. Позакъснял си с няколко лета, момче. Къде беше досега?

— Помагах на майка ми във фермата. — Някой прихна сподавено зад гърба му и Бек извърна рязко глава, за да му хвърли един кръвнишки поглед. Жалката усмивка на Брейт се стопи и той заби поглед в опърпаните си ботуши. — Тя има да гледа две малки деца, затова останах да й помагам. Това също е мъжка работа.

— Както и да е, сега си тук.

— Точно така.

— Името на баща ти?

— Шама Безсърдечни.

Посивялата глава на мъжа подскочи.

— Я не ме будалкай, момче!

— Не те будалкам, старче. Баща ми е Шама Безсърдечни. Това е мечът му.

Бек го измъкна със звън от ножницата и тежестта на острието вля нови сила и увереност в ръката му. Той опря върха му в масата и го изправи нагоре.

Едноръкият огледа лъщящата позлата на дръжката и лъснатата здрава стомана.

— А, на това му викам аз изненада. Да се надяваме, че си изкован от същото желязо като баща си.

— Такъв съм.

— Ще видим. Ето ти първата изкарана с войниклък пара, момче. — Той сложи в шепата му малка сребриста монета и хвана отново писалката. — Следващият.

И това беше, дотук с работата на полето. Сега беше един от хората на Коул Ричи, готов да се бие за Дау Черния във войната със Съюза. Той прибра меча и застана до другите. Едно момиче с рижа, сега потъмняла от ситния дъждец коса наливаше грог по чашите на новите войници и Бек обърна своята наведнъж. Хвърли я настрани и се загледа в Рефт, Колвинг и Стодър, които чакаха реда си да се запишат в голямата книга. И през цялото време си мислеше как хич не го е еня за това, което си мислеха тези глупаци. Той ще си спечели името. Ще им покаже кой е страхливец.

И кой герой.

РИЧИ

— Ха, и това ако не е мъжът на дъщеря ми! — викна Ричи и светлината на огъня проблесна по оределите му зъби. — По-смело, момче, какво пристъпяш така едва-едва?

— Кално е — отвърна Калдер.

— А ти открай време обичаш да са ти чисти ботушите.

— Стириянска кожа, пристигат само по поръчка, с кораб от Талинс.

Калдер вдигна крак на един висок камък, за да могат Ричи и именитите му войни добре да огледат ботуша.

— Да си караш ботуши с кораб — изсумтя натъжено Ричи, сякаш оплакваше загубата на всичко хубаво на този свят. — Мътните го взели. Как умно момиче като дъщеря ми се хвана с шивашки манекен като теб?

— Как от касапски дръвник като теб се пръкна такава красавица като жена ми?

Ричи се усмихна широко и възрастните войни около огъня го последваха, и хилядите бръчки по обветрените им лица се откроиха на бледата светлина на пламъците.

— И аз винаги съм се чудил. Не колкото теб де. Заради майка й. — Няколко от по-възрастните момчета изсумтяха под носовете си и се отнесоха в мисли. — Пък и аз минавах за хубавец навремето, преди шамарите на живота да ми съсипят хубавото лице.

Момчетата му се изхилиха. Старчески шеги — ех, какъв бе животът навремето.

— Шамарите на живота — поклати глава един.

— Може ли да поговорим насаме? — попита Калдер.

— Всичко за сина ми. Момчета.

Именитите му войни се надигнаха, някои с видимо усилие, и се отдалечиха с пъшкане в мрака. Калдер си избра място, приседна край огъня и протегна длани към пламъците.

— Искаш ли да попушиш? — Ричи му подаде лулата, от която се виеше тънка струйка дим.

— Не, благодаря.

Трябваше му бистра глава, дори сред предполагаемите приятели. В последно време вървеше по доста тясна пътека и не можеше да си позволи да залитне и крачка встрани. Чакаше го много дълбока пропаст от двете й страни и нищо меко на дъното.

Ричи всмукна от лулата, изпусна няколко кафеникави кръгчета дим и се загледа в тях, докато се вдигаха над главата му.

— Как е дъщеря ми?

— Тя е най-добрата жена на света.

За това дори не му се наложи да лъже.

— Винаги знаеш какво да кажеш, а, Калдер? За това спор няма. А внукът ми?

— Още е малък да помага със Съюза, но расте. Вече се усеща как рита.

— Още не мога да повярвам. — Ричи се загледа в огъня и поклати глава, после се почеса по наболата бяла брада. — Аз, дядо? Ха! Сякаш довчера аз самият бях дете. Тази сутрин пък гледах Сеф да рита в корема на майка си. Как бързо лети времето. Как се изплъзват годините, без дори да забележиш, носят се като листа по водата. Наслаждавай се на малките неща, сине, това мога да те посъветвам. Те са важни в този живот. Всичките малки неща, които ти се случват, докато чакаш нещо голямо. Чувам, че Дау Черния те иска мъртъв.

Калдер не успя да скрие изненадата си от рязката смяна на темата.

— От кого?

— От Дау Черния.

Не беше кой знае каква изненада, но казано така направо, с нищо не повдигна и бездруго сринатия дух на Калдер.

— Е, той най-добре знае.

— Мисля, че те доведе отново тук, за да си намери повод да те убие. Или пък някой друг да свърши работата, надявайки се така да си спечели благоразположението му. Мисля, че очаква, че като те върне обратно, ще започнеш да заговорничиш зад гърба му и ще настройваш хората против него, за да му откраднеш стола на Скарлинг. И тогава, като те хване да го правиш, ще е в правото си да те обеси и никой нищо няма да каже насреща му.

— С две думи, че ако ми даде нож, аз сам ще го забия в гърдите си.

— Нещо такова.

— Може пък да се окажа по-ловък, отколкото ме мисли.

— Надявам се да си. Мисълта ми е, ако си намислил нещо подобно, знай, че Дау точно това и чака, ще те дебне да стъпиш накриво. И така до момента, в който не му писне да се мотае и не каже на Коул Тръпката да си наточи секирата в черепа ти.

— Малко ще са недоволните от подобен завършек.

— Вярно. Половината Север и бездруго вече роптае. Много война се насъбра. Много данък за плащане. Естествено, войната винаги ще е на голяма почит по тези земи, но данъците никога няма да бъдат. В последно време Дау трябва да внимава много с чувствата на хората и той го знае. Но само глупакът би очаквал голямо търпение от Дау Черния. Не е от хората, дето много му мислят, не е създаден за предпазливост.

— Но аз съм, така ли?

— Няма нищо срамно в леката стъпка, момче. Тук, в Севера, обичаме големите и глупавите мъже, дето се валят в кръв и така нататък. За тях пеем в песните. Но те нищо не са постигнали и това е самата истина. На нас ни трябват хора от друг тип. Хора с мисъл в главата, с идеи. Хора като баща ти. Като теб. Трябват ни много от тях. Искаш ли съвета ми?

Ричи можеше да вземе съветите си и да си ги завре един по един в задника, не за тях бе дошъл Калдер. Трябваха му мъже, мечове и корави сърца, готови на предателство. Но той отдавна беше научил, че повечето хора дават мило и драго някой да слуша думата им. Особено мъжете с власт. А Ричи беше един от петимата главатари в най-близкото обкръжение на Дау Черния — на повече власт в днешно време човек в Севера не можеше да се надява. Затова Калдер направи онова, в което го биваше най-много.

— Именно за него съм дошъл — излъга той.

— Тогава остави нещата, както са. Вместо да се бориш с високите вълни и да рискуваш всичко в леденостудената дълбока вода, поседни на брега, не бързай. И кой знае, може един ден морето да изхвърли в краката ти каквото ти трябва.

— Мислиш ли?

Според Калдер след смъртта на баща му морето не бе изхвърляло нищо освен лайна в краката му.

Ричи се наведе към него и сниши глас.

— Дау Черния не е седнал така здраво на стола на Скарлинг, колкото и да му се иска и колкото и да го влачи навсякъде със себе си. За момента е най-доброто за всички, вярно, но освен оня гнусен дърт шибаняк Десетократния, никой не му е истински верен. Или поне много по-малко, отколкото беше на баща ти. А мъжете в днешно време, такива като Желязната глава и Златния? Пфу! — Той изсумтя презрително. — По-непостоянни и от вятъра. Хората се страхуват от Дау Черния, но това ще свърши, когато страховитостта му се изчерпа. Ако нещата се проточат още и той не започне да се бие… мъжете имат къде по-приятни неща за вършене от това, да бездействат, да гладуват и серат в дупки като животните. Само миналия месец загубих повече хора, отколкото събрах при това набиране на войска — връщат се да си гледат прибирането на реколтата. Дау трябва да тръгне на битка, при това скоро, в противен случай, или ако загуби, е, тогава всичко може да се обърне с главата надолу.

Ричи всмукна доволно от лулата.

— Ами ако тръгне на битка и победи?

— Е… — Възрастният войн присви очи към звездите и издуха дима. — Това е добър въпрос. Ако победи, ще стане всеобщ любимец.

— Не и мой. — Сега Калдер се наведе към него. — А междувременно не смятам да си седя кротко на брега. Ами ако Дау се опита да ме убие или ако ми възложи задача, с която да съм обречен на провал, или ако ме сложи на място, където със сигурност ще бъда убит? Ще имам ли приятел до себе си?

— Ти си мъж на дъщеря ми, за добро или лошо. Уговорихме женитбата с баща ти, когато двамата със Сеф бяхте още бебета. Бях горд да те приема за син, когато светът беше в краката ти. Що за мъж ще съм, ако ти обърна гръб сега, когато е натиснал раменете ти? Не. Ти си от семейството. — Той се усмихна и стовари тежко длан на рамото на Калдер. — Аз правя нещата постарому.

— Право острие, а?

— Точно така.

— Значи, ще извадиш меч за мен?

— Как не. — Той стисна рамото му и дръпна бързо ръка. — Казвам само, че няма да извадя меч срещу теб. Ако ще горя, да горя, но няма сам да си слагам факлата под краката. — За Калдер това не беше изненада, друго не беше очаквал, но нямаше как да отрече разочарованието си. Независимо колко много от тях ти поднася животът, всяко следващо пак боли. — Къде тръгна, момче?

— Мисля да отида при Скейл. Ще му помагам с каквото е останало от хората на баща ми.

— Добра идея. Як като бик е брат ти и смел като него, но… е, май и с мозък колкото него.

— Може би.

— Дау разпрати вест. Събира всички. Утре сутрин тръгваме към Осранг. Към Героите.

— Значи, там ще настигна Скейл.

— Братска среща те чака, а? — Ричи размаха един крив показалец след него. — И да си пазиш гърба, Калдер.

— Можеш да се обзаложиш — промърмори под носа си той.

— Ей, Калдер?

Защо всеки имаше по нещо да добави на тръгване и защо никога нищо добро?

— Ъхъ?

— Да си изпросиш смъртта, е едно, но дъщеря ми остана като залог. Доброволно. Не искам да правиш нищо, от което тя да пострада, тя и детето й. Това няма да оставя просто така. Казах го на Дау Черния, казвам го и на теб. Това няма да оставя така.

— Мислиш ли, че ще го допусна? — Калдер се извърна рязко, с толкова гняв в душата, колкото сам не бе очаквал от себе си. — Не съм чак такова копеле, каквото ме изкарват.

— Знам, че не си. — Ричи го изгледа остро изпод рунтави вежди. — Не чак такова.

Калдер си тръгна от огъня на Ричи, притиснат от тревоги — тежаха като две ризници на раменете му. Когато всичко, което получаваш от бащата на жена си, е обещанието да не помага да те убият, не се иска много ум да се досетиш, че си затънал до ушите в лайна.

Отнякъде се чуваше музика — стари, фалшиво изпети песни за отдавна умрели мъже и мъжете, които са убили, преди да умрат. Носеше се пиянски смях, а насядалите край огньовете вдигаха наздравици без повод. От тъмното се чу звънтене на чук и Калдер зърна фигурата на ковач, осветена за миг от жарта в пещта. Щяха да работят цяла нощ, за да въоръжат новите попълнения на Ричи. Мечове, секири, върхове на стрели. Всичко нужно за сеене на смърт и разруха. Писъкът на точиларското колело го накара да замижи и изкриви лице. Нещо в този звук открай време го изправяше на нокти. Така и не разбра какво толкова намираха хората в оръжията. Като се замислеше, май военният лагер не беше най-подходящото място за него. Спря и се вторачи в тъмнината. Тук някъде беше вързал коня си…

Зад гърба му нещо шляпна тихо в калта и Калдер погледна през рамо. Видя два тъмни силуета — чорлави, опърпани, зърна бегло набола брада. В мига, в който ги видя, вече знаеше, че нещо не е наред. И миг по-късно тичаше с всички сили.

— Мамка му!

— Дръж го!

Калдер тичаше без посока, с изпразнена от всякакви мисли глава. За момент, незнайно защо, изпита облекчение от това. В следващия, когато първоначалният шок отшумя и той осъзна, че след малко ще бъде мъртъв… е, вече не изпитваше облекчение.

— Помощ! — изкрещя. — Помощ!

Трима мъже около малък огън извърнаха глави, отчасти ядосани, че им прекъсваше разговора с виковете си, но предимно от любопитство. Нито един дори не посегна към оръжието. Беше им все тая. Всъщност на хората като цяло им е все тая. Тримата не знаеха кой е той, но дори и да знаеха, Калдер не разчиташе на много — знаеше, че целият Север го мрази. Но да кажем, че бе обичан от всички, пак нищо — хората като цяло не дават пет пари за другия.

Подмина ги. Дъхът му запари в гърлото. Спусна се по склона на долчинка, изкачи отсрещния, профуча с трясък през някакъв храсталак. Страхът така го беше стиснал за гушата, че му беше все едно колко трънаци деряха стириянските му ботуши. В тъмното пред него изникна човешка фигура и той зърна едно бледо, стреснато лице.

— Помощ! — изписка пронизително. — Помощ!

— К’во бе?

Онзи клекна отново и продължи да сере.

Калдер профуча с тежки стъпки покрай него. Вече беше далече от огньовете на лагера. Хвърли поглед през рамо и видя единствено подскачащия хоризонт на тъмната земя. Но знаеше, че двамата още бяха зад него, чуваше ги. Прекалено близо зад него. Зърна проблясък на вода в подножието на един склон и в същия момент един от върховете на прекрасните му ботуши закачи нещо и той полетя във въздуха.

Падна по лице, тялото му се усука и запремята надолу, вече чуваше само собственото си скимтене при всеки следващ сблъсък с твърдата земя. Накрая се изпързаля и спря, но продължи да има усещането, че се движи. Помъчи се да стане, но не можа, нечии ръце го натискаха надолу.

— Пуснете ме, копелета!

Оказа се просто собственото му, натежало от калта наметало. Хвърли се напред и осъзна, че тръгва нагоре по склон, същия, по който сега слизаха убийците му. Обърна се рязко и падна в потока. Ледената вода го скова, не можеше да си поеме въздух.

— Голям бегач е тоя, а? — дочу боботещ глас през мощните удари на сърцето му, пулсиращи в ушите.

Последва го противно хилене. Защо винаги се хилеха накрая?

— Ъхъ. Я ти ми ела сега тука.

Чу се звънтенето на извадено от ножницата острие. Калдер си спомни, че той също имаше меч, и заопипва слепешката, с премръзнали, сковани ръце, докато се опитваше да стане. Успя единствено да застане на колене. По-близкият до него убиец тръгна напред и веднага след това падна настрани.

— К’во правиш бе? — попита другият.

За момент Калдер си помисли, че може би е извадил меча си и го е пронизал, но тогава осъзна, че той е все още на колана му, оплетен в наметалото. И не можеше да го освободи, дори и да имаше останала сила в ръката, а такава в момента почти нямаше.

— Какво? — смотолеви с набъбнал в устата език.

Нещо изскочи от тъмнината. Калдер изпищя и отчаяно вдигна ръце пред лицето си. Усети нещо да профучава покрай него, после го видя да се стоварва върху втория убиец и да го поваля по гръб на земята. В това време първият пълзеше нагоре по склона на брега и стенеше. Калдер видя към него да върви човек. С едната ръка премяташе лък през рамо и едновременно изваждаше меч от ножницата на колана с другата. Без да забавя крачка, онзи наръга пълзящия в гърба, приближи спокойно и застана срещу Калдер. Той се вторачи в тъмната фигура през разперените пред лицето си пръсти. В мислите му беше Сеф. Зачака смъртта.

— Гледай ти, самият принц Калдер. Човек не очаква да те види на подобно място.

Калдер бавно свали треперещи ръце. Познаваше този глас.

— Фос Дълбокото?

— Да.

Вълна от облекчение заля Калдер, от глава до пети. Идеше му да се смее. Или да повърне, едно от двете.

— Брат ми ли те праща?

— Не.

— Скейл е зает… зает… много… зает… — изръмжа всяка дума Плиткото, в такт със забиването на ножа му в тялото на втория убиец.

— Много зает — повтори Дълбокото, загледан в брат си, с безразличието, с което човек гледа друг да копае дупка. — Бие се и така нататък. Война. Добрата стара игра на мечове и походи. Обича войната Скейл, не може да й се насити.

— Вярно — съгласи се Плиткото, надвесен над убиеца, наръга го за последно и се надигна. Остана клекнал до трупа, с оплескани до лактите ръце — лепкави и лъщящи от черната кръв.

Калдер извърна очи и се насили да мисли за друго, освен за надигащия му се стомах.

— Откъде изникнахте вие двамата?

Дълбокото му подаде ръка и Калдер я прие.

— Чухме, че се връщаш от изгнание, и — знаейки колко популярен си навред — решихме да дойдем и да те държим под око. В случай че някой опита нещо. И тогава, не щеш ли…

Калдер се опря за момент на ръката на Дълбокото, докато световъртежът изчезне.

— И добре, че дойдохте. Още малко да се бяхте забавили, и щеше да се наложи сам да ги убия.

Калдер се изправи, кръвта се върна в главата му и той шумно се изповръща върху стириянските си ботуши.

— О, нещата със сигурност щяха да загрубеят — отбеляза тържествено Дълбокото.

— Ако само беше успял да отплетеш меча от това префърцунено наметало, щеше да ги накълцаш на парчета — каза Плиткото, докато слизаше по брега и влачеше нещо след себе си. — Първо хванахме този. Пазеше конете им.

Той захвърли нещото в краката на Калдер. Оказа се младо момче. Лицето му беше опръскано с кал.

— Добра работа. — Калдер изтри уста в ръкава си. — Баща ми винаги казваше, че вие двамата сте едни от най-добрите хора, които познава.

— Странно — ухили се до уши Плиткото. — На нас ни казваше, че сме най-лошите.

— И в двата случая не знам как да ви се отблагодаря.

— Злато — каза Плиткото.

— Ъхъ — каза Дълбокото. — Златото върши работа.

— Ще го имате.

— Знам. Затова те обичаме, Калдер.

— Е, също заради невероятното ти чувство за хумор — добави Плиткото.

— И за красивото лице, хубавите дрехи и оная нагла усмивка, дето си проси да й фраснеш един.

— И за безкрайното уважение, което изпитваме към баща ти. — Плиткото склони почтително глава. — Но, да, предимно за доброто старо златце.

— Последна почит за мъртвите? — попита Дълбокото и сръчка с върха на ботуша си единия от труповете.

Сега, след като се бе отърсил от шока, след като сърцето му бе престанало да блъска в главата и кръвта се беше дръпнала от лицето му, Калдер се опита да помисли трезво. Да прецени какво може да извлече от ситуацията. Можеше да ги отнесе на Ричи, за да му кипне кръвта. Да опиташ да убиеш мъжа на дъщеря му, при това в собствения му лагер — сериозна обида. Особено за човек на честта. Можеше и да ги довлече до Дау, да ги стовари в краката му и да иска възмездие. Но и двете възможности криеха рискове, най-вече защото не знаеше кой стои зад всичко това. Когато планираш да направиш нещо, винаги първо помисли за варианта да не правиш нищо, това знаеше Калдер, почакай и виж какво ще излезе. Най-добре ще е да остави реката да се погрижи за копелетата, да се направи, че нищо не се е случило, и така да хвърли враговете в неведение.

— В реката — каза той.

— Ами този? — посочи с ножа си към момчето Плиткото.

Калдер се надвеси над него и стисна замислено устни.

— Кой те изпрати? — попита накрая.

— Аз само пазех конете — прошепна хлапето.

— О, хайде стига — каза Дълбокото, — не искаме да те колим.

— Аз нямам нищо против — каза Плиткото.

— Нямаш ли?

— Никакъв проблем не ми е.

Той стисна момчето за гушата и навря ножа в носа му.

— Не! Не! — изпищя хлапето. — Казаха Десетократния! Те казаха Брод Десетократния!

Плиткото го пусна обратно в калта, а Калдер въздъхна.

— Дъртото пъпчиво копеле. — „Защо ли въобще не съм изненадан — помисли си. — Сигурно Дау му е наредил да го свърши, а може пък сам да е поел инициативата. При всички положения хлапето не знаеше достатъчно.“

Плиткото превъртя ножа в ръката си и острието проблесна зловещо на лунната светлина.

— Е, какво да бъде за младия господин Аз-само-пазех-конете?

Инстинктът подсказваше на Калдер да каже „Убий го“ и да се приключва. Хем бързо, хем просто, хем без излишни рискове. Но в последно време той все по-често се замисляше за проява на милост. Навремето, когато беше още млад глупак или поне по-млад глупак, щеше да нареди да го убият, без да му мигне окото, ей така, за забавление. Тогава си мислеше, че така отстрани ще изглежда голям и силен. Че така ще накара баща си да се гордее с него. Не се получи. „Преди да пратиш човек при пръстта — каза му тогава баща му с пълен с разочарование глас, — увери се, че нямаш повече полза от него жив. Някои хора ще смачкат нещо под подметката си просто защото могат. Но те са прекалено глупави, за да знаят, че нищо не говори повече за власт от проявата на милост.“

Хлапето преглътна тежко и го погледна с насълзени, ококорени от страх очи. Именно власт искаше Калдер, повече от всичко друго, затова първата му мисъл бе да бъде милостив. Наистина се замисли. Натисна с език сцепената си устна — болеше, много.

— Убий го — каза той и се обърна на другата страна.

Момчето изхлипа сподавено. Смъртта винаги те хваща неподготвен, дори когато я чакаш. Мислиш си, че си нещо повече от другите, винаги очакваш милост. Само дето никой не е по-специален от другия. Калдер чу плясъка на тялото във водата, когато Плиткото го изтърколи в потока. Свърши се. Тръгна с мъка нагоре по склона, като не спираше да ругае под носа си за подгизналото, залепнало за гърба му наметало, за съсипаните ботуши и сцепената уста. Замисли се дали и той ще бъде изненадан, когато дойде неговият ред. Сигурно.

ТАКА Е РЕДНО

— Вярно ли е? — попита Дрофт.

— Ъ?

— Вярно ли е? — Момчето кимна към Пръста на Скарлинг, щръкнал гордо на малката могила. Наближаваше пладне и сянката му се беше стопила до просто петънце в основата. — Че Скарлинг Качулатия е погребан там?

— Съмнявам се — отвърна Гушата. — Че защо да е.

— Не е ли това причината да го наричат Пръста на Скарлинг?

— А как иначе да му казват? — намеси се Прекрасна. — Чепа на Скарлинг?

Брак повдигна учудено рунтави вежди.

— Сега като го каза, май наистина прилича малко на…

— Не, имам предвид — прекъсна го Дрофт, — защо ще го наричат така, ако не е погребан там?

Прекрасна го изгледа така, сякаш беше най-големият идиот в Севера. Той можеше и да е, кой знае?

— Край фермата на мъжа ми — така де, моята ферма — минава поток, на който му викат Ручея на Скарлинг. И сигурно има още поне петдесет такива из целия Север. Според легендите точно там той спрял да утоли жаждата си, преди да дръпне някоя от речите си, да поведе нападение или да даде отпор на врага — всичките тия неща, дето се пеят в песните за него. В действителност обаче, ако въобще е стигал на един ден езда от потока, най-много да е спрял да се изпикае в него. Това е то да си герой. Всеки иска по малко от славата ти. — Тя кимна към Уирън-от-Блай, който беше коленичил пред Меча, сключил ръце като за молитва и затворил очи. — След петдесет години сигурно ще има една дузина Ручеи на Уирън, пръснати из ферми, в които кракът му не е стъпвал, и идиотите като теб ще сочат с пръст и с насълзени очи ще питат: „Вярно ли е, че Уирън-от-Блай е погребан край този поток?“.

Тя тръгна нанякъде, като не спираше да клати недоумяващо глава.

— Само питах, какво толкова? — увеси рамене Дрофт. — Мислех, че и на Героите им викат така, защото под тях са погребани герои.

— Кой го е грижа кой къде е погребан? — промърмори Гушата и се замисли за всички онези, които той самият бе погребал. — Веднъж легне ли човек в земята, е просто пръст. Пръст и истории за него. А хората и историите за тях малко си приличат.

— И с всяко следващо разказване — още по-малко — кимна Брак.

— Ъ?

— Вземи Бетод например — каза Гушата. — Като слушаш историите за него, ще си речеш, че е бил най-големият злодей, стъпвал в Севера.

— Е, не е ли?

— Зависи кого питаш. Враговете му много не го долюбваха, а мъртвите са ми свидетели, той имаше много. Но виж всичко, което е направил. Много повече е от онова, което Скарлинг е постигнал. Прокара пътищата, по които вървим, половината градове той ги строи. Сложи край на войните между клановете.

— Като започна война със Съюза.

— Е, вярно. Монетата има две страни, но точно това ми е мисълта. Хората обичат простите истории. — Гушата изгледа намръщено изгризаните си до кръв нокти. — Но самите хора не са просто устроени.

Брак тупна здраво Дрофт по гърба.

— С изключение на теб, а, хлапе?

— Гуша!

Нещо в тона на Прекрасна накара всички да извърнат като един глави. Гушата скочи на крака. Не точно, просто най-близкото до скок, на което беше способен в последно време. Забърза към нея, доколкото можа — проклетото коляно пращеше като счупени съчки при всяка крачка и запращаше остри бодежи чак до гърба.

— Какво виждаш?

Той примижа и засенчи очи с длан, в опит да избистри поне малко размазаната долина. Обходи с поглед Стария мост, нивите и синорите, пасищата и реката, хълмовете отвъд.

— Долу, при брода.

Сега ги видя и стомахът му се сви. Просто няколко ситни точици, но със сигурност — хора. Газеха през плитчините и катереха покрития с чакъл бряг. Северният бряг. Неговият бряг.

— Мамка му.

Бяха прекалено малко, за да са войници от Съюза, но идваха от юг — значи, хора на Кучето. А това означаваше, че най-вероятно…

— Сухара се връща. — Дрезгавият шепот на Тръпката беше последното, от което имаше нужда зад гърба си. — И си е намерил нови приятели.

— Хващай оръжието! — извика Прекрасна.

— Ъ? — зяпна Агрик с тенджера в ръце.

— Оръжие, глупако!

— Мамка му!

Агрик и брат му се засуетиха напред-назад, викаха един на друг, отваряха раници и ръсеха вещи по отъпканата трева.

— Как мислиш, колко са? — Гушата потупа джоба си, но далекогледът беше изчезнал. — Къде ми е…

— Двайсет и двама — изръмжа Брак, притиснал далекогледа на Гушата към окото си.

— Сигурен ли си?

— Сигурен съм.

Прекрасна се почеса по дългия белег на остриганата си до кожа глава.

— Двайсет и двама. Двайсет и двама. Двайсет… и двама.

Колкото повече го повтаряше, толкова по-зле ставаше. Изключително гадна бройка. Прекалено много да победиш, без да поемаш сериозен риск, но достатъчно малко, че с терена на тяхна страна и добра поличба от руните на Уирън да е постижимо. Прекалено малко, за да отстъпят, без да се наложи после да дават обяснение на Дау.

— Мамка му.

Гушата хвърли поглед на Тръпката и улови този на здравото му око. Знаеше, че и той обмисля бройката и че е стигнал до същия извод. Само дето него не го беше грижа нито колко кръв ще се пролее, нито колко от момчетата му ще са обратно при пръстта заради проклетия хълм. А Гушата го беше грижа. Може би дори повече от нужното напоследък. В това време хората на Сухара вече бяха минали реката и навлизаха сред пожълтелите ябълкови дървета между плитчините и подножието на хълма. Вървяха към Героите.

Йон се появи между два от каменните блокове с наръч съчки в ръце.

— Отне ми повечко време, но намерих малко… — каза той запъхтян от изкачването. — Какво?

— Оръжие! — изрева насреща му Брак.

— Сухара се връща! — добави Атрок.

— Мамка му.

Йон пусна съчките в краката си и едва не се спъна в купчината, докато тичаше към нещата си.

Тежко решение трябваше да вземе Гушата и без никакво време за колебание. Но това е то да си главатар. Ако беше търсил лесния път, да си беше останал дърводелец. Е, и в този занаят не беше леко, от време на време се налага да изхвърлиш някой опропастен крак на маса или нещо друго, но рядко да изложиш на риск живота на приятел.

През целия си живот беше останал верен на идеята, че човек трябва да постъпва, както е редно, нищо че за нея в последно време никой не даваше пет пари. Избираш главатар, избираш страна, събираш дузина и се държиш за тях, оставаш им верен, пък каквото ще да довее вятърът. Беше стоял зад Три дървета, докато не загуби дуела с Кървавия девет. После стоя зад Бетод до самия край. Сега, за добро или зло, стоеше с Дау Черния, а той искаше от него да държи хълма. Той и момчетата му бяха бойци, с това си вадеха хляба. А в живота на всеки боец, рано или късно, идва време, когато хвърляш руните и тръгваш на бой. Просто така е редно.

— Така е редно — просъска под носа си.

Или пък, дълбоко под тревогите и бръщолевенето за залеза над водата, в него беше останало едно, макар и нищожно малко, но още тлеещо въгленче от онова копеле Кърнден Гушата, което по-скоро би проляло всичката кръв в Севера, отколкото да отстъпи каквото и да било на когото и да е. Онзи млад Кърнден, който навремето беше като заседнала кост в гушата на всички.

— Хващайте оръжието! — изрева той. — Пълно бойно снаряжение!

От това нямаше нужда, но добрият главатар винаги крещеше, така е редно. Йон тършуваше из дисагите на товарния кон и дърпаше навън огромната ризница на Брак. От другата страна Скори изтегли копието си и свали с рязко движение навитата около блестящия му връх непромокаема мушама, като не спираше да си тананика под носа. Прекрасна наниза тетивата на лъка си с добре отработени, сигурни движения, пробва я и тя бръмна напевно. А в това време Уирън не беше помръднал от място, продължаваше да стои на колене пред Меча.

— Главатар.

Скори му хвърли меча, прибран в ножницата, с увит около нея мърляв колан.

— Благодаря — отвърна Гушата и го хвана във въздуха.

В действителност не беше с нищо благодарен за случващото се. Препаса го. Докато закопчаваше токата, в главата му се занизаха спомените за хилядите пъти, когато го беше правил, в други страховити времена. Спомени за други хора, които отдавна бяха при пръстта. Мътните го взели, колко беше остарял.

Дрофт стоеше неподвижно, оглеждаше се и свиваше нервно юмруци. Прекрасна мина покрай него, плесна го по тила и той се заоглежда объркано, докато тя, вече отминала, разхлабваше и пренареждаше с треперещи пръсти стрелите в колчана си.

— Главатар.

Тя подаде на Гушата щита му и той провря ръка в широкия ремък на гърба. Тесният се намести удобно в стиснатия му юмрук — пасваше, гладък и мек като добре познат стар ботуш.

— Благодаря. — Гушата хвърли поглед към Тръпката, който стоеше отстрани със скръстени ръце и гледаше приготовленията на дузината. — Какво ще кажеш, момче? В първата редица?

Тръпката килна назад глава и здравата половина на лицето му се разтегли в усмивка.

— Първата и в средата — отвърна с дрезгав глас и се отправи с небрежна походка към пепелта от огъня.

— Можем да го убием — промърмори Прекрасна. — Не ме интересува колко кораво копеле е, една стрела във врата и готово.

— Не е виновен, просто донесе лошите вести.

— Понякога не е лоша идея да застреляш вестоносеца — пошегува се Прекрасна, но нещо в тона й прозвуча достатъчно сериозно. — Така не може да отнесе вести обратно.

— С него или без него, задачата ни е една и съща. Да държим Героите. Войници сме. Малко бой не е причина да пълним гащите.

Думите почти го задавиха — той самият почти непрекъснато пълнеше гащите, от сутрин до вечер, но най-вече по време на битка.

— Малко бой? — промърмори Прекрасна, докато разхлабваше меча си в ножницата. — Почти три към едно, а? Толкова ли ни е притрябвал този хълм?

— По-скоро две към едно — поправи я Гушата, сякаш това връщаше шансовете на тяхна страна. — Ако Съюзът наистина дойде насам, този хълм ще е ключът към цялата долина. — Осъзна, че убеждава толкова себе си, колкото и нея. — По-добре да се бием за него сега, докато сме на него, вместо после, когато ще трябва да го изкачваме. Освен това така е редно. — Прекрасна отвори уста, сякаш да отвърне, но замълча. — Така е редно! — отсече той и махна с ръка, не искаше да й дава възможност да опита да го разубеждава.

Тя пое дълбоко въздух.

— Добре — отвърна тя и стисна почти до болка ръката му. — Ще се бием. — Обърна се и тръгна към останалите, като през това време надяваше със зъби гарда на лявата си ръка. — Стягайте се, копелета! Ще се бием!

Атрок и Агрик бяха готови. Нахлупили шлемове, двамата блъскаха един в друг щитовете си и ръмжаха в лицата си — надъхваха се за битката. Скори държеше с една ръка копието си малко под върха и го използваше като нож, дялкаше една грудка треперлив корен и тъпчеше стипчивите тънки резенчета в устата си. Уирън най-после беше станал и стоеше с лице към слънцето, притворил очи и усмихнат до уши. Неговите приготовления за битка обикновено започваха и свършваха със събличане на палтото.

— Без броня. — Йон помагаше на Брак да намъкне ризницата си и намръщен, клатеше глава към Уирън. — Що за шибан герой трябва да си, да се биеш без шибана броня?

— Бронята… — поде замислено Уирън, наплюнчи пръст и изтри едно малко петно пръст от топката на дръжката на Меча — е продължение на онова състояние на ума… в което човек допуска възможността… да бъде ударен.

— Какви ги плещиш, мамка му? — Йон дръпна силно един от ремъците на ризницата на Брак и той изпъшка. — Какво въобще значи това?

Прекрасна сложи ръка на рамото на Уирън и се подпря на него.

— Колко години вече, а ти още търсиш смисъл в думите на този тип. Той е луд.

— Всички сме луди, жено! — Брак беше почервенял от сдържане на дъха и гълтане на корема, докато Йон се бореше да закопчае ризницата му на гърба му. — Защо иначе ще се бием за някакъв си хълм и купчина древни камъни на върха му?

— Войната и лудостта си приличат — смотолеви мрачно Скори през сдъвкания на каша корен в устата си.

Йон най-после успя да закопчае последния ремък и вдигна ръце към Брак, за да му помогне с неговата ризница.

— Но това, че си луд, не значи, че не ти трябва броня, прав ли съм?

Сухара и хората му вече излизаха от другата страна на овощната градина. Две групи от по трима се отделиха и тръгнаха да обикалят от двете страни подножието на хълма. Отиваха по фланговете им. Дрофт ги проследи с поглед, после облещи очи към останалите.

— Как могат да се шегуват? Как е възможно да им е до шеги в момента?

— Всеки намира смелост в нещо — отвърна Гушата, но не си направи труда да му казва, че неговият начин бе даването на съвети. Няма нищо по-ужасяващо преди битка от това, да стоиш до някой по-изплашен и от теб. Плесна Дрофт по рамото и го стисна. — Дишай, момче, дишай.

Дрофт пое на пресекулки дъх и издиша тежко.

— Разбрано, главатар. Дишам.

Гушата се обърна към дузината.

— Така! Изпратиха две групи от по трима по фланговете ни, което значи около дузина право отпред. — Умишлено претупа бройката, с надеждата никой да не обърне внимание на грешката. Може би с надеждата и той самият да не го направи. — Атрок, Агрик и Прекрасна, вие почвате първи, Дрофт, ти също. Наръсете ги хубаво със стрели, докато се катерят, опитайте да ги пръснете по склона. Когато наближат камъните… нападаме. — Видя Дрофт да преглъща тежко, явно не му допадна идеята за атака. Мъртвите му бяха свидетели, Гушата също имаше куп по-добри идеи за прекарване на следобеда. — Прекалено малко са да ни обкръжат отвсякъде, а и теренът е на наша страна. Можем да избираме къде да ги ударим и когато го направим — удряме здраво. С малко късмет, ще ги откажем, преди да са се окопитили и събрали на върха. После, ако на онези по фланговете все още им се ще да се бият — измитаме ги и тях от хълма.

— Удряме здраво! — изръмжа Йон и започна да стиска една по една ръцете на останалите.

— Чакайте сигнала и се дръжте един за друг.

— Заедно.

Прекрасна стисна ръката на Йон и го фрасна с юмрук в рамото.

— Аз, Тръпката, Йон и Брак правим първа редица.

— Разбрано, главатар — каза Брак и продължи да се бори с ризницата на гърба на Йон.

— Да, мамка му!

Йон завъртя секирата във въздуха и изтръгна ремъка на ризницата си от ръцете на Брак.

Тръпката се ухили и изплези език.

— Атрок и Агрик, изтегляте се и заставате на фланговете.

— Разбрано — отвърнаха двамата в един глас.

— Скори, ако някой излезе отстрани, преди да сме готови, сръгай го. След като затворим кръга, заставаш зад нас като втора редица.

Скори продължи да си тананика, не отговори, но разбра задачата си.

— Уирън. Ти си ядката в черупката.

— Не. — Той вдигна високо над главата си Меча и топката на дръжката му улови слънчевите лъчи. — Това е ядката. Което значи, че аз съм… просто… люспата между ядката и черупката.

— Абе люспа си, спор няма — промърмори под носа си Прекрасна.

— Бъди която си искаш част от ядката — каза Гушата, — стига да си на вярното място, когато се пропука черупката.

— О, там съм, бъди сигурен. Никъде не мърдам, докато не ми покажеш съдбата ми. — Уирън свали качулката и прокара пръсти през залепналата за главата му коса. — Точно както предрече Шоглинг.

Гушата въздъхна тежко.

— Нямам търпение. Въпроси? — Настъпи мълчание и само вятърът тихо прошумоля в тревата. Нарушиха го пляскането на длани от последните ръкостискания и ръмженето на Брак, когато най-после успя да закопчае последния ремък на ризницата на Йон. — Добре. В случай че не ми се удаде да го кажа после, за мен беше чест да се бия редом с вас. Или поне чест да се влача редом с всички ви из целия Север, в студ, дъжд, виелица и жега. Не забравяйте какво ми каза навремето Руд Три дървета: и нека ние ги избием, не те нас.

— Най-добрият съвет по време на война, който някога съм чувала — ухили се Прекрасна.

Момчетата на Сухара се появиха в подножието на склона — солидна група. Без да бързат, тръгнаха нагоре към Децата. Вече не приличаха на точки. Ни най-малко. Хора, личеше дори отдалече, с цел и посока. Тук-там в групата проблясваше метал. На рамото на Гушата се стовари една тежка длан и той подскочи. Когато се обърна, пред него стоеше Йон.

— Да поговорим, главатар?

— Какво има? — попита Гушата, въпреки че вече знаеше отговора.

— Обичайното. Ако ме убият…

Гушата закима нетърпеливо.

— Да, ще намеря синовете ти и ще им дам дела ти.

— И още?

— И ще им кажа за баща им.

— Всичко?

— Всичко.

— Хубаво. И да не разкрасяваш много, старче, чу ли?

— Така като ме гледаш, напоследък дали разбирам нещо от разкрасяване? — посочи Гушата към мърлявото си палто.

Докато си стискаха ръцете, на Гушата му се стори, че долови едва забележима усмивка на устните на Веселяка.

— Не, главатар, не и напоследък — отвърна Йон и когато се отдалечи, Гушата се замисли кой ли щеше да иска да чуе за него, когато той се върнеше обратно при пръстта. Кърнден Гушата нямаше никого, цялото му семейство беше на върха на този хълм.

— Време за приказки — каза Прекрасна.

Сухара беше оставил хората си назад, при Децата, и сега вървеше към Героите с празни ръце и широка усмивка. Гушата изтегли меча си и тежестта в ръката му, макар и плашеща, му вдъхна известен кураж. Познаваше добре остротата на това острие, постигната с години наред точене край лагерния огън. Само парче стомана, но с живот и смърт, събрани в едно по дължината на острието.

— Дава сили, нали? — Тръпката застана до него и превъртя ръкохватката на секирата в големия си юмрук. Дебелата дръжка на бруталното изделие беше нашарена с къси шипове и завършваше с масивно, нащърбено, но лъщящо от чистота острие. — Човек винаги трябва да е въоръжен. Пък макар и само заради усещането на стоманата в ръцете.

— Мъж без оръжие е като къща без покрив — промърмори Йон.

— Рано или късно, и двете ще протекат — довърши Брак.

Сухара спря на склона. Беше се приближил предостатъчно, за да го стигне коя да е стрела.

— Хе-хей, Гуша! Още си там горе, а?

— За беда, да.

— Добре ли спиш напоследък?

— Не бих отказал една пухена възглавница. Да не би да ми носиш?

— Ще ми се да имах една и за теб. Това там Коул Тръпката ли е?

— Ъхъ. Доведе две дузини със себе си.

Струваше си да пробва, каза си Гушата, но Сухара посрещна това с усмивка.

— Добър опит. Никого не е довел. Отдавна не сме се виждали, Коул. Как я караш?

Тръпката не отвърна, просто сви едва-едва рамене.

— Така значи, само толкова? — повдигна въпросително вежди Сухара.

Последва ново свиване на рамене. И небето да паднеше отгоре му, помисли си Гушата, нямаше да му направи по-голямо впечатление.

— Както искаш — каза Сухара. — Слушай, Гуша, мога ли да си получа обратно хълма?

Гушата намести пръсти около дръжката на меча. Изгризаната кожа около ноктите му пареше от болка.

— Мисля да поостана още няколко дни — каза.

Сухара смръщи вежди. Не му допадна отговорът.

— Виж, Гуша, онази вечер ти ми даде шанс, сега ти връщам услугата. Има си начин как стават нещата и което е редно, редно е. Няма как да не си забелязал, че водя нови приятели. — Той посочи с палец през рамо към Децата. — Та ще те питам пак. Може ли да си получа обратно хълма?

Последен шанс. Гушата пое дълбоко въздух и се провикна срещу вятъра.

— Боя се, че не, Сухар! Боя се, че ще трябва да се качиш тук и да го измъкнеш от ръцете ми!

— Че колко имаш там горе? Девет? Срещу моите две дузини?

— Изправяли сме се срещу такива като теб при по-малки шансове и пак сме се справяли! — отвърна Гушата, но като се замисли, никога по желание.

— Браво на вас, мамка ви! На твое място нямаше да съм толкова доволен! — Сухара понижи тон и продължи с уговорките: — Слушай, няма причина да стигаме дотам, нещата да се оплескат напълно…

— Няма — отвърна Гушата. — Освен тази, че сме в проклета война!

Той осъзна, че несъзнателно беше изревал с пълно гърло последното и в тона му се бе прокраднала повече злоба, отколкото бе възнамерявал.

Доколкото виждаше от това разстояние, усмивката на Сухара съвсем се бе стопила.

— Както кажеш — рече той. — Просто реших да ти върна услугата, нищо повече.

— Хубаво от твоя страна. Оценявам го. Но не мога да мръдна оттук.

— Повече от жалко.

— Ъхъ. Но това е положението.

Сухара пое дъх, сякаш, аха, да заговори, но вместо това млъкна. Но не тръгна обратно, остана на място. Гушата също не помръдна. Не помръднаха и момчетата от дузината му, просто стояха и гледаха надолу от билото. Тези на Сухара пък ги гледаха отдолу. Стана тихо на Героите, чуваха се само тихото свистене на вятъра и от време на време пърхането на птичи криле в небето или жуженето на някоя пчела в тревата. Тишина и спокойствие. Доколкото е възможно по време на война.

Накрая Сухара затвори уста, обърна се и тръгна обратно по стръмния склон към Децата.

— Можех да му пусна една стрела — промърмори Прекрасна.

— Знам, че можеше — отвърна Гушата. — Ти пък знаеше, че не биваше.

— Знам. Просто казвам.

— Може пък да размисли и да се откаже — обади се Брак, но вътрешно май сам не си повярва.

— Не. И на него, колкото и на нас, това никак не му е по вкуса, но веднъж вече отстъпи. Шансът сега е на негова страна дотолкова, че да не може да го стори отново. — Гушата почти прошепна последните думи. — Няма да е редно. — В това време Сухара стигна Децата и изчезна зад един от каменните блокове. — Всички без лъкове, обратно сред Героите. И чакате момента.

Отново стана тихо. Проклетата болка в коляното на Гушата пак го споходи, докато прехвърляше тежестта си от крак на крак. Някъде отзад се разнесоха гласове — Йон и Брак се препираха за нещо, докато сформираха нищо и никаквата си редица от щитове. После пак тихо. Войната е деветдесет и девет дни скука и от дъжд на вятър един — умопомрачителен ужас. Гушата имаше неприятното чувство, че този беше от последните и всеки момент щеше да се стовари отгоре му с всичка сила.

Агрик беше забил няколко стрели в земята пред себе си и перата им потрепваха от вятъра като снопчетата семена по върховете на високата трева. Той се поклащаше на пръсти и пети и потриваше замислено наболата си брада.

— Може пък да изчакат да се стъмни.

— Не. Щом са му изпратили още хора, значи, Кучето иска хълма веднага. Съюзът иска Героите. Сухара няма да рискува с чакане, в случай че и на нас ни дойде помощ.

— Тогава… — промърмори Дрофт.

— Мисля, че ще тръгнат сега.

По някаква злощастна случайност в момента, в който Гушата каза „сега“, от сенките на Децата взеха да излизат хора. Оформиха стегнат ред и тръгнаха с равномерна крачка нагоре. Около дузина вдигнаха първата редица от щитове. Над раменете на тези в средата проблеснаха върховете на копията на мъжете от втората редица, а по фланговете, също така добре скрити зад щитовете, застанаха стрелците.

— Старият стил — каза Прекрасна, докато запъваше първата стрела в тетивата.

— Друго не бих очаквал от Сухара — отвърна Гушата. — Той самият е от старите времена.

„Точно както и аз, — помисли си. — С него сме две древни останки, които незнайно как издаяниха така незаслужено много. И сега се готвим да се изпотрепем. По стария начин, ако не друго. Ще го направим, както едно време, както е редно.“ Той погледна от двете си страни с надеждата да зърне отделилите се групи, но не видя нищо. Или пълзяха във високата трева, или чакаха.

Агрик опъна лъка и опря тетивата в намръщеното си лице.

— Кога да стрелям?

— Когато си сигурен, че ще удариш нещо.

— Някой конкретно?

Гушата прокара език по предните си зъби.

— Когото си сигурен, че ще свалиш. — Не, трябваше да го каже както си беше. И защо не? Най-малкото за това трябваше да му стиска, да го каже както си е. — Когото си сигурен, че ще убиеш.

— Ще дам най-доброто от себе си.

— Ще съм по-доволен, ако дадеш най-лошото.

— Разбрано.

Агрик пусна първата стрела — просто да пробва разстоянието. Тя прелетя над главите на момчетата на Сухара и ги накара да приклекнат зад щитовете. Стрелата на Прекрасна избръмча, след като се заби с глух удар в един от щитовете. Човекът зад него изостана и разтегли редицата. А тя и бездруго беше започнала да се разпокъсва, независимо от виковете на Сухара — едни бързат повече, други се изморяват по-бързо от проклетия склон.

Дрофт пусна своята стрела, но тя мина прекалено високо и отиде почти до каменния кръг на Децата.

— Мамка му! — изруга той и грабна с трепереща ръка нова стрела.

— Кротко, Дрофт, спокойно. Дишай — успокои го Гушата, въпреки че за него самия в момента дишането беше предизвикателство.

Той открай време не си падаше много по стрелите. Особено, това се подразбираше, когато се сипеха отгоре му. Нищо и никаква работа е това стрелата, но колкото и малко да е острието й — докарва ти смъртта като едното нищо. Спомни си пороя от стрели, който се изсипа върху редицата им при Айнуорд, приличаха на ято разгневени птици. Няма къде да бягаш. Просто стоиш и се надяваш.

Сега една от стрелите на момчетата на Сухара полетя право към него и той пристъпи встрани към един от Героите, като едновременно с това приклекна зад щита си. И не му беше никак забавно да я гледа как се върти във въздуха и се спуска над главата му, никога не знаеш дали вятърът няма да я подхване в последния момент и да я отнесе накъдето не трябва. Тя отскочи от каменния блок и отлетя настрани. Но дори в тревата, стрелата си е стрела — носи смърт.

Стрелецът, изстрелял я, коленичи и се засуети с колчана си, но стената от щитове на другарите му не спря заради него и продължи да пълзи нагоре по склона. Миг по-късно стрелата на Атрок се заби в корема му. Гушата го видя да отваря уста от изненада и да изпуска току-що извадената от колчана стрела. В следващия момент чу вика му, който се проточи в пронизителен писък. И независимо че той можеше да означава единствено повече шанс за оцеляване, Гушата не изпита радост да го чуе. Не му допадаше много мисълта, че след някоя и друга минута той самият може да вие така.

Единият край на стената от щитове се разтегли назад, когато мъжете извърнаха глави към пищящия стрелец. Не знаеха да спрат да му помогнат ли, или да продължат нагоре — по-вероятно, дали не ги чака и тях същата участ. Сухара излая някаква команда и изправи редицата, но следващата стрела на Прекрасна прелетя току над главите на мъжете в нея и тя отново се огъна. Височината беше съюзник на Гушата, неговите хора стреляха косо и стрелите им летяха доста по-бързо. Тези на Сухара от своя страна трябваше да вдигат лъковете почти отвесно нагоре, където ветровете носеха стрелите им накъдето си поискат. Но независимо от това опасността оставаше. Днес нищо нямаше да се реши само със стрели.

Гушата остави Дрофт да пусне още една стрела надолу и сграбчи рамото му.

— Връщай се горе при другите.

Момчето се дръпна сърдито и почти изкрещя от гняв. Сигурно бе обладан от духа на битката, кой го знае човек кога ще го хванат бесните и кога не. Сковаващ страх и умопомрачителен бяс — двете страни на листото коприва, не ти трябва да докосваш коя да е. Гушата заби пръсти в рамото на момчето и го придърпа към себе си.

— Казах, обратно при другите!

Дрофт преглътна задавено, явно тежестта на ръката на Гушата успя да му върне мисълта в главата.

— Разбрано.

Той изтича приведен към Героите и изчезна зад един от камъните.

— Изтегляй се, когато се наложи — извика Гушата на Прекрасна. — Без рискове!

— Естествено! — изсъска му през рамо тя, докато запъваше нова стрела в тетивата.

Той тръгна предпазливо назад, като си отваряше очите на четири за стрели. Когато стигна зад Героите, се обърна и забърза към средата на кръга. Обзе го радост от няколкото мига сигурност повече и същевременно се проклинаше наум за малодушието си.

— Стигнаха до… аа!

Стъпи накриво и глезенът му се изкълчи болезнено. Стисна зъби, докуца до другите и застана в оформената редица в средата.

— Голяма гад са тия заешки дупки — прошепна до него Тръпката.

Гушата понечи да отвърне с нещо остроумно, но преди да успее да си събере мислите, Прекрасна се появи тичешком иззад един от Героите и размаха лъка над глава.

— Минаха стената! Оправих още едно от копелетата!

Агрик я следваше по петите. Тъкмо премяташе щита си на гърба, когато една стрела прелетя над каменните блокове и се заби в тревата до крака му.

— Идват! — изкрещя той.

Гушата ги чу. Виковете им се примесваха с вече притихващите писъци на улучения в корема стрелец и шума на вятъра.

— Ти, по-бавно бе! — чу той задъхания крясък на Сухара.

Явно още имаше проблеми с бойния ред на хората си — едни нямат търпение да стигнат горе, други точно обратното — не са свикнали един с друг. А това беше преимущество за него, неговите момчета се биеха заедно от не помнеше вече колко години.

Хвърли бегъл поглед настрани и погледът му срещна този на дъвчещия Скори, който му смигна. Стари приятели, братя. Уирън беше извадил Меча от ножницата. Дългото му острие сивееше мрачно, без никакъв блясък, въпреки яркото слънце. Както бяха предрекли руните, щеше да се лее кръв. Въпросът беше само чия. Това си казаха двамата с очи, от думи нямаше нужда.

Прекрасна приклекна в единия край на късата им редица, прикри се зад щита на Атрок и постави стрела в лъка. С това приключиха приготовленията на дузината.

Първият се прокрадна внимателно иззад един от Героите. На щита му имаше нарисувано нещо, но битките и времето бяха олющили почти напълно боята и вече не личеше какво. В едната му ръка лъщеше меч, на главата му имаше шлем, но това не му придаваше кой знае колко опасен вид. Изглеждаше направо смазан — провесил език, запъхтян от дългото изкачване.

Мъжът зяпна редицата на Гушата, а момчетата в нея зяпнаха него. Гушата долови напрежението в тялото на притиснатия в него Йон — напираше да хукне напред. Чу хриптящия дъх на Тръпката, изпуснат през здраво стиснати зъби. Чу гърленото ръмжене на Брак. Нервите на всеки бяха опънати до скъсване, а това само допълнително напрягаше тези на човека до него.

— Кротко — изсъска Гушата, — дръж редицата.

Знаеше, че в такъв момент най-трудното нещо е да останеш на място. Хората просто не са създадени за това. Отвътре напира желанието или да се втурнеш напред, или да побегнеш назад, но при всички положения — да тръгнеш, да тичаш и крещиш. А вместо това трябва да се чака. За всяко нещо си има подходящият момент, а намирането му — най-важното в битката.

Още един от хората на Сухара се появи иззад камъните. Пристъпяше, приклекнал, едва-едва и надничаше над ръба на щита. На него беше доста зле нарисувана риба. Гушата се замисли дали това не беше името му и макар и само за миг, отвътре го напуши смях.

Не можеха да чакат още дълго. Трябваше да тръгнат, да се възползват от терена. Да ги пресрещнат, преди да са прехвърлили билото. И да ги пръснат обратно надолу. А кога да тръгнат, решаваше той. Как се взема такова решение? Мигът се проточи, изпълнен с най-дребни подробности. Чуваше хриптящия дъх в гърлото си. Долавяше полъха на вятъра по опакото на ръката. Виждаше отчетливо всяко полюшващо се стръкче трева. Устата му беше така пресъхнала, че дори и да знаеше точния момент, не беше сигурен дали щеше да успее да извика командата.

Дрофт пусна стрелата и двамата войници на Сухара приклекнаха зад щитовете си. Бръмченето на тетивата сякаш отприщи нещо в Гушата и преди дори да помисли сега ли бе моментът, вече крещеше с пълно гърло. Не викаше нищо конкретно, но хората му явно схванаха смисъла, защото полетяха напред като глутница кучета, скъсали едновременно синджирите си. Точният момент или не, вече беше късно. Но какво пък, може би този беше точно толкова добър, колкото и всеки друг.

Стъпалата му заблъскаха тежко земята, всяка стъпка тръпнеше в стиснатите му зъби и болното коляно. Зачуди се дали няма да попадне на друга заешка дупка и да се просне по корем. Чудеше се и къде са сега шестимата, които тръгнаха да ги обикалят по фланговете. Мислите му се редяха една след друга. Дали не сбърка, като отказа да отстъпи хълма без бой. Какво мислеха двамата нещастници, вече трима, които връхлиташе дузината му. Какви лъжи да измисли за пред синовете на Йон.

Момчетата от дузината препускаха до него в пълен синхрон, кантовете на щитовете им стържеха в неговия, раменете им блъскаха неговите. От едната страна Веселяка Йон, от другата Тръпката. Все хора, които знаеха как се държи редица. Хрумна му, че може би той беше слабата брънка във веригата. После, че прекалено много мислеше.

С всяка следваща тяхна крачка момчетата на Сухара пристъпяха все по-несигурно. Вече бяха повече и се опитваха да сформират нещо като строй, току пред камъните. Йон нададе пронизителен боен вик. Агрик го поде, а след него и брат му. Накрая всички крещяха и виеха като животни, а подметките им блъскаха древната земя на Героите. Земя, на която може би хората са идвали да се молят, някога, много отдавна. Да се молят за по-добри времена.

Ужасът и вълнението от предстоящата битка изпълниха гърдите му, пареха в гърлото му. Огънатата редица от щитове на момчетата на Сухара се размаза пред очите му. Тук-там проблесна острие на размахано оръжие.

Стигнаха камъните.

— Сега! — изрева с пълно гърло Гушата.

Двамата с Йон тръгнаха наляво, Тръпката и Брак надясно. Уирън се втурна напред през образувалата се пролука. Виеше като някое диво животно. Гушата зърна бегло лицето на един от редицата на Сухара. Човек никога не е само смел или само страхливец. Всичко зависи от това, накъде ще се обърнат нещата. От това, кой стои до него. И дали не е трябвало да катери някой проклет хълм, докато отгоре му се сипят стрели. И онзи направо се смали в опита си да се скрие зад щита си, докато Мечът се стоварваше върху него като планина, огромна, наточена като бръснач планина.

Чу се стържене на метал, после дърво и плът се пръснаха едновременно. Ушите на Гушата кънтяха от рева на мъжете и напиращата в главата му кръв. Той се изви рязко настрани, за да избегне острието на копие, и стовари меча си върху нечий щит. Острието изтропа по дървото и той залитна настрани. Блъсна се в друг щит с такава сила, че чу костите си да пращят. В следващия миг се стовари по гръб на земята и се изпързаля надолу по склона.

Тогава видя Сухара, дългата му посивяла коса се бе оплела в лицето му. Той замахна навреме с меча, но Уирън беше по-бърз — ръката му се стрелна напред и заби топката на дръжката на Меча в устата на Сухара. Ударът отметна главата на възрастния войн назад и той се изтъркаля по гръб на земята. Гушата отмести очи, имаше си свои грижи в момента.

Скочи напред и почти сблъска глава в нечия озъбена физиономия. Зловонният дъх го блъсна в лицето. Мечът му се беше закачил в нещо и той започна да дърпа да го освободи, като същевременно се опитваше да си отвори достатъчно място пред себе си, за да замахне. Натисна здраво с щита и с наклона в своя полза, лесно успя да изтика озъбения достатъчно далече от себе си.

Някъде до него Атрок удари със секирата си нечий щит и в отговор получи удар по своя. Гушата замахна рязко, но лакътят му се закачи в дръжката на копие и острието на меча му успя само да плесне с плоското нечие рамо — дружеско потупване, нищо повече.

През това време Уирън беше в разгара си. Мечът описваше размазани дъги около него и караше хората на Сухара да отскачат с писъци назад. Накрая един не успя да го стори навреме. Оказа се племенникът на Сухара. Момчето не успя дори да извика, преди Мечът да го разсече надве. Горната част на тялото му полетя с размахани във въздуха ръце, а краката му се строполиха на земята. И единственият звук, който издаде огромното сиво острие, беше едно звънтящо „пук“, като разпукал се от топлината на слънцето лед, после продължи по пътя си сред пръски кръв. Гушата ахна от изненада, когато топлите капки опръскаха лицето му. Замахна и острието му срещна друг щит. Беше стиснал така здраво зъби, че имаше чувството, че всеки момент ще се счупят. Процеди някаква ругатня, после в лицето му пръснаха трески. С периферното си зрение долови движение, щитът му се вдигна инстинктивно и нещо тежко изтрополи по него. Ръбът на дървото се заби в брадата му и той залитна силно настрани с изтръпнала от поетия удар ръка.

На синия фон на небето се открои острие и той го пое с меча си, докато продължаваше да се олюлява заднешком. Застърга метал и той изпъшка в нечие, почти долепено до неговото, лице. Приличаше на Джътлан, но нямаше как да е той, беше от години обратно при пръстта. Продължи да залита надолу по склона, с омекнали, изгарящи от болка колене. Не можеше да си поеме дъх и беше на крачка да загуби равновесие. Някъде в мелето зърна металното око на Тръпката и разтеглената по обезобразеното му лице зловеща усмивка. В следващия момент секирата му разцепи главата на Джътлан и разпиля кървава пихтия по щита на Гушата. Той блъсна настрани мъртвото тяло и то се затъркаля надолу по склона. Току до него Мечът разкъса нечия ризница и част от разлетелите се стоманени бримки го жегнаха по опакото на ръката.

Трясък и тропот, стържене и дрънчене, писък, съскане, нов трясък, ругатни и животински крясъци. Стори ли му се, или наистина чу Скори да пее? Насред всичко това? Нещо премрежи погледа му, последва удар през едната буза, който отметна главата му настрани. Кръв, стомана, земя — вече не знаеше кое какво е. Нещо полетя към него, той отскочи настрани и се изпързаля на лакът по тревата. Видя копие и една озъбена физиономия на другия му край. Острието се стрелкаше към него, на лицето имаше рождено петно. Гушата успя някак да избие удара с щита си, докато се опитваше да стане на крака. Скори удари онзи с белега по рамото и той изпусна копието, а от раната бликна кръв.

Зърна Прекрасна. Лицето й беше цялото в кръв — нейна, чужда или по малко от двете. Чу смях. Беше Тръпката. Видя го да размазва физиономията на лежащ по гръб на земята мъж с обкантения с метал ръб на щита си. Чу отчетливо хрущенето на костите — хряс, хряс. Йон крещеше и стоварваше с трясък секирата си върху нещо. Дрофт залиташе, стиснал окървавената си ръка, а на гърба му се поклащаха останките от потрошен лък.

Някой скочи към него с копие и Гушата се хвърли на пътя му. Замахна отстрани с меча и ушите му прокънтяха от собствения му гърлен крясък. Дръжката подскочи в юмрука му при сблъсъка. Видя кожената дреха на онзи да се разцепва и провисва окървавена. Посече го отново с обратния замах и тялото му се превъртя във въздуха, докато падаше към земята, а единият му ръкав се подмяташе като празен насред облак от ситни пръски кръв.

Някой тичаше надолу по склона. Покрай него прелетяха пропуснали целта си стрели. Гушата се втурна след него, но напразно. Сблъска се с Агрик, подхлъзна се и здравата се стовари на земята. Дръжката на меча се заби в ребрата му и той остана за момент проснат по гръб, напълно незащитен. Тичащият обаче явно не се интересуваше от това, защото продължи да препуска надолу, в един момент дори захвърли щита си настрани.

Гушата сграбчи дръжката на меча, а с нея и цяла туфа трева в бързината. Някой изникна наблизо и той едва не го посече, преди да осъзнае, че беше Скори, стиснал копие в ръце. Цялата дузина на Сухара бягаше надолу по склона. Поне онези, които още дишаха. Когато хората ти се пречупят, пречупват се всички накуп. Като срутваща се стена или сриваща се в морето канара. Стори му се, че зърна Сухара да накуцва най-отзад с окървавено лице. От една страна, му олекна, че дъртото копеле беше отървало кожата, от друга, му се прииска да го догони и довърши на място.

— Отзад! Отзад!

Гушата затича нагоре със свит от страх стомах. Между камъните съзря хора. Не можа да различи повече. Слънцето блестеше ярко, ослепително. Чу викове и звън на метал. Осъзна, че тича с всички сили. Озова се между камъните. Щитът му се блъсна в един от Героите и ръката му изтръпна. Беше останал съвсем без дъх. Болеше навсякъде. Давеше се от кашлица, но не спря да тича.

Товарният кон лежеше мъртъв край огъня, с щръкнала от ребрата стрела. Погледът му спря върху щит с изрисувана червена птица. Над него се вдигаше и стоварваше обратно надолу стоманено острие. Прекрасна пусна една стрела, но пропусна целта. Червения гарван извърна глава и хукна да бяга. Зад него изникна друг от дузината на Сухара, с лък в ръка. Стрелата му полетя към Прекрасна. Без да я изпуска от поглед, Гушата застана пред нея, изби я с щита си и я проследи с очи, докато потъваше във високата трева.

Когато вдигна глава, двамата бяха изчезнали. Недалече от огъня Агрик стоеше над нещо на земята. Вторачен в земята, със секира в едната ръка и шлем в другата. Гушата не искаше да знае какво лежеше на тревата в краката му, но вече се досещаше.

Един от хората на Сухара се влачеше по земята и високата трева шумолеше под окървавените му крака. Тръпката отиде до него и разби главата му с тъпия край на секирата си. Не замахна с всичка сила, само колкото трябваше. Точен, премерен удар, като добре обигран копач, който пробва твърдостта на земята. Някъде някой продължаваше да пищи, но Гушата не беше сигурен дали звукът не беше само в неговата глава. Или пък беше собственият му свистящ дъх. Примигна объркано. Защо, мамка му, останаха на хълма? Разтърси глава, сякаш отговорът щеше да изпадне оттам. Не стана, само челюстта го заболя още повече.

— Мърдаш ли го?

Скори беше приклекнал до седналия на земята Брак, притиснал окървавена длан върху бедрото си.

— Мърда, мамка му! Само дето боли, като го мърдам.

Гушата беше плувнал в пот, кожата му пареше, щипеше навсякъде. Брадата му тръпнеше от болка в удареното от ръба на щита място, едната ръка също. Болното коляно и глезенът си боляха постарому, иначе беше невредим. Нито една рана. Не беше сигурен как се отърва така. Тръпката от битката започна да отшумява, а краката му все повече да треперят, като на новородено теле. Очите му се навлажниха и погледът му се премрежи. Сякаш беше взел назаем сила за битката, която сега трябваше да връща, с лихвите при това. Пристъпи към угасналия огън и мъртвия товарен кон. От ездитния нямаше следа. Или беше избягал, или също бе мъртъв някъде. Отпусна се тежко на земята и седна насред Героите.

— Добре ли си? — Уирън се надвеси над него. Държеше огромния меч за острието, под дръжката. Сивата стомана беше опръскана и омазана в червено. Окървавена, както му е редът. Веднъж изваден от ножницата, мечът трябва да бъде окървавен. — Добре ли си?

— Да, мисля.

Пръстите на Гушата бяха вкочанени около ремъка на щита и той не можеше да намери сили да ги разтвори. Накрая успя и пусна щита на тревата до себе си. По него, наред със стотиците стари рани, белееха няколко пресни резки, а матовата желязна топка в центъра се бе сдобила с нова вдлъбнатина.

— Какво стана? — Късо остриганата коса на Прекрасна беше сплъстена от кръв. Тя потърка очи с опакото на ръката си. — Ранена ли съм?

— Драскотина — каза Скори и внимателно опипа с палци мястото на главата й.

До нея, Дрофт беше коленичил и се поклащаше бавно напред-назад. Притискаше с длан ръката си, по която кръвта се беше стекла до върховете на пръстите.

Слънцето проблесна в очите на Гушата и го накара да замига.

— Връщайте се, шибаняци! Елате, проклети страхливци!

Йон се бе изправил между два от Героите и крещеше към Сухара и хората му.

Нямаше смисъл. Всеки е страхливец. Страхливец и герой ведно, зависи как ще се обърнат нещата. Те нямаше да се върнат. Бяха оставили осем трупа след себе си. Нямаше да се върнат. За това се молеше Гушата на старите богове от това свято място.

Скори си тананикаше тихо, тъжно, докато вадеше от кесията на колана си иглата и конците, за да се заеме с шиене на раните. Няма радостни песни след края на битката. Те се пеят преди нея и обикновено преиначават действителността.

Гушата осъзна, че мисли за това, колко добре всъщност се бяха наредили нещата. Повече от добре. Само един мъртъв. Тогава погледът му спря на глуповатото изражение на физиономията на Атрок, на кръстосания му поглед и разпраната от секирата на Червения гарван кожена риза, сякаш сляла се в едно с кървавата пихтия на вътрешностите му. Призля му от самата мисъл, че се чувстваше доволен от изхода на битката. Знаеше, че тази гледка щеше да остане завинаги с него, редом със стотиците други. Всеки носи някакъв товар на плещите си.

Легна на тревата и се загледа в плуващите по небето облаци. Също като спомените му, нижеха се един след друг. Добрият водач не трябва да се вайка за избора, който е направил, така му казваше навремето Три дървета, но добрият водач не може да спре да го прави.

Беше постъпил, както е редно. Може би. А може би такова нещо не съществуваше.

ДЕН ПЪРВИ

Армия от мъже със здрав разум в главите би побягнала.

Шарл дьо Монтескьо

ТИШИНА

Ваше Кралско Величество,

Лорд Баяз, Първия магус, предаде на маршал Крой Вашето настоятелно желание да се сложи бърз край на военните действия. Ето защо маршалът изготви нов план за въвличане на Дау Черния в една-единствена, решителна битка и сега цялата армия кипи от дейност.

Дивизията на генерал Яленхорм води похода и напредва от здрач до зори. Само на час-два път я следва авангардът на дивизията на генерал Митерик. Човек ще рече, че двамата са се впуснали в дружеска надпревара кой пръв да влезе в схватка с врага. Междувременно лорд-губернатор Мид бе отзован от Олесанд. Планът е трите дивизии да се съберат при град, на име Осранг, откъдето да поемат заедно на север, към Карлеон и победа.

Аз пътувам с щаба на генерал Яленхорм, в челната редица на похода. Напредъкът ни е донякъде затруднен от лошите пътища и променливото време — слънцето се обръща в порой за секунди. Генералът обаче не е човек, който ще спре пред усилията ни на природа, ни на враг. Разбира се, в случай че се натъкнем на северняците, веднага ще уведомя Ваше Величество за изхода от сражението.

Ваш най-верен и смирен слуга,

Бремър дан Горст,

кралски наблюдател на военните действия в Севера

Трудно можеш да го наречеш зора. Онова едва забележимо, траурно сиво просветляване на хоризонта, преди слънцето да тръгне пълзешком нагоре и да оцвети небето. Почти без жива душа наоколо, а малцината мярнали се — само призрачни силуети в мрака. Празно поле, превърнато в земя на мъртвите. Любимото време от деня на Горст. Човек почти може да си повярва, че никога повече няма да се наложи да говори.

Той тичаше вече от почти час. Тичаше с тежки стъпки в издълбаните коловози в калта. А черните клони на дърветата и избеляващото небе се отразяваха в дългите локви на дъното им. Щастливи огледални светове, в които той има всичко полагащо му се. Тежките му ботуши безмилостно се стоварваха отгоре им и плискаха мръсна вода по бронята на прасците му.

Естествено, тичането в пълна броня щеше да е истинска лудост, затова той носеше само най-важното. Нагръдника и пластините на гърба, завършващи с къса пола над горната част на бедрата, а надолу само бронята под коленете и прасците. На дясната ръка — само бронята за предмишницата и металната ръкавица, за по-леко боравене с дългото острие. На лявата, париращата ръка — цял ръкав от най-яката стомана, чиито припокриващи се пластини я предпазваха от върха на пръстите до рамото, където завършваше с масивна плоскост. Нагоре носеше дебел подплатен с вълна жакет, а надолу — кожени панталони, подсилени със стоманени ленти по бедрата. Полезрението му бе силно ограничено от тесния процеп на стоманения шлем.

Едно куче с гротескно подут корем и козина на петна го погна и джафка известно време по петите му, преди да се откаже от него в полза на огромна купчина боклук покрай пътя. Само това ли ще оставим в тази страна, с което да се запомни присъствието ни, боклука си? И труповете си? Той навлезе тичешком в потъналия в блажена тишина брезентов лабиринт на лагера на генерал Яленхорм. По отъпканата трева пълзеше мъгла, опасваше близките шатри, а на по-далечните придаваше призрачен вид. Вързаните в редица коне го изгледаха печално над привързаните на муцуните им торби с овес. Край един грейнал в сумрака като яркооранжево цвете мангал, сред облак от искри, стоеше самотен постови и протягаше към жаравата две бледи длани. Той се извърна към запъхтяния Горст, после го изгледа, зяпнал, как се отдалечава.

Пред шатрата му го чакаха двамата прислужници. Рюрген донесе кофа вода и Горст пи на огромни глътки, оставяйки студената течност да потече по изгарящата кожа на шията му. Млад с усилия донесе сандъчето и Горст извади отвътре тренировъчните оръжия — тежки, масивни и чукани. Топките на дръжките им бяха почти с размерите на малки тухли — отчаян опит за балансиране тежестта на остриетата. Бяха сигурно три пъти по-тежки от бойните му оръжия, а те самите превишаваха значително армейския стандарт.

Без да продумат, двамата прислужници нападнаха едновременно. Рюрген с щит и тежка дървена палка, а Млад с дълъг прът. Горст започна да отбива атаките. Не беше лесно, предвид тежестта на тренировъчната стомана, а и двамата не щадяха усилия. Не му оставяха време за реакция, не проявяваха капка милост или уважение като към господар — никакви шансове. Но той не го и искаше. Преди Сипани получи своя шанс, но това го направи мекушав. Притъпи разсъдъка му. И когато настъпи решителният момент, той не беше готов. Никога повече. Следващия решителен момент ще посрещне изкован от стомана, наточен и безмилостен като острието на бръснач. Затова всеки ден, в продължение на вече четири години, всеки ден след Сипани, в дъжд, жега или студ, без изключение, започваше така.

Със звън, стържене и удари на стомана в дърво. А от време на време и по някое глухо „туп“, последвано от ръмжене, когато прътът или палката приплъзваха по бронята и попадаха на незащитена плът. И това в ритъма на накъсано дишане и тежките удари на сърцето му — нечовешко усилие. Потта пропиваше дебелия подплатен жакет и косата му, хвърчеше на едри капки през тесния визьор на шлема. Паренето във всеки мускул на тялото бе все по-силно и все по-приятно, сякаш успяваше да изгори срама и върне обратно живота.

Той спря, задъхан, с притворени очи. Рюрген и Млад започнаха да разкопчават катарамите и свалят бронята му. Когато свалиха тежкия стоманен нагръдник, му се стори, че ще полети. Високо в небето и никога повече няма да стъпи обратно на земята. А, какво е това, дето се рее над главите ни? Как какво, изкупителната жертва, самият Бремър дан Горст, най-после свободен от оковите на земята!

Той свлече с мъка подгизналите и вмирисани на пот дрехи — усещаше ръцете си подути и немощни. Остана гол, покрит със синини, а от кожата му се вдигаше пара като от току-що изваден от фурната хляб. Лиснатата отгоре му леденостудена кофа вода накара дъха му да секне. Млад му хвърли една голяма кърпа и той се подсуши. Рюрген донесе чисти дрехи и докато той ги обличаше, се присъедини към Млад, който вече лъскаше броните и им връщаше обичайния матов блясък. Слънцето пропълзя над хоризонта и Горст видя през пролуките между дърветата най-ранобудните пехотинци от Първи полк на Кралската гвардия да излизат от палатките си в мразовитото утро. Навличаха и притягаха брони, ръчкаха обнадеждено угасналата жарава от вчерашните огньове, стягаха се за поредния поход. Една групичка от прозяващи се войници бе отведена настрани, за да присъства на бичуването на техен провинил се в нещо другар. Острият пукот по покрития с червени резки гол гръб на войника достигаше със закъснение до ушите на Горст, миг по-късно последван от стоновете. Не знае какъв късметлия е. Да беше и моето наказание така краткотрайно, директно и заслужено.

Бойните оръжия на Горст бяха изработени от Калвес — най-великият оръжейник в Стирия. Бяха подарък от краля, в знак на признателност за това, че му спаси живота в битката за Адуа. Рюрген изтегли рапирата от ножницата и я завъртя, за да огледа Горст и двете безупречно излъскани страни на острието. Той кимна одобрително. После прислужникът направи същото с кинжала, по чиито ръбове на острието пробяга хладен блясък. Горст кимна отново, пое колана с оръжията си и го препаса. Постави една ръка на рамото на Рюрген, другата на това на Млад, стисна ги одобрително и се усмихна.

— Генерал Яленхорм помоли да ви предам да се присъедините към него начело на колоната в момента, в който дивизията е готова да потегли — каза тихо Рюрген, стараейки се да не нарушава тишината наоколо.

Млад вдигна поглед и примижа към зазоряващото небе.

— Само шест мили до Осранг, господине. Мислите ли, че ще има битка?

— Надявам се да няма. О, слава на съдбата, дано да има. Моля, моля, само за едно моля, само това. Нека има битка.

АМБИЦИИ

— Фин?

— Мм?

Той се надигна на лакът и се надвеси усмихнат над нея.

— Обичам те.

— Мм.

Тя не отговори. Отдавна бе спряла да се надява да я сполети онази любов, която те удря като гръм и кара коленете ти да омекват. Някои хора са способни на такова нещо. Други са здраво стъпили на земята.

— Фин?

— Мм?

— Наистина. Обичам те.

И тя го обичаше, макар понякога да й беше трудно да го каже на глас. Наистина, или поне изпитваше нещо подобно на любов. Той изглеждаше великолепно в униформата си и още по-добре без нея, понякога се изненадваше от това, как успяваше да я разсмее, а когато се целуваха, определено имаше жар. Беше благороден, великодушен, усърден и уважаван от хората и миришеше приятно, вярно… не блестеше с кой знае какъв интелект, но така може би бе дори по-добре. В едно семейство рядко има място за двама с интелект.

— Добро момче.

Тя го потупа нежно по бузата. Да, обичаше го. Мразеше го по малко само от време на време, а това беше повече от онова, което питаеше към мъжете като цяло. Двамата си подхождаха, допълваха се. Оптимист и песимист, идеалист и прагматик, мечтател и циник. И не на последно място, неговият благороден произход и нейната болна амбиция.

Той изпусна една въздишка на разочарование.

— Кълна се, всеки мъж в цялата проклета армия те обича.

— Какво ще кажеш за прекия ти командир, лорд-губернатор Мид?

— Е… не, той сигурно не, но подозирам, че ще питае по-топли чувства към теб, ако спреш да го правиш на посмешище при всеки удобен случай.

— Ако аз спра, той ще почне сам да го прави.

— Сигурно е така, но хората понасят това далече по-леко.

— Както и да е, има само един офицер в армията, който ме интересува.

— Нима?

Той се усмихна и прокара нежно пръст по извивката на устните й.

— Капитан Хардрик. — Тя цъкна с език. — Ще да е заради тези тесни кавалерийски панталони, така мисля. Обичам да изпускам неща, за да го гледам как се навежда да ги вдигне. Опа. — Тя допря показалец до устните си и изпърха с мигли. — Ах, колко съм непохватна, пак си изпуснах ветрилото! Дали не бихте били така добър да се наведете да го вдигнете, капитане? А, почти го достигнахте. Още малко се наведете, капитане. Още… малко… по-ниско.

— Безсрамница. Не мисля обаче, че Хардрик е за теб. Човекът е тъп като пън. Само минута в компанията му ще те отегчи до смърт.

— Май си прав — въздъхна тежко Финри. — Хубавият задник не стига. Нещо, което повечето мъже никога не осъзнават. Но може би… — Тя се замисли за най-абсурдния избор за любовник от познатите й и когато стигна до идеалния кандидат за титлата, усмивката й грейна. — Какво ще кажеш за Бремър дан Горст тогава? Определено не блести с чар и обаяние… с мозък също… няма и кой знае какво положение в обществото, но съм сигурна, че под тази дивашка външност се крие дълбока, преливаща от чувства душа. Естествено, с гласа няма да е лесно да свикна, при положение че успея да му измъкна повече от две думи на кръст, но ако една жена си пада по силния мълчалив тип, бих казала, че той е идеалният избор… какво? — Забеляза, че Хал вече не се усмихва. — Шегувам се. Познавам го от години. Безобиден е.

— Безобиден? Виждала ли си как се бие?

— Виждала съм го да се дуелира.

— Не е същото.

Реакцията му я накара да се замисли. Искаше да разбере повече.

— Ти виждал ли си го да се бие?

— Да.

— И?

— И… радвам се, че е на наша страна.

— Оо, мъничкият ми. — Тя докосна с показалец върха на носа му. — Да не те е страх от него?

Хал се отдръпна и се претърколи обратно по гръб.

— Малко. Всеки с мозък в главата трябва поне малко да се страхува от Бремър дан Горст.

Това я изненада. Не подозираше, че Хал се страхува от нещо. Продължиха да лежат мълчаливо, под леко поклащащия се от вятъра брезент на палатката.

Почувства се виновна. Наистина обичаше Хал. В деня, в който й предложи, тя обмисли всички страни от предложението му. Всяко „за“ и „против“, преди категорично да отсъди в негова полза. Той беше добър човек. Един от най-добрите. Превъзходни зъби. Честен, смел, верен до гроб. Но това не стига. Ето защо той имаше нужда от прагматик до себе си, някой, който да го направлява през бързеите на живота. Ето защо той се нуждаеше от нея.

— Хал.

— Да?

Тя се претърколи към него, притисна се в топлото му тяло и прошепна в ухото му.

— Обичам те.

Трябваше да признае, наслаждаваше се на властта, която имаше върху него. Толкова малко му трябваше, за да грейне от щастие.

— Добро момиче — прошепна той и я целуна.

Тя отвърна на целувката и зарови пръсти в косата му. Всъщност какво е любовта, ако не това, да намериш човека, който ти подхожда? Който те допълва. Някой, с когото да работиш. И върху когото да работиш.

Алис дан Бринт беше достатъчно красива, достатъчно умна и от достатъчно добро потекло, за да не представлява общуването с нея срам в очите на другите, но същевременно недостатъчно красива, умна и от добро потекло, за да представлява заплаха. Сравнително малобройна прослойка от обществото, идеалната според Финри, за привличането на приятелка, за която да не се тревожи, че ще я засенчи. Финри не обичаше да бъде засенчвана.

— Намирам го доста трудно, привикването към всичко това… — промърмори Алис и изгледа през руси мигли маршируващата покрай тях колона войници. — Да си през цялото време заобиколена от мъже, не се свиква лесно…

— Няма как да знам. Моят дом винаги е бил в армията. Майка ми почина, когато съм била съвсем малка, баща ми ме отгледа.

— О… съжалявам.

— Защо? На баща ми му липсва, предполагам, но на мен? Не я помня.

Настъпи неловко мълчание. Нищо чудно, осъзна Финри, казаното от нея бе съпоставимо с ефекта на боздуган в главата.

— Ами твоите родители — попита тя.

— И двамата са мъртви.

— О.

Това допълнително влоши нещата. Както изглеждаше, повечето й разговори криволичеха между нетърпимост и раздразнение и вина от казаното. Реши твърдо да опита да проявява повече търпимост, но това не беше първият случай да го прави и досега никога не беше успявала. А може би трябваше да си държи устата затворена, но и това беше опитвала неведнъж, с още по-жалък резултат. Заслуша се в ритмичното чаткане на копитата и громолящия тропот на ботуши по черния път. От време на време някой недоволен от строя офицер крясваше заповед.

— Тръгваме на… север? — попита Алис.

— Да, към град, наречен Осранг, за да се присъединим към останалите две дивизии, под командването на генерал Яленхорм и генерал Митерик. Те може би са вече на само десетина мили от нас, от другата страна на тези хълмове — посочи тя с камшика си за езда към възвишенията отляво.

— Що за мъже са?

— Генерал Яленхорм е… — „Тактично, тактично“, повтаряше си наум Финри. — Смел и доблестен мъж, стар приятел на краля. — „И в резултат повишен до чин, надхвърлящ значително ограничените му възможности.“ — Митерик е компетентен и опитен офицер. — „А също склонен на неподчинение фукльо, вечно протягащ ръка към поста на баща й.“

— И всеки командва толкова войници, колкото и лорд-губернатор Мид, така ли?

— По седем полка всеки, два кавалерийски и пет пехотни.

Финри можеше да изрецитира името и числеността на всеки, да изброи старшите офицери, но вече Алис даваше вид да доближава предела на интелектуалните си способности. Без значение от темата на разговор, този предел май никога не стигаше висоти, но Финри бе решила твърдо да поддържа приятелството си с нея. Говореше се, че съпругът й, полковник Бринт, е доста близък с краля, което го правеше полезен познат. Ето защо тя винаги се смееше на безспирните му шеги.

— Толкова много хора — каза Алис. — Баща ти със сигурност носи огромна отговорност.

— Така е.

Последния път, когато видя баща си, остана шокирана от изтощения му вид. Винаги го бе смятала за изкован от желязо и мисълта за това, че под коравата му външност може би съществува по-мека среда, бе леко обезпокоителна. А може би това всъщност означава порастването — когато осъзнаеш, че родителите ти съвсем не са толкова непогрешими, колкото си мислиш.

— А колко войници има другата страна?

— Границата между военен и цивилен в Севера е някак размита. Имат може би няколко хиляди войници — професионална армия, да я наречем — мъже, които си вадят хляба с битки, със собствени брони и оръжия, целият им живот е минал във война. Те стоят начело на всяка атака, а в отбранителната стена от щитове, са винаги в първата редица. Но зад всеки един от тях има поне няколко мъже от така наречената лека пехота — фермери и занаятчии, принудени или наети да се бият и работят за войската. Леко въоръжени са, с копие или лък, но мнозина от тях са калени в битките на не една война. И накрая идват именитите войни — ветерани, извоювали си име и слава на бойното поле, известни с делата си. Те играят ролята на офицери — командват малки групи, наречени дузини, които вършат всякаква работа, от съгледвачески отряди до лични охранителни гвардии на главатарите от обкръжението на краля. Ето такива. — Тя посочи към една опърпана група от хората на Кучето, които вървяха след колоната по билото на хълма отдясно. — Не мисля, че някой знае с колко точно разполага Дау Черния. Вероятно самият той не знае.

— Толкова много знаеш… — изпърха с мигли Алис.

На Финри й се прииска да отвърне „Естествено, че знам“, но се задоволи само със свиване на рамене. Не се искаше кой знае какво за това. Просто слушаш, наблюдаваш и гледаш да не се изказваш за неща, от които не разбираш нищо. Все пак властта се корени в знанието.

— Ужасно нещо е войната, нали? — въздъхна Алис.

— Опустошава нивята, задушава търговията и производството, убива невинните и възнаграждава виновните, обрича честните на бедност, но пълни джобовете на спекуланти и мошеници и оставя след себе си само гробове, паметници и измислени истории.

Финри не си направи труда да спомене, че също така предоставя невероятни възможности за издигане.

— Толкова много ранени — продължи Алис. — Толкова много мъртви.

— Ужасно е. — „От друга страна, мъртвите опразват постове, в които човек с достатъчно умелост може лесно да се намърда. Или в които достатъчно умелите съпруги могат с лекота да наместят съпрузите си…“

— И всичките тези хора. Губят домовете си. Губят всичко.

Алис се взираше с насълзени очи в колоната от окаяни хорица, изтикани от войниците встрани от черния път и принудени да чакат, преди да тръгнат отново да бъхтят, задавени от прахоляка, вдигнат от ботушите им.

Бяха предимно жени, но така опърпани и окъсани, че човек трудно можеше да познае. Имаше също неколцина старци и деца. Безсъмнено северняци. И бедни. Повече от бедни — нямаха нищо. Стискаха отчаяно до гърдите си оскъдна покъщнина. С изпити от глад лица и зяпнали от изтощение усти. Не гледаха маршируващите насреща им войници с омраза, нито със страх. Бяха прекалено отчаяни, за да са способни на каквато и да е емоция.

Финри не знаеше нито от кого бягаха, нито накъде отиваха. Какви ужасии ги бяха пропъдили от домовете им и какви ги очакваха по пътя им утре. Безскрупулните трусове на войната просто ги бяха изхвърлили от къщите им. При вида им Финри изпита смесица от срам и отвращение. Срам от сигурността, в която се намираше, и отвращение от късмета си. Човек лесно забравя колко много има, когато погледът му е вечно прикован в онова, което няма.

— Трябва да се направи нещо — промърмори натъжено Алис.

Финри стисна зъби.

— Права си.

Тя пришпори коня си, вероятно хвърли няколко пръски кал по бялата рокля на Алис и стопи за нула време разстоянието до групичката офицери — онзи оплетен в кълчища мозък на дивизията.

Когато умело вклини коня си сред тях, Финри чу познатия военен език. Подходящ момент за атака и наличие на продоволствие. Време и морал на войската. Походно темпо и бойни заповеди. Не говореха чужд език, Финри разбираше и жаргона им. Моментално улови и грешките, и недоглежданията, и пропуските им. Беше отгледана в казарми, военни столови и щабквартири. Беше прекарала в армията по-дълго време от повечето от тези офицери и разбираше от стратегия, тактика и логистика повече от всеки един от тях. Със сигурност повече от командира на дивизията, лорд-губернатор Мид, който до миналата година не бе стоял начело на нищо по-отговорно и опасно от официален прием.

Той яздеше, заобиколен от щабните си офицери, под знамето на Англанд — двата кръстосани чука. Беше облечен с небесносиня униформа, подхождаща повече на актьор в безвкусна комедия, отколкото на командир на дивизия. Независимо от безчетното богатство, което хвърляше по шивачи, натруфените му яки сякаш никога не му бяха по мярка и кльощавият му врат неизбежно стърчеше от тях като този на костенурка, подала глава от черупката си.

Преди три години беше загубил тримата си племенници в битката при Черен кладенец, а малко по-късно и брат си, предходният лорд-губернатор на Англанд. Оттогава таеше нестихваща омраза към северняците и беше такъв пламенен радетел за начало на настоящата война, че беше оборудвал половината си дивизия за своя сметка. Омразата към врага обаче не прави от никого способен командир. Точно обратното.

— Лейди Брок, колко мило да се присъедините към нас — каза той с нескрита неприязън.

— Просто реших да се включа в настъплението, а вие се изпречихте на пътя ми. — Щабните офицери се изкикотиха, Хал също, но на лицето му се изписа отчаяние. Той я изгледа косо и тя стори същото. — С останалите дами забелязахме колоната бежанци вляво от вас. Надявахме се, че ще склоните да им отпуснете малко храна.

Мид извърна влажни очи към окаяната колона и я изгледа с пренебрежението, с което би дарил върволица от мравки.

— Боя се, че благосъстоянието на войската ми взема приоритет.

— О, убедена съм, че тези напети момци не биха имали нищо против да пропуснат едно хранене, щом е за благородна кауза.

Тя плесна дружески полковник Бринт по нагръдника и той се засмя сконфузено.

— Уверих лорд-маршал Крой, че до полунощ ще бъдем на отредената ни позиция пред Осранг. Не можем да си позволим да спираме.

— Лесно може да се уреди…

Мид безцеремонно й обърна гръб.

— Дамите и техните благотворителни каузи, няма що — подхвърли той на офицерите от щаба си, които като един се разсмяха угоднически.

— Мъжете и техните игри на войници, няма що — отвърна Финри и на свой ред се изкикоти ехидно. После плесна така силно с ръкавиците си за езда капитан Хардрик, че той примижа от болка. — Ама че женски глупости, да се опитваш да спасиш нечий живот. Ами да, сега дори аз разбирам! Трябва да ги оставим да падат като мухи по пътя, да сеем мор и разруха навред и да направим от земята им безплодна пустош. Това със сигурност ще им е за урок, ще видят те какво може Съюзът! На това казвам аз истинска армия!

Тя изгледа офицерите изпод очаквателно повдигнати вежди. Ако не друго, поне бяха спрели да се смеят. Мид, в частност, имаше по-сериозен вид от всякога, което в неговия случай беше истинско постижение.

— Полковник Брок — процеди той. — Мисля, че съпругата ви ще се чувства по-комфортно в компанията на останалите дами.

— Тъкмо сам щях да го предложа — отвърна Хал, извърна рязко коня си и й препречи пътя. Мид и щабът му се отдалечиха по пътя. — Какви ги вършиш, мамка му? — изсъска под носа си.

— Безчувствен идиот! Това е той, фермер, който си играе на войници!

— Трябва да се задоволим с каквото имаме, Фин! Моля те, спри да се заяждаш с него. Заради мен! Нервите ми не издържат вече!

— Съжалявам. — Нетърпимост, после вина от казаното, отново. Естествено, не за Мид, за Хал, който трябваше да се доказва като двойно по-добър, дважди по-смел и трижди по-усърден от всеки друг офицер само за да излезе от задушаващата сянка на баща си. — Просто мразя да гледам как нещо се върши не както трябва заради гордостта на някакъв дърт глупак, при положение че лесно може да бъде направено добре.

— Замисляш ли се, че некадърният командир е предостатъчно зло и без да го превръщаме в посмешище? Може би с малко подкрепа ще се справи по-добре.

— Може — промърмори тя, все още с известно недоверие към идеята.

— Не може ли просто да яздиш с останалите съпруги? — каза умолително Хал. — Моля те, поне засега?

— С тоя кокошарник? — намуси се Финри. — Единственото, което обсъждат, е коя е ялова, коя невярна и с какво е била облечена кралицата. Глупачки.

— Случайно да си забелязала, че с изключение на теб всички са глупаци и идиоти?

— А — зяпна учудено тя, — значи, и ти си го забелязал?

Хал въздъхна дълбоко.

— Обичам те. Знаеш, че е така. Но помисли какво всъщност постигаш така. Можеше спокойно да нахраниш тези хора, ако просто бе подходила по-внимателно. — Той разтри уморено очи. — Ще говоря с началника на обоза, да видим какво може да се направи.

— Моят герой.

— Старая се да бъда, но кълна се, никак не ми помагаш. Следващия път, заради мен, моля те, помисли, преди да подходиш така мило към някого. Опитай да поговориш за времето например! — добави той, докато се отдалечаваше след щаба на Мид.

— Майната му на времето — промърмори зад гърба му Финри. — Майната му и на Мид.

Ако трябваше да бъде честна, Хал имаше право. С нищо не помагаше на себе си, на Хал, на каузата на Съюза, нито дори на бежанците, като просто се заяждаше с Мид.

Трябваше да го унищожи напълно.

СГОВОРЧИВОСТ

— Ставай, старче.

Гушата не успя да се отърси напълно от съня си. В него пак беше млад, а може би загърбил стария живот. Кой му се усмихваше от ъгъла на стаята, Колуен? На струга се въртеше парче дърво, къдравите стърготини се сипеха наоколо и хрупаха под краката му. Той изпъшка и се претърколи настрани. Болката го преряза през стомаха и почти го хвърли в паника. Понечи да отхвърли одеялото.

— Какво ста…

— Спокойно, няма нищо. — Прекрасна сложи ръка на рамото му. — Реших да те оставя да поспиш по-дълго. — От едната страна на главата й се спускаше дълга резка, а късата й коса покрай нея все още беше сплъстена от кръв. — Реших, че ще ти дойде добре.

— Още няколко часа ще ми дойдат още по-добре. — Гушата се надигна и понечи да стане, първо бързо, после, когато още десетина болки го прерязаха наведнъж, съвсем бавно. — Мамка му, войната е за младите. Какво става?

— Нищо. — Тя му подаде манерка, той отпи, прекара водата през пресъхналата си уста и я изплю. — От Сухара няма следа. Погребахме Атрок.

Гушата застина с манерка пред устата, после я свали бавно. На отсрещната страна на Героите, пред един от каменните блокове имаше прясна купчина пръст. Брак и Скори стояха до нея с лопати в ръце. Агрик стоеше между двамата, забил поглед в земята.

— Ти ли говори? — попита обнадежден Гушата, въпреки че вътрешно вече знаеше отговора.

— Не, чакахме теб.

— Добре сте направили — излъга той и се изправи, като се подпря на рамото й.

Утрото сивееше, а вятърът пронизваше с хладината си. Облаците бяха надвиснали току над каменистите била на хълмовете, а мъглата в подножието им още криеше тресавището на дъното на долината.

Гушата закуца към гроба. Разкърши се, в опит да се отърси от болката в ставите. В момента му се искаше да върви накъдето и да е другаде, но това е то, от някои неща не можеш просто да се отърсиш. Останалите започнаха да прииждат и се наредиха в кръг около гроба. Всичките натъжени, умълчани. Дрофт натика набързо комат хляб в устата си и изтри ръце в предницата на ризата. Уирън беше нахлупил качулката и прегръщаше Меча като майка — болно дете. Лицето на Йон бе по-помръкнало от всякога — сериозно постижение за човек като него. Гушата отиде до края на гроба и застана между Агрик и Брак. Лицето на планинеца беше загубило обичайната си руменина, а по превръзката на бедрото му беше избило прясно петно кръв.

— Кракът наред ли е? — попита го.

— Драскотина.

— Май доста кърви за драскотина, а?

Брак се ухили и татуировките на лицето му заиграха.

— Ти на това доста ли му викаш?

— Май не.

И не беше, в сравнение с племенника на Сухара, когото Уирън разсече надве. Гушата хвърли поглед през рамо към подножието на порутената стена, където бяха нахвърляли труповете. Далече от погледа, но не и забравени. Мъртвите. Все тези мъртви. Загледа се в черната пръст и се замисли какво точно да каже. Продължи да я гледа, сякаш щеше да му подскаже. Но в пръстта няма нищо, само чернилка.

— Странна работа. — Гласът му потрепери, дрезгав и несигурен, и той се прокашля. — Онзи ден Дрофт ме попита дали на камъните им казват Героите, защото под тях са погребани герои. „Не“, казах му. Но сега май има поне един.

Гушата направи кисела гримаса. Не от болка или тъга, а защото осъзнаваше какви глупости дрънка. Подобни простотии не биха заблудили и дете, но ето че момчетата кимаха одобрително. По едната буза на Агрик се беше стекла сълза.

— Така е — каза Йон.

Пред нечий гроб може да изприказваш неща, за които в таверната ще те скъсат от смях, и пак да звучиш като истински мъдрец. Гушата усещаше всяка дума като нож, който сам забива в корема си, но вече нямаше връщане назад.

— Не беше отдавна с нас Атрок, но остави следа в дузината. Няма да бъде забравен. — Гушата се замисли за всички онези, не помнеше колко, които беше погребал — имената и лицата им поизтрити от времето. — Той стоя рамо до рамо с другарите си. Би се добре. — „И умря грозно, накълцан със секира, заради някакъв хълм, който не означава нищо.“ — Постъпи, както е редно. Направи всичко онова, което човек може да иска от един истински мъж, мисля аз. Ако има друг…

— Гуша!

Тръпката се появи на другата страна на каменния кръг.

— Не сега! — изсъска му Гушата.

— Сега.

Гушата забърза натам и застана до Тръпката между два от Героите. Широката сива долина се ширна пред очите му.

— И какво толкова има за гледане… ъ.

Отвъд реката, по кафявата линия на черния път за Уфрит, която се виеше в подножието на Черни рид, имаше конници. Препускаха здраво към Осранг, сред облак прах и летящи буци кал от копитата на конете. Бяха около четирийсет. Може би повече.

— Там също.

— Мамка му. — Още няколко десетки идваха от другата страна, към Стария мост. Минаха брода и тръгнаха да обикалят Героите от две страни. Гушата усети тревогата да стяга гърдите му. — Къде се дяна този Скори? — Заоглежда се, сякаш търсеше нещо и не можеше да си спомни къде го беше оставил. Накрая видя, че Скори стои до него, вдигнал в отговор ръка. Гушата въздъхна от облекчение и сложи ръка на рамото му. — Ето те. Тука си бил.

— Главатар — промърмори Дрофт.

Гушата проследи с поглед сочещия показалец. Пътят, който тръгваше на юг от Адуейн и се спускаше в долината между два хълма, гъмжеше от живот. Той разпъна далекогледа и погледна натам.

— Съюзът.

— Как мислиш, колко са?

Вятърът пресуши част от влагата в очите му и за момент Гушата видя ясно проточилата се по пътя колона — хора и стомана, щръкнали копия и развети знамена — докъдето му стигаше погледът.

— Май всичките — прошепна Прекрасна.

— Кажи ми, моля те, че този път няма да се бием — надвеси се над рамото му Брак.

— Понякога е редно да бягаш презглава. — Гушата свали далекогледа. — Събирайте лагера! — провикна се. — Веднага! Тръгваме!

Дузината винаги държеше повечето си вещи готови за път и сега всички се заеха с прибиране на останалото. Скори бодро затананика някаква жива мелодия. Веселяка Йон се зае да тъпче с ботуш жаравата под учудения поглед на Уирън, който не притежаваше нищо освен Меча и след като вече го държеше в ръце, беше готов за път.

— Защо го гасиш? — попита той.

— Не оставям на копелетата огъня си — изсумтя сърдито Йон.

— Като гледам, така или иначе, няма да се съберат около него.

— Няма значение.

— Ние едва се събирахме всичките накуп.

— Не ме интересува.

— От друга страна, да речем, че го оставиш, току-виж някой от южняците паднал в него. Ще се изгори и после всичките ще хукнат с подвити опашки обратно в Съюза.

Йон вдигна глава за момент, замисли се, после стъпка и последните въглени.

— Не оставям на копелетата огъня си.

— Това беше, така ли? — попита Агрик. Гушата едва намери сили да го погледне в очите. В погледа му се четеше отчаяние. — Само това ли ще кажем за него?

— После може да говорим пак може би, но сега трябва да мисля първо за живите.

— Отказваме се. Ще им го оставим. — Агрик стисна юмруци и изгледа свирепо Тръпката, сякаш той бе убил брат му. — Умря за нищо. За някакъв проклет хълм, който дори няма да удържим! Ако не бяхме останали да се бием, сега щеше да е жив! Чуваш ли бе!

Той тръгна напред и ако Брак не го бе сграбчил през гърба, а Гушата застанал на пътя му, сигурно щеше да се нахвърли върху Тръпката.

— Чувам — отвърна спокойно онзи и сви невъзмутимо рамене. — Няма да е за пръв път. Ако аз не бях отишъл в Стирия, щях да имам и двете си очи. Отидох. Едно око. Останахме да се бием. Той умря. Камъкът на живота се търкулва нанякъде и край, няма връщане назад. Невинаги ти харесва накъде, но това е положението.

Той метна секирата си на рамо и се отдалечи към северния край на Героите.

— Зарежи го — прошепна Гушата в ухото на Агрик. Той знаеше какво е да загубиш брат. В една-единствена сутрин бе погребал и тримата си братя. — Ако търсиш кого да виниш, вини мен. Аз избрах да останем да се бием.

— Нямаше друг избор — каза Брак. — Така беше редно.

— Къде се дяна сега Дрофт? — попита Прекрасна, докато премяташе лъка през рамо. — Дрофт?

— Тук съм! Само да прибера нещо! — обади се той откъм стената, където бяха нахвърляли момчетата на Сухара. Когато Гушата отиде натам, го завари приклекнал над един. Преравяше джобовете му. Обърна се и се ухили през рамо, а в шепата му се мъдреха няколко монети. — Главатар, тоя има малко… — Той млъкна при вида на навъсената физиономия на Гушата. — Щях да ги поделя с останалите…

— Върни ги обратно.

Дрофт примига неразбиращо.

— Ма за него каква полза от тях вече…

— Не са твои, нали? Остави ги. Когато Сухара дойде, той ще решава какво да ги прави.

— Най-вероятно ще си ги прибере сам — промърмори Йон, който в този момент приближаваше, преметнал ризница през рамо.

— Така да бъде. Но никой от нас няма да ги вземе. Има си начин как стават нещата. Така е редно.

Думите му предизвикаха няколко въздишки на възмущение, дори нещо като сърдито сумтене.

— В днешно време никой вече не мисли така, главатар — обади се Скори и се подпря на копието си.

— Виж само как натъпкаха джобовете никакъвци като Сът Крехкия — каза Брак.

— Докато ние се бъхтаме за едната храна и някоя друга мижава монета — изръмжа сърдито Йон.

— Толкова ви се полага. Ще имам грижата да си получите изкараното с вчерашната битка. Но труповете ще оставите на мира. Искате да сте като Сът Крехкия, вървете тогава да си просите място в дузината на Глама Златния, тогава по цял ден ще грабите трупове. — Гушата не знаеше какво го прихвана днес. Преди беше затварял очи. На младини сам неведнъж бе посягал. Дори Три дървета навремето оставяше момчетата си да претършуват някой и друг труп. Но каквото и да го бе прихванало, вече нямаше как да се отметне. — Какво сме ние, а? — кресна той. — Именити войни или мародери и крадци?

— Бедняци, това сме ние, главатар — отвърна Йон, — и с всеки ден все по-…

— Какво бе, мамка му, става тук? — Прекрасна плесна Дрофт през ръката и монетите се пръснаха в тревата. — Когато станеш главатар, Веселяко Йон Къмбър, ще правим каквото кажеш. Но дотогава, ще става, както каже Гушата. Ние сме именити войни. Аз поне — за вас не знам. А сега си размърдайте дебелите задници, че след малко ще се жалвате колко сте бедни на онези от Съюза.

— Не сме дошли за злато — подхвърли мимоходом Уирън, преметнал Меча през рамо.

— Абе ти може и да не си, Перко — изгледа го мрачно Йон. — Ама на някои от нас добре би ни дошло.

Той поклати неразбиращо глава, но тръгна след него. Брак и Скори се спогледаха, свиха рамене и също го последваха.

Прекрасна се надвеси над рамото на Гушата.

— Понякога си мисля, че колкото повече на другите им е все тая, толкова повече ти се впрягаш.

— И какво точно имаш предвид?

— Сам не можеш да промениш света.

— Има си начин как се правят нещата и което е редно, редно е — сопна се той.

— А сигурен ли си, че не е редно просто да гледаш никой да не умира и всички да са щастливи?

„Най-лошото е, че има право“, помисли си Гушата.

— Дотук стигнахме, значи, така ли?

— Все си мисля, че винаги тук сме си били.

— Знаеш ли? — повдигна недоумяващо вежди Гушата. — Този твой мъж трябва да те научи на малко уважение.

— Тоя женчо ли? Страх го е от мен почти колкото всеки един от дузината. Да вървим!

Тя сграбчи Дрофт за лакътя и го помъкна след себе си. И дузината потегли през пролуката в стената. Вървяха бързо — колкото бързо позволяваха коленете на Гушата. Тръгнаха на север, по криволичещата пътека, по която бяха дошли на идване. Оставиха Героите на Съюза.

Гушата вървеше през дърветата и гризеше ноктите на дясната си ръка. Тези на лявата вече ги бе изгризал почти до кокал. Проклетници — никога не растяха достатъчно бързо. Докато вървеше към Героите, сам и посред нощ, не го беше толкова страх, колкото сега, когато отиваше да каже на Дау, че беше изгубил хълма. Не е редно това — да те е страх повече от собствения главатар, отколкото от врага. В момента имаше нужда от едно приятелско рамо, но щеше ли да се хвърля вина, беше готов да я понесе сам. Той беше взел решенията.

Гората беше пълна с народ — пъплеха като мравки из тревата. Войниците от личната дузина на Дау — ветерани с хладен ум и корави сърца, и куп наточени остриета.

Някои имаха брони от ковани плоскости, като онези на Съюза, други носеха странни оръжия, завършващи със стоманени клюнове, шипове и куки, специално създадени за пробиване на същите тези брони — цял един зловещ арсенал от изобретения, от които според него светът нямаше нужда. Гушата не се и съмняваше, че някой от тези типове би се посвенил да граби от мъртвите, всъщност — и от живите.

Въпреки че бе прекарал повечето си живот сред въоръжени мъже, тълпите от тях все още го изправяха на нокти и колкото повече остаряваше, толкова по-малко виждаше мястото си сред тях. Близо бе денят, в който най-после щяха да осъзнаят що за страхливец беше. С всяка следваща сутрин му ставаше все по-трудно да закърпи протрития от времето кураж. Зъбите се забиха в кожичката около нокътя и Гушата дръпна рязко ръка и замижа от болка.

— Не е редно — промърмори под носа си — един именит войн постоянно да се страхува.

— Какво?

Почти беше забравил за Тръпката. През цялото време не беше продумал и дума.

— Теб понякога страх ли те е, Тръпка?

Последва мълчание. Пробилото клоните на дърветата слънце проблесна в онова зловещо метално око.

— Навремето, да. Непрекъснато.

— Какво се промени?

— Изкараха ми окото с нажежен ръжен.

Успокояващ разговор, няма що.

— Това май променя мирогледа.

— Преполовява го.

Встрани от пътеката, наблъскани в прекалено тясна кошара, блееха овце. Събрано продоволствие — разбирай откраднато. Поминъкът на някой злощастен овчар, отреден да потъне в гърлата и излезе през задниците на армията на Дау Черния. Зад нещо като параван от провесени щавени кожи, само на крачка-две от стадото, една жена колеше овца след овца, а други три ги деряха, изкормваха и окачаха на куки. Бяха омазани до под мишниците в кръв, но това явно никак не ги притесняваше.

Две момчета, вероятно тъкмо станали на възраст за армията, гледаха отстрани. Смееха се колко глупави били овцете, да не се досетят какво ги чака зад провесените кожи. Не виждаха, че самите те са наблъскани в кошара, а зад паравана от крайогънни песни, истории и младежки мечти ги чака войната — безцеремонна и омазана до под мишниците в кръв. Гушата отдавна й се бе нагледал. Защо тогава продължаваше да си стои кротко в кошарата? Може би старите овце не прескачат нови огради.

Пред една обрасла с бръшлян руина, отдавна извоювана от гората, се издигаше побито черното знаме на Спасителя на Севера. На поляната отпред имаше още хора и вързани в редици неспокойни коне. Някой въртеше точиларско колело, от което с писък на метал хвърчаха искри. Една жена блъскаше с чук дървено колело на каруца. Един ковач работеше над ризница. Държеше в една ръка дългите клещи и вадеше от устата си халките за вплитане. Притичваха деца, натоварени с наръчи стрели, други с кобилици на рамене, с плискащи на тях кофи или чували с мъртвите ги знаеха какво. Сложна работа е това, да сееш насилие, започват ли нещата да придобиват сериозен размер.

Насред цялата неразбория от приготовленията за нищо добро, в неестествено спокойствие, някой се беше изтегнал по гръб на една каменна плоча. Лежеше си, подпрян на лакти, отпуснал назад глава и блажено притворил очи. Беше в сянка, но един намерил път през листата слънчев лъч падаше право върху самодоволната му усмивка.

— Мътните го взели. — Гушата се запъти натам и го изгледа отгоре. — И това ако не е принцът на Не-кой-знае-какво? Откога носиш женски ботуши?

— Стириянска кожа. — Клепачите на Калдер се отвориха едва-едва и на устните му се изписа онази присмехулна усмивка, която имаше още от дете. — Кърнден Гушата. Още ли си жив, дърто копеле?

— Абе малко съм понастинал, щом питаш. — Той изкара с мощно хъркане една тлъста храчка и я лепна на камъка между префърцунените ботуши на Калдер. — Ама ще оцелея. Кой направи тази грешка да те остави да изпълзиш от изгнанието си?

Калдер свали крака от камъка и се надигна.

— Самият Спасител на Севера. Май не може да се справи със Съюза без здравата ми десница.

— И какъв му е планът сега? Ще я отреже и ще я хвърли по тях ли?

Калдер разпери широко ръце.

— Аа, ами тогава как ще те прегърна? — Двамата се прегърнаха силно. — Радвам се да те видя, глупаво старче.

— Аз също, лъжлив пикльо.

— Двамата май сте си доста близки — промърмори Тръпката, който стоеше отстрани в сянката на дърветата и ги гледаше, смръщил подозрително вежди.

— Че как иначе, може да се каже, че ей с тези две ръце отгледах малкото копеленце. — Гушата разроши шеговито косата на Калдер. — Топих кърпа в мляко и му давах да суче.

— Най-близкото до майка, което съм имал — добави Калдер.

— Това обяснява нещата — кимна разбиращо Тръпката.

— Да седнем да поговорим? — Калдер стисна рамото на Гушата. — Липсват ми някогашните ни разговори.

— И на мен. — Гушата отстъпи предпазливо, когато един подплашил се кон подскочи назад и преобърна натоварената си с копия каруца. — Почти колкото ми липсва едно прилично легло. Но май няма да е днес.

— Май няма. Чувам, битка някаква щяло да има? — Калдер отстъпи и вдигна възмутен ръце към небето. — Ще ми съсипе целия следобед!

Гушата продължи покрай клетка, в която клечаха няколко голи северняци. Един протягаше навън ръка — молба за вода, милост или просто поне част от него да е отново на свобода. Дезертьорите безсъмнено вече са били обесени, което значеше, че тези бяха крадци или убийци. Чакаха своя ред за благоволението на Дау Черния, което най-вероятно щеше да е увисване на въжето, а може би и изгаряне, докато още ритат във въздуха. Странна работа, помисли си Гушата, да затвориш някого в клетка за кражба, при положение че цялата армия се прехранва с грабежи. Да обесиш човек за убийство, въпреки че всички наоколо си вадят хляба с убиване. Какво е престъпление във времена като тези, в които човек взема каквото си поиска от когото си поиска?

— Дау те вика. — Сцепеното стъпало го изгледа намръщено изпод порутената арка на вратата на руината. Той по принцип не преливаше от ведро настроение, но днес изглеждаше по-кисел от всякога. — Вътре.

— Искаш ли меча ми?

Гушата беше изтеглил наполовина острието от ножницата.

— Няма нужда.

— Така ли? Че откога Дау Черния взе да се доверява на хората?

— На хората, не. На теб, да.

Гушата не беше сигурен дали това беше добър знак, или не.

— Добре, така да бъде.

Тръпката понечи да го последва, но Сцепеното стъпало опря протегната ръка в гърдите му.

— Теб не те вика.

Гушата зърна бегло присвитото око на Тръпката, вдигна рамене и се мушна под обраслата с бръшлян арка — имаше чувството, че пъха глава в отворена вълча паст. Замисли се дали ще има време да чуе щракането на зъбите. Озова се в дълъг, кънтящ от ехото на водни капки коридор, с провиснали от тавана паяжини. На другия му край се виждаше обрасла в трънак утъпкана земя. Повечето каменни колони лежаха натрошени покрай стените на помещението, но част от тях още стояха и крепяха ронещи се сводове. Помежду им, на мястото на отдавна изчезналия таван, се виждаха облаци, тук-там разкъсани от синьо небе. На отсрещния край на порутената зала Дау седеше на стола на Скарлинг, крепеше с три пръста топката на дръжката на меча си и го въртеше небрежно насам-натам. Отстрани седеше Коул Ричи и почесваше наболата си бяла брада.

— Когато кажа — казваше Дау, — повеждаш всичките си хора към Осранг. Там им е слабото място.

— Откъде знаеш?

— Имам си начини — смигна му Дау. — Много войска са, на никакъв път. Освен това са бързали, за да стигнат, разтеглили са се много назад. В града има неколцина конници и няколко от момчетата на Кучето. Докато стигнеш, може да успеят да вкарат и малко пешаци, но няма да са достатъчно, че да те спрат, ако удариш както трябва.

— О, ще ударя аз — отвърна Ричи, — за това не бери грижа.

— Няма. Точно затова искам ти да водиш атаката. Освен това искам момчетата ти да носят и моето знаме. Високо, отпред, така че всички да го виждат. А също тези на Златния и Желязната глава. Искам всички да ги видят.

— За да си мислят, че сме тръгнали натам с всички сили, ясно.

— С малко късмет, ще извадят част от войската на върха на Героите и ще отслабят редиците. Стигнат ли на открито, между хълма и града, пускам момчетата на Златния. Направо ще им съдерат задниците от бой. И тогава аз, Желязната глава и Десетократния тръгваме нагоре и си вземаме обратно камъните.

— И как мислиш да го направиш?

Дау му се ухили с онази негова зловеща усмивка.

— Хукваме по склона и избиваме всичко, което мърда.

— Ще имат достатъчно време да се подготвят, а и това е доста тежък терен за атака. Там ще са най-силни. Можем да ги заобиколим…

— Най-силни тук — Дау заби меча в земята пред стола на Скарлинг. — Най-слаби тук — той посочи с пръст гърдите си. — От месеци ги обикаляме отстрани, в гръб. Последното, което ще очакват, е да им излезем точно отпред. Пречупим ли ги на Героите, ще ги пречупим тук — той удари юмрук в гърдите си, — а оттам насетне всичко ще се срине. Ако трябва, Златния ще ги погне през бродовете. И чак до Адуейн. Дотогава Скейл ще е готов отдясно и ще завземе Стария мост. С теб и достатъчно войска в Осранг, когато останалите от Съюза пристигнат утре, най-добрият терен в цялата долина ще е наш.

Ричи се надигна бавно.

— Разбрано, главатар. Утре ще е червен ден. Достоен за песните.

— Майната им на песните. — Дау на свой ред стана от стола на Скарлинг. — Само победа ми стига.

Двамата стиснаха ръце, после Ричи тръгна към вратата, видя Гушата и на лицето му грейна широка, оредяла откъм зъби усмивка.

— Старият Коул Ричи — протегна Гушата ръка.

— Кърнден Гушата, жив да не бях. — Ричи стисна подадената ръка в една голяма шепа, а другата стовари отгоре. — Малко останаха свестните мъже като нас.

— Такива са времената.

— Как е коляното?

— Знаеш, каквото — такова.

— И при мен така. Йон Къмбър?

— Вечно усмихнат, а от устата му шега след шега. Как я кара Потопа?

Ричи се усмихна широко.

— Направих го бавачка на новите попълнения. Мърша и плява, почти нищо свястно.

— Може пък да влязат в крак.

— Дано, при това бързо. Чувам, битка ни чака. — Ричи го плесна по рамото и продължи нататък. — Ще чакам думата ти, главатар! — провикна се през рамо и остави Гушата насаме с Дау.

Двамата се изгледаха един друг през осеяната с натрошен камък, обрасла с бурени и коприва кал. Отнякъде се чуваха чуруликане на птички и шумолене на листа. И само далечният звън на метал загатваше за предстоящата кървава работа.

— Главатар.

Гушата облиза нервно устни. Нямаше идея накъде щяха да се обърнат нещата.

Дау пое дълбоко дъх и изкрещя с пълно гърло.

— Не казах ли, че искам да удържиш шибания хълм?

Гушата изтръпна. Ехото дълго кънтя в оронените стени. Май нещата отиваха на зле. Почуди се дали и него не го чака клетката на поляната.

— Ами аз добре си го държах хълма… до идването на Съюза…

Дау стисна прибрания в ножницата меч и тръгна към него. Гушата едва се удържа да не отстъпи, а когато Дау се надвеси над него, трябваше да събере всички сили да не примижи и отмести поглед. Тогава Дау вдигна ръка и спокойно я постави на изтръпналото му рамо. Гушата почти потрепери.

— Извинявай за това — каза тихо Дау. — Знаеш, трябва да се грижа за репутацията си.

Гушата усети как го облива вълна на облекчение.

— Разбира се, главатар. Давай, изкарай каквото трябва.

Той присви очи и зачака, а Дау пое отново дъх.

— Безполезен, дърт, куц шибаняк! — изрева той и опръска лицето на Гушата със слюнка, после потупа дружески, но недотам нежно посинената му буза. — Здраво сте се били, а?

— Ъхъ. Сухара и момчетата му.

— Помня старото копеле. Колко хора водеше?

— Двайсет и двама.

Дау оголи зъби — нещо като усмивка, но не съвсем.

— А ти колко, десет?

— Десет. С Тръпката.

— И ги изритахте обратно?

— Ами…

— Мамка му, как ми се иска да бях там! — По лицето му пробягаха нервни тикове и погледът му се зарея в нищото, сякаш гледаше Сухара и хората му да идват към него по склона. Няма търпение да ги почне, а те сякаш умишлено се бавят. — Ех, как само искам да бях там! — Той замахна с меча и заби топката на дръжката му в най-близката колона. Гушата отстъпи предпазливо от хвръкналите парченца камък. — Вместо да седя тук и да говоря. Говоря, мамка му, и пак говоря! — Изплю се, пое дълбоко дъх и явно си спомни за присъствието на Гушата, защото погледът му отново се насочи към него. — Видя Съюза да идва, нали?

— Най-малко хиляда на пътя за Адуейн и нещо ме кара да си мисля, че след тях идваха още.

— Дивизията на Яленхорм — каза Дау.

— Откъде знаеш?

— Той си има начини.

— Мамк…

Гушата подскочи и пристъпи назад. Единият му крак се оплете в бурените и насмалко да падне по гръб. На един от най-високите каменни зидове лежеше жена. Беше се проснала отгоре му като мокър парцал — провесила надолу ръка и крак, главата също, сякаш не лежеше шест фута над земята, на върха на готов всеки момент да рухне зид, а просто се изтягаше на пейка в градината си.

— Приятелка е. — Дау дори не вдигна поглед към жената. — Е, като казвам приятелка, имам предвид…

— Враг на врага. — Тя се търкулна настрани и изчезна от другата страна на стената. Гушата зяпна и зачака звука от приземяването й. — Аз съм Ишри — прошепна вместо това глас в ухото му.

Този път не успя да се задържи на крака и се стовари по задник на земята. Жената се надвеси отгоре му. Кожата й беше черна, съвършено гладка и лъскава като дъното на нова тенджера. Беше облечена с дълго до земята палто, което носеше разкопчано, и под него се виждаше, че цялото й тяло беше увито в бели бинтове. Беше самото олицетворение на вещица, не че изчезването от едно място и внезапната поява на друго не говореха достатъчно ясно за това.

— Човек никога не знае откъде ще ти изскочи — прихна гръмогласно Дау. — Тревожа се, че някой ден ще ме изненада, докато… нали се сещаш — той разклати юмрук пред чатала си.

— Ще ти се — каза Ишри, без да откъсва от Гушата гарвановочерните си очи.

Всъщност приличаше точно на гарван, вторачен в някоя гъсеница на земята.

— Ти пък откъде се взе? — попита Гушата, скочи от земята и залитна на болния крак.

— От юг — отвърна тя, въпреки че цветът на кожата й не подсказваше друго. — Или искаш да кажеш, защо съм тук?

— Хубаво, защо?

— За да постъпя както е редно. — По устните й пробяга бегла усмивка. — Да се боря със злото. Да ударя здраво, в името на справедливостта. Или… може би питаш кой ме праща?

— Е, хубаво де, кой те праща?

— Бог. — Очите й се извърнаха към парчето синьо небе, обкантено от обраслите в бурени и вейки зидове. — А би ли могло да е иначе? Бог поставя всички ни където му е угодно.

Гушата разтри скованото коляно.

— Явно много гадно чувство за хумор има твоят бог, а?

— И представа си нямаш колко. Дошла съм да се бия със Съюза, това достатъчно ли ти е?

— За мен е — намеси се Дау.

Черните очи на Ишри се извърнаха за миг към него и Гушата почувства истинско облекчение.

— Тръгнали са към върха, с хиляди.

— Хората на Яленхорм?

— Така мисля. — Тя се изправи и протегна нагоре, а тялото й се заизвива плавно, на вълни, сякаш нямаше кости. Напомняше на Гушата на змиорките, които като деца ловяха в езерото край работилницата му, как се изсипваха от мрежата, извиваха и гърчеха в детските ръце и ги караха да квичат от удоволствие. — Дебели бели хора, всичките сте ми еднакви.

— Ами Митерик? — попита отново Дау.

— Малко зад него. — Кльощавите й рамене се извиха напред, вдигнаха нагоре, после се плъзнаха назад и спуснаха отново. — Хапе се по задника. Бесен е, че Яленхорм му се пречка в краката.

— Мид?

— Къде е удоволствието в това, да знаеш всичко? — Ишри пристъпи грациозно на пръсти покрай Гушата и почти се отърка в него, което го накара пак да залитне стреснат назад. — Бог сигурно умира от скука. — Тя постави пръстите на крака си в една пукнатина на стената, достатъчно тясна за котка да се промуши, но някак успя да вкара крака до бедрото. — Е, герои мои, хващайте се на работа! — Тялото й се сгърчи и заизвива като червей и постепенно потъна в древната зидария, провлачвайки след себе си палтото по обраслия в мъх камък. — Чака ви битка, нали така?

Главата й се плъзна в пукнатината, след нея изчезнаха ръцете, две събрани, бинтовани длани и накрая от камъка остана да стърчи само един пръст. Дау отиде до стената, пресегна се и го отчупи от камъка — вече беше просто суха съчка.

— Магия — промърмори Гушата. — Не си падам по тия работи. — Според него от магията имаше повече вреда, отколкото полза. — Е, не че от магьосниците полза никаква, не, искам само да кажа, трябва ли винаги да се държат толкова странно?

Дау захвърли отчупената съчка и устата му се изкриви в грозна гримаса.

— Война е. Аз си падам по каквото върши работа. По-добре не споменавай пред никого за тъмнокожата ми приятелка, а? Хората може да останат с грешни впечатления.

— А кои са правилните?

— Които аз кажа, мамка му! — кресна Дау и този път гневът му не бе престорен.

— Ти си главатарят — каза Гушата и вдигна умиротворително ръце.

— Точно така! — Дау изгледа намръщено пукнатината в каменния зид. — Аз съм главатарят — повтори, сякаш сам неуверен в думите си.

За момент Гушата се замисли дали и Дау Черния понякога, също като него, не се чувства пълен измамник. Дали и куражът на Дау Черния не се нуждаеше от кърпене всяка сутрин.

Не му допадна много тази мисъл.

— Ще се бием, значи? — попита той.

Дау извърна поглед към него и на лицето му отново имаше обичайната зловеща усмивка, неподправена и без следа от страх.

— Не е ли крайно време, мамка му? Чу какво казах на Ричи, нали?

— Повечето. Той ще се опита да ги подмами към Осранг, а ти тръгваш към Героите.

— Право към тях! — изрева Дау, сякаш успехът на плана му зависеше от това, колко силно ще го изкрещи. — Точно както щеше да направи Три дървета, прав ли съм?

— Дали?

Дау понечи да каже нещо, после замълча с отворена уста.

— Какво значение има, Три дървета е при пръстта от седем зими — каза накрая.

— Така е. Къде искаш мен и дузината ми?

— Точно до мен, разбира се. Сигурен съм, че няма нищо на тоя свят, дето да искаш повече в момента от това, да си вземеш обратно хълма от проклетите южняци.

Гушата въздъхна дълбоко и се замисли какво ще кажат момчетата от дузината за подобен план.

— Ъхъ. Нищо не искам повече.

ПРИМЕР ЗА ПОДРАЖАНИЕ

— Истинският пълководец винаги командва от коня, а, Горст? Най-доброто място за командния щаб е седлото! — Генерал Яленхорм потупа нежно шията на великолепния сив жребец и без да чака отговор, се надвеси и изкрещя в лицето на един пъпчив вестоносец: — Кажи на капитана да прави каквото знае, но да разчисти проклетия път! Да освободи пътя и да поведе хората напред! И бързо, момче, бързо! Маршал Крой иска дивизията да се придвижи максимално бързо на север! — Той се извърна и извика през другото си рамо: — Напред, господа, напред! Към Карлеон и победа!

Истински герой — генерал Яленхорм определено го докарваше на вид. Невероятно млад за командир на дивизия, със самоуверена усмивка на уста и облечен подобаващо непретенциозно — в практична бойна униформа, той се чувстваше по-удобно на седлото, отколкото във фотьойл. Ако беше наполовина така добър тактик, колкото ездач, Дау Черния отдавна щеше да е окован във вериги и изложен на показ в Адуа. Само дето не е и Дау си е още тук, в Севера.

Живата маса от щабни офицери, адютанти и всякакви сътрудници, включително един не дорасъл юношество тръбач, се стелеше около генерала като рояк оси около гнила ябълка. Забравили всякакво достойнство, те кряскаха, ръгаха се един друг и се надвикваха в жалки опити да привлекат вниманието му. А насред всичко това, самият Яленхорм бълваше порой от объркващи отговори, безсмислени въпроси, противоречащи си заповеди и от време на време по някоя житейска мъдрост.

— Отдясно, разбира се, че отдясно! — току подвикваше на някой офицер. — Кажи му да не се тревожи, тревогите проблеми не решават! — съветваше друг. — Придвижи ги напред, маршал Крой иска до обяд да са на позиция. — Едно значително пехотно подразделение бе изтикано встрани от пътя, където да изчака преминаването на щаба, преди да затътри отново крака в прахоляка зад конете им. — Телешко, така да бъде — махна царствено с ръка генералът, — или шилешко, каквото там, имаме по-важна работа в момента! — Ще ме придружите ли до върха на хълма, полковник Горст? Казват, че гледката от Героите била невероятна. Все пак сте кралски наблюдател, нали така?

— Кралски шут съм аз. Също като теб. Разбира се, генерале.

Яленхорм изви рязко коня от пътя и го насочи надолу по чакълестия бряг към брода. Свитата му се втурна да го настигне и най-безцеремонно опръска една рота натоварени със снаряжение пехотинци, които в този момент газеха до кръста в реката. От другата страна хълмът се издигаше в края на полето — огромен зелен конус, с толкова правилна форма, че приличаше на сътворен от човешка ръка. На плоското му било стърчаха изправените в кръг каменни блокове. Героите, както ги наричаха северняците. На продължението на билото отдясно имаше подобен, но по-малък каменен кръг, а на това отляво — една-единствена, тънка и висока канара.

В подножието им имаше овощна градина, чиито чепати, натежали от червенеещи ябълки дървета хвърляха шарена сянка по рядката трева и изпопадалите от вятъра и вече започнали да гният плодове по земята. Яленхорм се пресегна, откъсна си ябълка от един нисък клон и отхапа.

— Пфу, киселоч. — Той потрепери и хвърли плода настрани. — Само за готвене.

— Генерал Яленхорм, господине!

По реда между дърветата към групата препускаше останал без дъх вестоносец.

— Говори, човече! — отвърна Яленхорм, но не забави ход да го изчака.

— Майор Калф е при Стария мост, господине, с две роти от Четиринайсети. Пита дали да продължи още напред до някаква ферма, където да сформира защитна линия.

— Естествено! Напред. Трябва да се разгърнем, трябва ни пространство! Къде са останалите му роти? — попита той, но отговор не получи. Вестоносецът вече бе отдал чест и препускаше на запад. Яленхорм се огледа озадачено, после се извърна намръщен към щаба си. — Къде са останалите роти на Калф? Къде е целият Четиринайсети?

Гробна тишина и опъстрени от шарената сянка озадачени физиономии. Един офицер понечи да каже нещо, но застина с отворена уста. Друг сви рамене.

— Може би е задържан в Адуейн, господине, голяма неразбория е по тесните пътища… — поде трети, но бе прекъснат от друг вестоносец, който долетя в галоп на разпенен кон от другата страна на генерала.

— Господине! Полковник Винклър иска да знае дали да изсели местните жители на Осранг и да окупира къщите…

— Не, не, изселване? Не!

— Господине!

Младежът понечи да обърне коня.

— Чакай! Да, да ги изсели. Окупирайте всяка постройка. Чакай! Не. Не. Умовете и сърцата на хората, нали така, полковник Горст? Трябва да печелим сърца и умове, не мислите ли? Какво мислите, полковник?

— Мисля, че приятелството ти с краля е причината за едно повишение, надхвърлящо далече ранга, на който би бил максимално ефективен. Мисля, че от теб би излязъл отличен лейтенант, приемлив капитан, посредствен майор и жалък полковник, но като генерал си ходещо бедствие. Също така мисля, че ти добре знаеш това, защото нямаш никаква увереност в себе си, а то от своя страна те кара да се държиш, против всякаква логика, сякаш преливаш от такава. Мисля, че едни от решенията си вземаш след крайно недостатъчно обмисляне, други отхвърляш без всякакво такова, а за трети се вкопчваш като удавник за сламка, защото смяташ, че промяната на решение е признак на слабост. Мисля, че се мотаеш с подробности, вместо да ги прехвърлиш на подчинените си, защото те е страх да се заемеш с по-големите проблеми, и така вместо щабните офицери, ти вземаш дребните решения, но макар и такива, пак успяваш да ги оплескаш. Мисля, че си свестен, доблестен и смел мъж. Освен това мисля, че си глупак. Сърцата и умовете — отвърна Горст.

Яленхорм грейна от щастие, а вестоносецът препусна, предполагаемо, да спечели симпатиите на населението на Осранг, като им позволи да останат в домовете си. Щабът излезе от сянката на градината и се озова пред обраслия с висока трева, огрян от слънцето склон на Героите.

— След мен, момчета, след мен!

Яленхорм смушка жребеца си право нагоре. За него явно не представляваше трудност да поддържа равновесие на седлото, но същото не можеше да се каже за свитата му — един оплешивяващ капитан едва се закрепи на коня, след като на излизане от градината удари главата си в един по-нисък клон.

Недалече от билото, ниската стена от свободно натрупани камъни опасваше хълма. Беше цялата обрасла в бурени и стигаше на едва крачка-две от земята дори откъм ниската част на склона. Един надъхан младши лейтенант реши да се изперчи, като я прескочи, но конят му се подплаши, закова току пред камъните и едва не го хвърли през глава. Уместен пример за цялото ни начинание в Севера — самата суета и напереност, а накрая срам.

Яленхорм и щабът му се изнизаха един по един през тясната пролука в стената и продължиха към Героите. Древните каменни блокове порастваха с всяка следваща крачка на конете, докато накрая не надвиснаха над Горст и останалите, когато стигнаха равното на билото.

Наближаваше пладне и жаркото слънце се бе издигнало високо в небето. Утринните мъгли отдавна бяха пресушени и освен няколкото гигантски, хвърлени от белите кълба на ниските облаци, сенчести петна по гората на север, цялата долина бе окъпана в златистата слънчева светлина. Вятърът люлееше на вълни посевите, плитчините на реката искряха, а знамето на Съюза се вееше гордо на най-високата кула в Осранг. От време на време отделни проблясъци на метал успяваха да пронижат гъстия прахоляк, покрил пътищата на юг от реката, вдигнат от хилядите маршируващи крака: пехота, кавалерия и продоволствие се стичаха едва-едва от юг. Яленхорм огледа от седлото долината и явно не остана доволен от видяното.

— Не напредваме достатъчно бързо. Майоре!

— Господине?

— Искам да слезеш в Адуейн и да видиш дали не можеш да ги пораздвижиш малко! Трябва да придвижим повече войска на този хълм. Искам още хора в града. Трябва да побързаме!

— Господине!

— А, майоре?

— Господине?

Яленхорм се замисли за момент, накрая затвори уста.

— Нищо. Тръгвай!

И човекът тръгна в неправилна посока, после, осъзнал грешката си, изчезна надолу по склона, откъдето бяха дошли.

В широкия кръг между Героите цареше хаос. За два от каменните блокове бяха вързани коне, но един се беше отскубнал и вдигаше оглушителна тупурдия, пръхтеше и хвърляше къчове, а двама коняри с ужасени лица правеха отчаяни опити да докопат оглавника му. В центъра на кръга, до пепелта на угаснал огън, висеше вяло знамето на Шести полк на Кралската гвардия. Въпреки високия пилон, изглеждаше нищожно пред гигантския ръст на наобиколилите го от всички страни Герои — сериозен удар по морала на войската. Да си призная, за моя вече няма надежда.

Два малки фургона, незнайно как качени на върха на хълма, лежаха прекатурени на тревата, а безразборното им съдържание — войнишки палатки, тенджери и тигани, ковашки инструменти, даже една чисто нова лъскава дъска за пране — беше пръснато по тревата. В малкото останало по фургоните група войници ровеха като мародери.

— Какво, мамка му, става тук, сержант?

Яленхорм смушка коня си към един от тях. Човекът, внезапно осъзнал, че е привлякъл вниманието на самия дивизионен командир и две дузини щабни офицери, изглеждаше готов да потъне в земята от срам.

— Ами… — запреглъща тежко той, — господине, малко не ни достигат стрели за арбалетите, генерале, господине.

— И?

— Изглежда, точно амунициите са били от най-голяма важност за онези, дето са товарили фургоните.

— Много ясно, че са.

— Е, тях първо са натоварили.

— Първо.

— Да, господине. Искам да кажа, най-отдолу са.

— Най-отдолу?

— Господине!

Един офицер в безупречно опъната униформа закова до коня на Яленхорм, вирна брадичка и почти оглуши Горст с ударите на добре излъсканите си ботуши, докато отдаваше чест.

Генералът скочи от седлото и стисна ръката му.

— Полковник Уетърлант, радвам се да те видя! Как вървят нещата?

— Доста добре, господине, повечето от Шести е налице, въпреки че ни липсва голяма част от оборудването. — Уетърлант ги поведе напред и войниците му направиха невъзможното да им осигурят достатъчно място в бъркотията. — Един батальон от полка на Ростод също е вече тук, но засега никой от тях не знае къде е командващият им офицер.

— Предполагам, подаграта пак го е ударила… — промърмори някой отстрани.

— Това гроб ли е? — попита Яленхорм и посочи купчината прясна пръст под един от Героите, цялата в следи от подметки.

Полковникът я изгледа смръщено.

— Хм, предполагам…

— Някаква следа от северняците?

— Някои от хората ми са забелязали движение в гората на север оттук, но засега не е установено със сигурност, че става дума за врага. Най-вероятно е била някоя заблудена овца. — Уетърлант тръгна между два от Героите и спря. — Освен това тук, нито следа от проклетниците. Искам да кажа, освен това, което са оставили след себе си.

— Уф.

Един от щабните офицери извърна рязко глава. Няколкото окървавени трупа лежаха в редица на земята. Един беше разсечен наполовина, а едната му ръка беше отрязана под лакътя. Около разпилените му вътрешности жужаха рояк мухи.

— Битка ли е имало? — огледа намръщен труповете Яленхорм.

— Не, от вчера са. И са от нашите. Явно са съгледвачи на Кучето.

Полковникът посочи група северняци, които копаеха гробове наблизо. Сред тях се открояваха един висок, с червена птица на щита, и един възрастен, широкоплещест здравеняк.

— Ями коня?

Въпросното животно лежеше на една страна, със стърчаща от подутия корем стрела.

— Наистина, нямам представа.

Горст огледа защитната линия, която бяха сформирали на билото — вече придобиваше внушителни размери. По протежението на каменната стена, през равни интервали стояха копиеносци, а в пролуката, откъдето тръгваше обрасла пътека, бяха наблъскани рамо до рамо. Зад тях на склона, арбалетчиците бяха разположени в двойна редица. Някои се суетяха с колчани и стрели, други просто лежаха по тревата и дъвчеха унило сухите дажби от дневния порцион, двама-трима се препираха над игра на зарове.

— Добре — отбеляза Яленхорм, — много добре.

Не стана ясно обаче кое точно срещна одобрението му. Смръщил чело, той обходи с поглед нахвърляните като кръпки ниви и пасища по северния край на долината. По-нататък започваше гъста гора, с каквато бе покрита по-голямата част от Севера, прорязана от две тънки ивици — пътища в подножието между възвишенията. Единият водеше към Карлеон. И победа.

— В гора като тази може да има десетина или, със същия успех, десетина хиляди северняци — промърмори замислено генералът. — Трябва да внимаваме. Не бива да подценяваме Дау Черния. Бях при Кумнур, Горст, където загина принц Ладисла. Е, в деня преди битката, но бях там. Черен ден за армията на Съюза. Не можем да си позволим втори такъв, нали?

— В такъв случай горещо препоръчвам незабавна оставка и предаване командването в по-вещи ръце. Не, господине — отвърна Горст.

Недочакал отговора му, Яленхорм вече се бе извърнал и говореше с Уетърлант. Горст не можеше да го вини. Кога за последно съм казвал нещо, което да си заслужава слушането? Какво да чакаш от мен — любезно съгласие или най-много уклончиво бръщолевене. В блеенето на козата има повече смисъл. Той се отдалечи от щабните офицери и се насочи към копаещите северняци. Възрастният здравеняк, облегнат на лопатата, го проследи с поглед.

— Името ми е Горст.

Онзи вдигна учудено вежди. Изненадан си, че южняк говори северняшки, или, че такъв дангалак говори като момиченце?

— Моето е Сухара. Бия се за Кучето.

Той заваляше леко думите, беше отнесъл здрав бой по устата.

— Твои хора ли са? — Горст кимна към труповете.

— Ъхъ.

— Тук ли се бихте?

— Срещу дузина, предвождана от един, на име Кърнден Гушата. — Той потри подутата си челюст. — Бройката беше на наша страна и пак загубихме.

Горст погледна намръщен към каменния кръг на билото.

— Но теренът е бил на тяхна.

— Това, да, а също Уирън-от-Блай.

— Кой?

— Някакъв проклет герой от песните — подхвърли сърдито високият с червената птица на щита.

— От далечните долини на север — добави Сухара, — където вали сняг всеки ден.

— Ненормално копеле — изропта един от хората на Сухара, с привързана на гърдите ръка. — Говори се, че не пиел друго освен собствената си пикня.

— Аз съм чувал, че ядял деца — обади се друг.

— Носи оня грамаден меч, дето се говори, че паднал от небето — продължи Сухара и изтри чело с опакото на огромната си длан. — Ония горе, в снега, го боготворели.

— Боготворят някакъв меч? — попита Горст.

— Мислят, че сам Бог им го бил хвърлил, или нещо подобно. Кой ги знае какво мислят там? При всички случаи Уирън Перкото е опасно копеле. — Сухара облиза дупката в зъбите си и по гримасата на лицето му Горст се досети, че се беше сдобил с нея съвсем наскоро. — От собствен опит го знам.

Горст огледа обляната в слънчева светлина тъмнозелена ивица на гората.

— Мислиш ли, че хората на Дау Черния са наблизо?

— Бих казал, че са.

— Защо?

— Защото, въпреки че шансовете не бяха на негова страна, Гушата остана да се бие, а той не е човек, дето ще се бие за нищо. Дау Черния иска този хълм. — Сухара вдигна рамене и се хвана отново за лопатата. — Погребваме тия злочестници и поемаме обратно надолу. На тоя склон оставих зъб, а в земята — племенника си. Повече не смятам да оставя на това проклето място.

— Благодаря ти. — Горст се обърна към Яленхорм и офицерите от щаба му, които в този момент спореха разгорещено дали последната пристигнала рота трябва да се разположи пред, или зад каменната стена на склона. — Генерале! Съгледвачите ни смятат, че Дау Черния е наблизо!

— Искрено се надявам да е! — подхвърли през рамо Яленхорм, очевидно, без да вложи каквато и да е мисъл в чутото. — Бродовете са в наши ръце! Да се овладеят всичките три подстъпа през реката, това ни е основната и най-важна цел в момента!

— Мислех, че са четири — промърмори някой.

В този момент бърборенето рязко утихна и всички се обърнаха към един пребледнял от срам лейтенант.

— Четири ли? — изпречи се току пред младежа Яленхорм. — Старият мост, на запад. — Той замахна рязко с ръка и почти зашлеви един пълничък майор. — Мостът в Осранг, от изток. И бродовете, откъдето ние минахме. Три. — Той размаха три пръста пред лицето на лейтенанта. — Всичките в наши ръце!

Младежът се изчерви.

— Един от съгледвачите ми каза за някаква пътека през тресавищата, господине, западно от Стария мост.

— Пътека през тресавищата ли? — Яленхорм се загледа с присвити очи на запад. — Таен проход? Имам предвид, северняците може да се промъкнат покрай нас! Отлична работа, момче!

— Аз… благодаря, господине…

Генералът се врътна рязко наляво, после надясно, сякаш решението на проблема се криеше някъде зад гърба му.

— Кой още не е минал реката?

Офицерите се сбутаха в опитите си да останат в полезрението му.

— Осми пристигна ли?

— Мисля, че останалата част от Тринайсети…

— Първи кавалерийски на полковник Валимир е още там!

— Да, мисля, има един готов батальон, току-що си получиха конете…

— Отлично! Да се изпрати заповед до Валимир. Искам да прекара този батальон през тресавищата.

Няколко от офицерите оповестиха бурно одобрението си. Други се спогледаха сконфузено.

— Цял батальон — промърмори един. — Тази пътека дали е подходяща за…

Яленхорм го прекъсна с махане на ръка.

— Полковник Горст! Ще бъдете ли така добър да се върнете обратно от другата страна на реката, да предадете заповедта на полковник Валимир и лично да се уверите, че врагът няма да ни сервира някоя неприятна изненада?

— Генерале. — Горст се замисли за момент. — Бих искал да остана, където…

— Напълно ви разбирам. Искате да сте близо до действието. Но в последното си писмо кралят изрично настоява да направя всичко по силите си, да ви държа настрана от опасност. Не се тревожете, защитата ни ще удържи и без вашата помощ. Ние, личните приятели на краля, трябва да се държим един за друг, нали така?

— Точно така, всички кралски шутове, в шарените си униформи, да заподскачат ведро под веселите звуци на тръбата! Ще се пръсна от смях! Хей, я онзи с пискливия гласец да направи още едно премятане! Разбира се, господине.

Горст тръгна с наведена глава към коня си.

СКЕЙЛ

Калдер смушка коня и тръгна по пътеката. Беше едва различима, дотолкова, че да не прилича на такава. Самодоволната усмивка бе здраво залепена за устата му. Дали Плиткото и Дълбокото все още бдяха над него, не можеше да е сигурен, но от друга страна, предвид това, че за момента той беше най-сигурният им източник за забогатяване — със сигурност го правеха. Естествено, каква полза от хора като Плиткото и Дълбокото, ако човек като него можеше да ги открие с лекота, но как само му се искаше малко компания в момента. Срещата с Кърнден Гушата му подейства като коричка хляб, подхвърлена на умиращия от глад — само обостри апетита му за повече приятелски лица наоколо.

Докато яздеше през лагера на Желязната глава, го заляха с презрителни, подигравателни погледи. Докато яздеше през този на Десетократния — с враждебни, пълни с омраза. Но сега навлизаше в гората в западния край на долината, където трябваше да е лагерът на хората на Скейл. Хората на брат му. И негови също — надяваше се Калдер, независимо че отвътре не ги чувстваше много свои. Корави момчета, калени в тежки походи, с не една рана от множество битки. Не бяха сред любимците на Дау Черния и вършеха най-тежката работа срещу мижава отплата. Не изглеждаха в настроение за веселие, още по-малко в чест на пристигането на брата на главатаря им — онзи всеизвестен страхливец.

Това, че с цел поне малко да прилича на войн беше намъкнал дълга ризница, с нищо не помагаше. Имаше я много отдавна — подарък от баща му. Стириянска изработка, значително по-лека от северняшките, но въпреки това тежеше като наковалня и запарваше като кожух от овча кожа. Нямаше представа как другите носеха подобно нещо с дни наред. Тичаха с него. Спяха с него. Биеха се с него. Шантава работа е това войната. Наистина шантава. До ден-днешен не разбираше какво толкова й намираха другите.

А малцина бяха онези, които й се наслаждаваха повече от собствения му брат Скейл.

Видя го да клечи на поляната над една разпъната на тревата карта. От лявата му страна беше Бледоликия, а от дясната — Хансул Бялото око. И двамата бяха измежду най-доверените хора на баща му, още от едно време, когато управляваше почти целия Север. И когато Кървавия девет хвърли баща му от бойниците на Карлеон, двамата, макар и не в буквалния смисъл, паднаха с него. Голямо падение, почти колкото това на самия Калдер.

Двамата със Скейл бяха от различни майки и шегата открай време беше, че тази на Скейл ще да е била биволица. Той приличаше на бик, при това от най-яките и проклетите. Беше пълната противоположност на Калдер в почти всяко отношение. Калдер беше тъмнокос, Скейл — рус, чертите на лицето му бяха деликатни, фини, тези на Скейл — груби и масивни. Брат му бавно загряваше и трудно се замисляше, за сметка на което се палеше за секунди. Нищо общо с баща им. Калдер приличаше на Бетод по всичко и това не бе тайна за никого. Именно затова го мразеха най-много. Е, също за това, че през почти целия си живот се беше държал като истински задник.

Когато чу тропота на копитата на коня му, Скейл вдигна глава и на лицето му се разтегли широка усмивка. А когато се изправи и тръгна към него, Калдер забеляза, че независимо от многото време, минало от битката с Кървавия девет, и макар и едва забележимо, все още накуцваше. Въпреки ризницата си — двоен кат от грубо изковани бримки — и тежкия черен, надран и очукан стоманен нагръдник, се движеше с лекота, почти грациозно. „Никъде и никога не тръгвай без оръжие“, казваше някога баща им и Скейл явно бе взел думите му буквално. Два колана беше кръстосал, а на тях висеше какво ли не — два меча и огромен боздуган, три ножа само отпред на кръста и на гърдите, а кой знае още колко имаше скрити по себе си. Главата му беше превързана, а от едната страна на превръзката беше избило кафеникаво петно кръв. Едната му вежда беше сцепена — най-новото попълнение в бързо растящата му колекция от белези. Явно опитите на Калдер да го убеди да стои по-встрани от битките се бяха увенчали със същия успех като тези на Скейл да убеди него да се включи в поне една атака.

Калдер скочи от седлото. Тежката ризница направо го смазваше, но той се помъчи да изглежда така, сякаш просто се бе схванал от дългата езда.

— Скейл, тъпо копеле, как я ка…

Скейл го сграбчи в мощна прегръдка, лепна една мокра целувка на челото му и Калдер чу как ребрата му пукат. Направо му изкара въздуха. Опита и той да го прегърне, но не беше така лесно, с дръжката на единия меч забита в корема му. Почти се разплака от радост, че най-после има някого на своя страна.

— Пускай ме де! — изхриптя едва Калдер и взе да тупа с длан по гърба на брат си. — Пускай!

— Как само се радвам да те видя отново!

Скейл го завъртя бясно и лицата на Хансул и Бледоликия запрелитаха размазани пред замъгления му поглед. Двамата не даваха вид, че искат на свой ред да го прегърнат. По лицата на пръснатите по поляната именити войни на Скейл се четеше още по-малко въодушевление. Познаваше тези лица от доброто старо време — едни помнеше как коленичат пред баща му, други как пируват на дългата маса в тронната зала в чест на някоя победа. Сигурно сега се питаха дали ще трябва да изпълняват и неговите заповеди и явно мисълта за това не им допадаше особено. И с право. Скейл имаше всички качества, на които мъжете се възхищават — лоялност, сила, безразсъдна смелост. Калдер нямаше ни едно от тях и те го знаеха.

— Какво е станало с главата ти? — попита Калдер, когато брат му най-после го пусна обратно на земята.

— А, това ли? Пфу. Дреболия. — Той смъкна превръзката и я захвърли настрана. Не изглеждаше никак дреболия. Цялата руса коса от едната страна на главата му беше сплъстена от засъхнала кръв. — Като гледам, и ти си се сдобил с рана. — Той потупа доста грубовато бузата откъм подутата устна на Калдер. — Да не те е ухапала някоя жена?

— Де да беше. Брод Десетократния се опита да ме убие.

— Какво?

— Наистина. Изпрати трима да ме причакат на излизане от лагера на Коул Ричи. За щастие, Плиткото и Дълбокото ме държали под око и… така…

Изумлението, изписано по лицето на Скейл, бързо се смени с ярост — двете му любими емоции, почти без пролука помежду им. Малките му очички изхвръкнаха зловещо.

— Ще убия гнусното копеле!

Той изтегли наполовина меча си, сякаш ей сега щеше да хукне през гората към порутената къща, в която Дау Черния държеше стола на баща им, и да довърши Брод Десетократния на място.

— Не, не, не!

Калдер се вкопчи с две ръце в китката му и успя да го спре, преди да извади докрай меча. Усети как за миг краката му се отлепиха от земята.

— Майната му! — Скейл се отскубна от него, заби един обвит в стоманена ръкавица юмрук в най-близкото дърво и откърти голямо парче кора. — Ще го спукам от бой! Да го убием! Дай просто да очистим копелето!

Той удари отново дървото и отгоре му се посипаха облак ситни семенца. Хансул Бялото око го изгледа тревожно. Бледоликия също. Явно това не беше първият изблик на ярост от страна на Скейл, с който трябваше да се справят.

— Не може просто да тръгнем из гората да избиваме хора с положението на Десетократния — вдигна умиротворително длани Калдер.

— А той теб как се е опитал да те убие, а?

— Аз съм по-особен случай. Половината Север ме иска мъртъв. — Не беше вярно, точната бройка се доближаваше до две трети. — Освен това нямаме доказателство. — Калдер постави ръка на рамото на Скейл и заговори тихо и спокойно, точно както правеше баща му навремето: — Това е въпрос на политика, братко. Помниш ли? Деликатният баланс.

— Майната й на политиката ти! Да ти сера на деликатния баланс! — извика Скейл, но гневът му бе осезаемо утихнал, достатъчно, за да не се тревожи Калдер, че очичките му ще изхвръкнат от главата. Той заби яростно меча си обратно в ножницата и гардът на дръжката изтрещя при сблъсъка си с железния й кант. — Не може ли просто да се бием?

Калдер пое дълбоко дъх. „Възможно ли е този твърдоглав изверг да е син на баща ми? — помисли си. — Нещо повече — негов наследник?“

— Ще дойде време за битки, но за момента трябва да действаме внимателно. Нямаме много съюзници, Скейл. Говорих с Ричи, няма да тръгне срещу мен, но няма и да извади меч за мен.

— Жалък страхливец!

Скейл понечи да удари отново дървото, но Калдер постави пръст на вдигнатия му юмрук и го натисна бавно надолу.

— Просто се тревожи за дъщеря си. — И не е само той, помисли си. — Остават Желязната глава и Златния. И двамата не питаят топли чувства към нас. Ако не беше личната им вражда, щяха да молят Дау да им даде да ме убият.

— Мислиш, че Дау стои зад това, така ли? — погледна го смръщен Скейл.

— Много ясно, как иначе? — Калдер едва намери сили да смекчи тона и потисне надигащото се раздразнение. Беше забравил, че да говориш на Скейл, е като да спориш с пън. — Както и да е, Ричи го е чул от устата на Дау.

— Аз не съм чувал нищо такова — поклати неразбиращо глава Скейл.

— Е, няма да го каже точно на теб, не мислиш ли?

— Но той те държеше за заложник. — Челото на Скейл се сбърчи от напрежението, което му причиняваше мисловен процес. — Щом те иска мъртъв, защо ще те пуска отново на свобода?

— Защото смята, че ще започна да заговорнича срещу него. Надява се да ме хване и изобличи. Тогава ще може да ме обеси честно и почтено и никой няма да може да възрази срещу това.

— Ми тогава недей да заговорничиш. С всички говори открито.

— Не ставай глупак. — Неколцина от именитите войни вдигнаха глави от чашите си и го изгледаха. Калдер отново сниши глас. Скейл можеше да си позволи да си изпуска нервите, той не. — Трябва да се пазим от всичко. Враговете ни са навсякъде.

— Вярно. И за един от тях още не си обелил и дума. Най-опасният, ако питаш мен. — Скейл се замисли за момент дали не забравя някого, после посочи с дебел показалец към дърветата на юг. — Шибаният Съюз! Крой, Кучето и четирийсетте им хиляди войници! Онези, с които сме във война! Аз, поне!

— Тази война е на Дау Черния, не моя.

Скейл поклати бавно глава.

— Замисляш ли се понякога колко по-лесен, по-безболезнен и безопасен би бил животът, ако просто правиш каквото ти се каже?

— Замислял съм се, не съм съгласен. Това, което трябва да направим сега, е…

— Чуй ме. — Скейл се доближи до него и го погледна право в очите. — Предстои битка и трябва да се бием. Разбираш ли това? Това е Северът. Трябва да се бием.

— Скейл…

— Ти си умният. Много по-умен от мен и всеки го знае. Мъртвите са ми свидетели, аз самият го знам. — Той се доближи още. — Но мъжете няма да следват ума ти. Не и ако под него няма сила. Трябва да спечелиш уважението им.

— Хъ. — Калдер огледа мъжете между дърветата, вперили в тях очи. — Не може ли да ми заемеш малко от твоето?

— Един ден аз може да не съм тук и тогава ще ти трябва собствено уважение. Никой не иска от теб да газиш в реки от кръв. Просто да споделиш с момчетата трудностите, опасността.

— Точно опасността ме плаши.

Калдер пусна една сладникава усмивка. Ако трябваше да бъде честен, трудностите също не го привличаха особено.

— Страхът е хубаво нещо. — Лесно му е на човек като него да го каже. С такъв дебел череп никакъв страх не влиза в главата. — Баща ни се страхуваше всеки ден от живота си. Това го държеше на нокти. — Скейл стисна рамото му и го завъртя безцеремонно към южния край на поляната. През дърветата в края на гората прозираха златисти нивя, зелени поляни и кафява угар. Западното протежение на Героите се издигаше отляво, с Пръста на Скарлинг на върха на билото, а в подножието му се виеше сивата ивица на пътя през нивята. — Този път води до Стария мост. Дау иска ние да го завземем.

— Иска ти да го завземеш.

— Ние. Почти незащитен е. Имаш ли щит?

— Не.

Нито пък желание да ходи на места, където може да му потрябва.

— Бледолики, дай ми щита си.

Бледият възрастен войн подаде на Скейл щита. Уместно, беше боядисан в бяло. Доста време беше минало, откакто Калдер за последно държа подобно нещо. Беше забравил колко тежеше. Усещането в ръката му върна куп неприятни спомени за тренировките с меча във вътрешния двор на Карлеон, за стотиците унижения, повечето причинени от собствения му брат. Нищо, скоро ще бъдат заличени от нови, още по-неприятни. При условие че оцелее в битката, разбира се.

Скейл потупа отново бузата откъм подутата устна на Калдер. Все така грубо.

— Стой близо до мен, дръж щита вдигнат и всичко ще е наред. — Той кимна към мъжете на поляната. — Само да те видят в първата редица, и ще им се вдигне мнението за теб.

— Добре.

Калдер намести вяло щита пред гърдите си.

— Кой знае — Скейл го плесна по гърба и почти го събори на земята, — същото може да стане и с теб самия.

НЕ НИ Е РАБОТА ДА ТЪРСИМ ПРИЧИНИ

— Направо обожаваш проклетия кон, нали, Тъни?

— Какво да ти кажа, Форест, от една страна, разговорите с нея са ми далече по-приятни от тези с теб. А и язденето е в пъти за предпочитане пред ходенето пеша. Нали така, миличка? — Той зарови лице в муцуната на кобилата, после й даде от ръка нова шепа овес. — Най-любимото ми живо същество в цялата армия.

— Ефрейтор?

Някой го потупа по рамото.

Тъни се обърна и видя Жълтен, който гледаше нещо в далечината.

— Не, Жълтен, боя се, че си още много далече. Всъщност чака те много работа, ако искаш да престанеш да бъдеш най-малко любимото ми живо същество в…

— Не, господине. Онова там не е ли онзи Гъртс?

— Горст.

Тъни проследи погледа му. Огромният здравеняк се появи откъм овощните градини и препусна сред пръски вода през брода. Матовата му броня лъщеше на ярката слънчева светлина. Той изкачи чакълестия бряг и се вряза с коня си сред офицерския състав на полка, като в бързината почти прегази един млад лейтенант. При нормални обстоятелства Тъни щеше да намери това за изключително забавно, само дето нещо в присъствието на полковник Горст сякаш изстискваше и последната капка веселие от живота. Той скочи от седлото, доста чевръсто за масивното си телосложение, тръгна право към полковник Валимир и отдаде отривисто чест.

Тъни хвърли чесалото на земята и без да откъсва очи от сцената, пристъпи към тях. Дългите години във войската бяха изострили до съвършенство умението му да долавя момента, в който нещата тръгваха надолу, и сега стомахът му се сви от болезнено предчувствие. Горст заговори, но лицето му остана безизразно, сякаш издялано от камък. Валимир размаха ръка по посока на хълма, после на запад. Горст заговори отново. Тъни пристъпи още няколко крачки напред в опита си да долови нещо от разговора. Валимир вдигна ядосано ръце към небето, обърна се и тръгна право към неговата част.

— Старши сержант Форест! — извика той отдалече.

— Господине.

— Явно има някаква пътека през тресавищата западно от нас.

— Господине?

— Генерал Яленхорм иска да изпратим Първи батальон да я намери и мине през тресавищата, за да не могат северняците да ни изненадат оттам.

— Тресавищата отвъд Стария мост ли?

— Да.

— Няма да можем да прекараме конете оттам…

— Знам.

— Но, господине, ние току-що си ги получихме обратно.

— Знам.

— Но… какво да ги правим сега?

— Ами очевидно ще трябва да ги оставите тук, мамка му! — кресна Валимир. — Мислиш ли, че ми е много приятно да изпращам половината си полк през някакво проклето тресавище, при това без коне? Мислиш ли?

— Не, господине.

Форест изскърца със зъби и белегът на бузата му заигра.

Валимир отмина и махна с ръка на няколко от офицерите си да го последват. Форест не помръдна от мястото, но взе да разтрива яростно тила си.

— Ефрейтор? — прошепна тихичко Жълтен.

— Да?

— Това един от онези примери за това, как онзи отгоре сере на главата на човека под него, ли е?

— Много добре, Жълтен. Може би ще излезе войник от теб.

Форест застана пред двамата, сложи ръце на кръста си и се загледа нагоре по течението на реката.

— Както изглежда, Първи има задача.

— Превъзходно — отвърна Тъни.

— Оставяме конете тук и тръгваме на запад през тресавището — каза той и думите му бяха посрещнати с хор на негодувание. — Какво, мислите, че много ми харесва ли? Стягайте се за път, тръгваме!

Той се отдалечи, за да разнесе добрата вест до станалите части на батальона.

— Колко човека има в Първи? — промърмори Ледерлинген.

Тъни пое дълбоко дъх.

— Бяхме петстотин на тръгване от Адуа. В момента — четиристотин, плюс-минус някое ново попълнение.

— Четиристотин души? — обади се Клидж. — През тресавището?

— Що за тресавище е това? — попита Уорт.

— Тресавище като тресавище! — изписка Жълтен и прозвуча като кутре, което се ежи с джафкане на някое по-голямо куче. — Проклето тресавище! Една камара кал! Какъв друг вид тресавища си мислиш, че има?

— Но… — Ледерлинген изгледа неразбиращо отдалечаващия се сержант, после коня си, на чието седло тъкмо бе натоварил повечето от снаряжението си плюс част от вещите на Тъни. — Това е пълна глупост.

Тъни разтри уморените си очи. Колко пъти още ще трябва да обяснява това на новобранците.

— Виж сега — поде той. — Човек непрекъснато си мисли колко глупав е този или онзи. Пияният старец. Женорята по селата. Децата, които замерят с камъни птиците. Такъв е животът. Глупост и суета, самолюбие и безхаберие. Колко много дребнавост, колко много глупост по този свят. Но на война, казваш си, ще е различно. По-добре ще е. Смъртта дебне от всяко кътче, трудности безброй и коварен враг, но ние сме мъже, ще ги посрещнем рамо до рамо, заедно, като един. Ще трябва да мислят двойно повече хората, казваш си ти, да действат по-бързо, да бъдат… по-добри. Герои. — Той започна да смъква един по един вързопите от седлото на коня си. — Но не. Всичко си е както преди, съвсем същото. Всъщност поради цялото това напрежение, тревогите, страха е дори по-лошо. Малцина мислят трезво, когато стане напечено. Ето защо на война хората са дори още по-глупави. Мислят единствено как да избегнат вината за това или онова, как да се докопат до славата, как да отърват кожата, но никога как да стане нещо както трябва. Няма друга професия, която така лесно да прощава глупостта, като войнишката. Няма такава, която да я насърчава повече.

Тъни се огледа и забеляза ужасените погледи на новобранците, приковани в него. Всички, с изключение на Жълтен, който, надигнат на пръсти, се бореше да свали копието си от седлото на коня — по нещастно за него стечение на обстоятелствата, може би най-високият в целия полк.

— Както и да е — отсече Тъни. — Чака ни тресавище за прекосяване. — Обърна им гръб и потупа нежно шията на кобилата си. — Е, момичето ми. Май ще трябва още малко да ме почакаш.

СЕЙ ПАНИКА И…

Когато се върна при дузината, Скори подстригваше наред. Дузина ли, помисли си Гушата, по-скоро седмината останали. Осем с него. Замисли се дали някога някъде е имало дузина с цели дванайсет човека. Той със сигурност не беше имал такава. Агрик седеше на един повален, целият обрасъл в бръшлян дънер и гледаше намръщено в празното пространство пред себе си, докато ножиците кълцаха покрай лицето му.

Уирън се беше облегнал на едно дърво, опрял върха на Меча в земята пред себе си и стиснал дръжката в сгъвката на едната си ръка. По незнайно каква причина беше свалил ризата си и носеше на голо кожения елек. По двете му жилести ръце ясно личаха сивите петна от застояла пот. Явно колкото по-напечено ставаше, толкова по-малко дрехи му трябваха. Гушата се притесни, че както вървяха нещата в долината, сигурно не беше далече времето, когато ще си свали и панталоните и ще лъсне по гол задник.

— Гуша! — провикна се дрезгаво той и размаха Меча за поздрав.

— Хей, главатар — обади се Дрофт от един от клоните на дървото.

Седеше облегнат на ствола, дялкаше стрела и ръсеше стърготини под себе си.

— Значи, Дау Черния не те е убил още, а? — попита Прекрасна.

— Не, поне не намясто.

— Каза ли ти какво има за правене? — Йон кимна към другите в гората наоколо. Сега имаше значително по-малко коса, отколкото, когато Гушата тръгна, и изглеждаше някак по-стар. Преди сякаш не беше забелязал бръчките покрай очите му, нито прошареното по слепоочията. — Имам чувството, че Дау се готви да тръгва нанякъде.

— Много си прав.

Гушата примижа от болка, докато приклякаше в храсталака, и се загледа в долината на юг. Светът изглеждаше различно в гората. Притъмнял и спокоен под клоните на дърветата. И притихнал, сякаш го гледаш потопен в приятната прохлада на вода. А отвъд — цялата долина, огряна от яркото слънце. Златистокафяви ечемични ниви под яркосиньо небе, яркозеленият масив на Героите с продължаващите безсмислената си стража на върха древни каменни блокове.

Гушата посочи наляво, където върховете на дървената палисада на Осранг и няколкото по-високи сиви кули се подаваха едва над нивята в далечината.

— Ричи тръгва пръв и напада Осранг. — Въпреки че линиите на Съюза бяха на стотици крачки, на билото на Героите, и дори да викаше, пак нямаше да го чуят, Гушата осъзна, че шепне. — Ще носи всички знамена, за да изглежда, че всички нападаме натам. Ще се опита да примами част от онези на Героите.

— Мислиш ли, че ще се вържат на това? — попита Йон. — Доста очевидно, а?

— Всеки номер изглежда така само ако го очакваш — вдигна рамене Гушата.

— Не че има кой знае какво значение ще тръгнат ли надолу, или не — намеси се Уирън. Беше препасал Меча на гърба си, висеше на един клон под дървото и полюшваше крака. — Нас ни чака все същото катерене нагоре по склона.

— Няма да е зле обаче да са наполовина по-малко, като стигнем горе — подхвърли Дрофт от своя клон.

— Значи, се надяваме да се вържат, нали? — Гушата посочи надясно сега, към полята и пасищата между Осранг и Героите. — Ако изпратят част от хората си надолу, ето там ще ги удари конницата на Златния. Ще ги спипат със смъкнати гащи и ще ги пръснат по полето, чак до реката.

— Да ги издавят дано, проклетите копелета — обади се Агрик.

Подобна проява на кръвожадност не беше типична за него.

— В това време Дау ще води основната атака. Право към Героите, с всичките си хора, плюс тези на Желязната глава и Десетократния.

— И как точно смята да го направи? — попита Прекрасна, докато почесваше новия белег на главата си.

— Знаеш го Дау, ще хукне право нагоре и ще прати при пръстта всичко по пътя си, дето вече не е в нея.

— Ами ние?

— Ъхъ — преглътна тежко Гушата. — Ще сме точно там.

— Първата редица в средата, а?

— Обратно нагоре по проклетия хълм? — изграчи сърдито Йон.

— Направо да ти се прииска да бяхме останали горе — отвърна Уирън и тръгна, полюшвайки се, от клон на клон.

Гушата премести показалец още по-надясно.

— Скейл е ей там, в гората под Солени хълм. Тръгне ли Дау към Героите, той напада с конницата си по пътя за Устред и завзема Стария мост. Той и Калдер.

Йон определено не остана доволен от чутото и Гушата не можа да повярва как успя да вложи толкова много неодобрение само в едно клатене на глава.

— Хм, старото ти приятелче Калдер, казваш? — подхвърли той.

— Точно така — изгледа го право в очите Гушата. — Старото ми приятелче Калдер.

— И тогава тази прекрасна долина и голямото нищо в нея ще са наши! — каза с патос в гласа Уирън. — Отново.

— Имаш предвид, на Дау — поправи го Прекрасна.

— Ричи, Златния, Желязната глава, Десетократния, Скейл и самият Дау Черния… — отброяваше на пръсти Дрофт, — много народ е това.

— Сигурно повече никога не са се били на една страна досега — съгласи се Гушата.

— Ще падне една битка — каза Йон. — Голяма битка.

— Достойна за песните!

По своите неведоми съображения, Уирън се беше отказал да виси на ръце и се беше провесил с главата надолу от клона.

— Хубаво ще ги опердашим тия южняци — включи се Дрофт, но не прозвуча много убедително.

— Мъртвите са ми свидетели, надявам се — каза Гушата.

— Взе ли ни златцето, главатар — тръгна към него Йон.

— Дау не беше в настроение да се разплаща — отвърна с кисела гримаса Гушата. Както беше очаквал, думите му бяха посрещнати с всеобщо негодувание. — По-късно ще го взема, не се тревожи. Полага ти се и ще си го получиш. Ще говоря със Сцепеното стъпало.

— По-лесно ще измъкнеш нещо смислено от Уирън, отколкото пари от Сцепеното стъпало — цъкна с език Прекрасна.

— Чух те! — обади се Уирън.

— Само помисли. — Гушата плесна с опакото на ръката Йон през гърдите. — Ти само качи проклетия хълм и ще си заслужиш допълнителна надница. Ще вземеш две накуп. Сега и бездруго нямаш ни време, ни къде да ги харчиш, а? Чака ни битка.

В това никой не се съмняваше, беше очевидно. В гората наоколо се стичаха нови хора, в пълно бойно снаряжение, готови за тръгване. Тишината си отиде и отвсякъде се понесоха шумолене и потракване, шепот и подрънкване. Мъжете коленичиха между дърветата, оформяйки редица по края на гората. Пробило тук-там листата на дърветата, слънцето хвърли ярки петна по намръщените физиономии и проблесна в шлемове и извадени мечове.

— Всъщност кога за последно имахме истинска битка — промърмори Уирън.

— Онова сражение при Олесанд — отвърна Гушата.

— На това не му викам аз истинска битка.

Йон се изплю на тревата.

— Във Височините — обади се Скори, който тъкмо приключваше с подстрижката на Агрик и изтупваше отрязаната коса от раменете му. — Когато се опитвахме да изкараме Кървавия девет от онази проклета просека в планината.

— Преди седем години ли беше? Осем?

Гушата потрепери от спомена за кошмарното преживяване. Тълпи от народ, сбутани така натясно, че и дума не можеше да става да замахнеш като хората. Просто ръгаш напред, риташ с коляно, хапеш онзи отсреща. До последно не вярваше, че ще се измъкне жив от подобен кошмар. Защо, мамка му, човек, преживял това, ще рискува да се впусне отново в подобно приключение?

Той обходи с поглед плитката, застлана с нивя долина между гората и Героите. Дълго тичане за старец като него, с не едно, ами две съсипани колене. Вярно, в песните често се пееше точно за такива славни щурмове, но това, да си в защита, имаше едно неоспоримо преимущество — не ходиш никъде, врагът сам ти идва на крака. Пристъпи насам-натам в опит да намери удобно положение за коляното, за глезена, за другото коляно, но напразно — единственото, с което се сдоби, бяха още куп болки по нови места от тялото. Нищо чудно, помисли си, такъв е животът като цяло.

Озърна се да се убеди за последно, че всички от дузината са готови, и не можа да повярва на очите си: само на десетина крачки от него, коленичил в папратта, с меч в едната ръка и секира в другата, беше самият Дау Черния. Зад гърба му бяха Сцепеното стъпало, Тръпката и всички войници от личната му дузина. Беше свалил кожите и хубавите дрехи и по нищо не се отличаваше от всеки друг в редицата. Освен по свирепата усмивка на уста. Явно се наслаждаваше на предстоящото толкова, колкото Гушата се чудеше няма ли начин да го избегне.

— И никой да не умира, нали? — Гушата огледа хората си, докато стискаше ръката на Скори. Те поклатиха глави, един се усмихна нервно, друг смръщи чело, чу обичайните отговори: „няма“, „ясно“ и „не и аз, главатар“. Само Брак не продума, стоеше загледан в далечината, сякаш беше съвсем сам в гората. Огромното му лице беше пребледняло и покрито с капки пот. — Гледай да не те убият, а, Брак?

Планинецът извърна рязко глава и погледна изненадано Гушата, сякаш току-що бе забелязал присъствието му.

— Какво?

— Добре ли си?

— Ъхъ. — Той сграбчи ръката на Гушата и я стисна в две влажни от пот шепи. — Разбира се.

— Крака бива ли го за тичане?

— Повече ме боля, като срах тази сутрин.

— Е — повдигна вежди Гушата. — Знаеш какво казват, срането понякога си е жива мъка.

— Главатар.

Дрофт кимна към нещо сред нивите и Гушата се наведе напред да види по-добре. Движение. Хора. От мястото си виждаше само главите и раменете им, но бяха на коне.

— Съгледвачи на Съюза — прошепна в ухото му Прекрасна.

Вероятно бяха от момчетата на Кучето. Яздеха спокойно през нивите и оглеждаха гората. Редицата от въоръжени северняци се простираше по цялото й протежение — цяло чудо как не бяха забелязали нищо.

Дау явно не беше изненадан от появата им. Махна с ръка на изток, небрежно, сякаш поръчваше да донесат бира.

— Ричи най-добре да тръгва, преди тези да са ни развалили изненадата — каза той и заповедта му се предаде по редицата с вдигане на ръка.

— И ето че тръгваме отново — изсумтя Гушата, без да спира да гризе един нокът.

— Тръгваме — процеди Прекрасна и извади меча си.

— Прекалено стар съм за тия простотии.

— Ъхъ.

— Трябваше да се оженя за Колуен.

— Ъхъ.

— Крайно време е да се оттегля.

— Така си е.

— Мамка му, няма ли да спреш да се съгласяваш с мен?

— Не му ли е това работата на втория? Да подкрепя главатаря си на всяка цена! И ето, съгласявам се. Да, прекалено стар си. Да, трябваше да се ожениш за Колуен и да, крайно време е да се оттеглиш.

Гушата въздъхна дълбоко и й подаде ръка.

— Хиляди благодарности за подкрепата.

— За теб винаги.

Тя стисна ръката му.

От изток се разнесе дълбокият, тътнещ рев от рога на Ричи. Гушата усети вибрациите в земята и това накара косата му да настръхне. Ревът бе подет от други рогове, а след тях се понесе грохотът от стотици трамбоващи крака — приличаше на тътена от гръмотевица в далечината, примесен с дрънчене на метал. Гушата протегна врат напред и напрегна очи да зърне между черните дънери на дърветата нападащите хора на Ричи, но единствено успя да види няколко окъпани в слънчева светлина върха на къщи в Осранг. В този момент войската на Ричи поде бойния вик, който се понесе над полето и отекна между дърветата. Кожата на Гушата настръхна и страхът се смеси с порива да скочи на крака и на свой ред да закрещи.

— Скоро — прошепна той, облиза устни и стана.

Вече почти не забелязваше болките в краката.

— Така бих казал и аз. — Уирън се изправи до него. Държеше Меча под дръжката с една ръка, а с другата посочи към Героите. — Виждаш ли това, Гуша? — На зеления склон на хълма имаше движение. Имаше хора, които май се групираха под вдигнато знаме. — Слизат. Чака ги радушно посрещане от момчетата на Златния, а? Хубава среща ги чака.

— Въобще ли не се тревожиш? — поклати глава Гушата.

— Че защо? Нали съм ти казвал? Шоглинг ми каза деня и мястото на смъртта ми и…

— Да, да, не е тук и не е сега, ясно, казвал си ми го само има-няма хиляда пъти. — Гушата се доближи до него и прошепна: — А да ти е казала случайно, че тук ще ти отсекат и двата крака?

— Не, това не е казвала — призна Уирън. — Но какво толкова ще промени това живота ми, ако смея да попитам? Човек може да си седи край огъня и да плямпа глупости и без крака.

— Може да ти отсекат и двете ръце обаче.

— Вярно. Е, това ако стане… май ще трябва да помисля за оттегляне. Ти си свестен човек, Кърнден Гушата. — Уирън го мушна с показалец в ребрата. — Може би на теб ще оставя Меча, когато дойде време да потегля към отсрещния бряг, ако още дишаш, естествено.

— Забрави, няма да нося това проклето парче стомана — изсумтя Гушата.

— Мислиш, че аз съм избрал да го нося ли? Дагуф Кол ме избра за тази мисия, на смъртната си клада, след като шанка му разпиляха червата. Лилавееха.

— Какво?

— Червата му. Гуша, Мечът трябва да отиде при някого. Не казваш ли ти самият, че си има начин как стават нещата и което е редно — редно е. Трябва да отиде при някого.

Двамата замълчаха и продължиха да се взират в ярко огряната долина отвъд края на гората. Вятърът шумолеше в клоните и посипваше със сухи листа шлемовете, върховете на копията и раменете на приклекналите в храсталака мъже. Птичките чуруликаха ли, чуруликаха, а шумът от щурма на Ричи заглъхваше в далечината.

По източния склон на Героите имаше движение. Съюзът слизаше в подножието. Гушата обърса една в друга потни длани и изтегли меча си.

— Уирън.

— Ъхъ?

— Понякога не се ли тревожиш, че Шоглинг може да е сбъркала?

— Преди всяка проклета битка.

ГОРЕЩИТЕ МОЛБИ БИВАТ ЧУТИ

Ваше Кралско Величество,

Дивизията на генерал Яленхорм достигна Осранг и завзе всички подстъпи към долината през реката с очакваната вещина. Шести полк на Кралската гвардия и Ростодският полк овладяха ключова позиция на билото на хълм, който северняците наричат Героите. От върха му се открива идеална гледка над цялата долина, включително към така заветния път за Карлеон. За съжаление, до момента освен един угаснал лагерен огън, от врага няма следа.

Пътищата продължават да бъдат най-върлият ни противник. Предните части от дивизията на генерал Митерик също достигнаха долината, но не могат да навлязат поради факта, че на пътя им са тиловите части на генерал Яленхорм, което…

Горст вдигна рязко глава. Вятърът довя откъслечни гласове и въпреки че не можеше да чуе отделните думи, вълнението и възбудата в тях бяха непогрешими.

Сигурно се заблуждавам. Имам рядък талант за това. Тук, от тази страна на реката, нямаше вълнение. Мъжете се бяха пръснали по южния бряг и се припичаха блажено на слънце, а конете им пасяха лениво край тях. Един войник се давеше от лула с дървесна гъба. Други седяха на групичка, пееха тихо и си подаваха в кръг една манерка. Недалече от тях, командирът им, полковник Валимир, спореше с един вестоносец относно точното тълкувание на последната заповед на генерал Яленхорм.

— Разбирам, но генералът иска да държите настоящата си позиция.

— Разбира се, няма проблем, но тук, на пътя ли? Дали не е имал предвид да минем реката? Или поне да се разгърнем по протежение на брега? Току-що изгубих един батальон, който изпратих през някакво тресавище, а друг е препречил целия път! — Валимир посочи към един покрит от глава до пети с прахоляк капитан, чиято рота чакаше и роптаеше, задържана на пътя. Вероятно беше онази, за която на Героите се чудеха какво е станало с нея. Или не. Все тая. Досега въпросният капитан не беше предоставил информация за частта си, пък и никой не му я беше искал. — Генералът не може да е имал предвид да останем тук, разбирате това, нали?

— Аз разбирам това — отвърна апатично вестоносецът, — но заповедта на генерала е да задържите настоящата си позиция.

Хм, вълнение? Само обичайната некомпетентност. Покрай него в стегнат строй преминаха отряд брадати копачи със сурови лица и лопати на рамо. Най-организираната армейска част, която виждам днес, а вероятно и най-ценната в армията на Негово Величество. Нуждата от дупки на войската нямаше насищане: ями за лагерни огньове, гробове, септични ями, землянки и окопи, защитни насипи и подпорни стени, траншеи с всевъзможни форми, дълбочини и предназначения и какво ли още не. Безсъмнено лопатата е по-важна от меча. Може би вместо кръстосани саби генералите трябва да сложат позлатени лопати на реверите си. Е, дотук с вълнението.

Горст насочи отново вниманието си към недовършеното писмо и устните му се сгърчиха от погнуса при вида на отвратителната капка мастило, която беше изръсил по невнимание между редовете. Смачка хартията в юмрук.

Тогава нов повей на вятъра донесе викове до ушите му. Наистина ли чувам това? Или просто така силно ми се иска, че си въобразявам? Огледа се и видя няколко от войниците наоколо да извръщат глави и да поглеждат смръщени към хълма. Сърцето му подскочи и устата му пресъхна. Стана и тръгна към водата. Вървеше машинално, като омагьосан, вперил поглед в Героите. Стори му се, че вижда движение на билото — ситни като мравки фигурки, пълзяха по склона.

Ботушите му заскърцаха в чакъла, когато се отправи към Валимир, който продължаваше да спори безуспешно за това, от коя точно страна на реката да продължат да бездействат хората му. Подозирам, че скоро няма да има никакво значение. Молеше се наум да няма.

— … убеден съм, че генералът не…

— Полковник Валимир.

— Какво?

— Мисля, че трябва да приготвите хората си.

— Така ли?

Горст не откъсваше очи от Героите и силуетите на войниците по източния склон. Изглеждаха като значително на брой подразделение. Досега нямаше вест от маршал Крой и причината такова голямо подразделение да напусне хълма беше единствено… нападение на северняците. Нападение, нападение, нападение…

Осъзна, че в побелелия от напрежение юмрук все още стискаше смачканото на топка писмо. Пусна го в реката и течението го завъртя и понесе надолу. Чуха се нови гласове и този път нямаше съмнение, че си въобразява.

— Това звучи като викове — каза Валимир.

Яростната възбуда стисна гърлото на Горст и гласът му изтъня повече от обичайното, но това вече не го интересуваше.

— Пригответе хората си, веднага.

— За какво?

— За бой — каза през рамо Горст, докато вървеше към коня си.

ПОСТРАДАЛИТЕ

Капитан Ласмарк препускаше през ечемика в нещо средно между бърза походка и лек тръс. Девета рота от Ростодския полк бъхтеше след него и гледаше да не изостава. Бързаха към Осранг и неясната заповед да се „заемат с врага“ още кънтеше в ушите им.

А врагът беше точно отпред. Вече различаваше подпрените на зеленясалите от мъх дървени стволове, от които беше направена защитната стена на града. Виждаше и каменните късове, които летяха през нея. Забеляза опърпаното, плющящо под напорите на вятъра черно знаме, което се издигаше над всички останали. Знамето на самия Дау Черния, така бяха казали съгледвачите им северняци. И точно тогава, когато чу това, Яленхорм даде заповедта за атака, след което даде да се разбере, че нищо няма да промени решението му.

Без да забавя темпото, Ласмарк се обърна и като се молеше това да не му коства падане и уста, пълна с ечемик, подкани хората си напред с рязко, надяваше се да изглежда достатъчно мъжествено и героично отстрани, махане с ръка.

— Напред! Напред! Към града!

За никого не беше тайна, че генерал Яленхорм има склонността да издава зле обмислени заповеди, но да оспори тази, щеше да е липса на всякакво възпитание и противно на всички норми от офицерската етика. Обикновено офицерите тихомълком пренебрегваха заповедите му, когато това беше възможно, а когато не — влагаха творчество в интерпретацията им. Но при директна заповед за атака нямаше място за интерпретация.

— Поддържай темпото! Не огъвай строя!

Изправянето на строя не се получи, нещо повече, редиците му изглеждаха още по-разтеглени. Мъжете като цяло не влагаха усърдие в настоящото начинание, но той не можеше да ги вини. Той самият не гореше от щастие да атакува през това ечемично поле, без един човек подкрепление зад гърба си. Особено като знаеше, че по-голямата част от полка е все още натъпкана в тесния път, южно от реката. Но офицерският дълг зовеше. Той беше протестирал официално пред майор Попол, който от своя страна отправи официален протест към полковник Уетърлант, командващ Шести полк и най-старши офицер на хълма. Полковникът се оказа прекалено зает да обърне внимание. Бойното поле не е място за проява на мисъл, беше си казал Ласмарк, пък и вероятно началниците му знаеха повече от него.

За беда, опитът му подсказваше обратното.

— Внимателно! Дръжте гората под око!

Гората се простираше северно от тях и според него изглеждаше особено мрачна и заплашителна. Не смееше да мисли колко войска може да се крие в сянката на дърветата й. От друга страна, същото си мислеше за всяка следваща изпречила се на пътя му гора, а проклетият Север беше пълен с тях. Май нямаше много полза да ги държи човек под око. Още повече че вече нямаше връщане назад. Вдясно от него, капитан Ворна пришпорваше ротата си да излезе пред останалите от батальона. Явно умираше от нетърпение да влезе в схватка с врага, за да може да се прибере у дома окичен с медали и да прекара остатъка от живота си в перчене с тях.

— Този глупак Ворна ще разкъса строя на целия батальон — изръмжа до него сержант Лок.

— Капитанът просто изпълнява заповедта! — сряза го Ласмарк, после изсумтя под носа си: — Задник. Напред, момчета, удвои темпото!

Ако северняците изникнеха отнякъде, най-лошото ще е да оставят пролуки в строя.

Ротата ускори ход. От време на време някой се спъваше, просваше се по очи в ечемика и така редът си отиваше от строя с всяка следваща крачка. Сигурно вече бяха преполовили разстоянието от хълма до града. Най-отпред, майор Попол лично водеше батальона и току се извръщаше на седлото, за да крещи неразбираемо на хората си.

— Господине! — изрева Лок. — Господине!

— Знам, мамка му — отвърна задъхан Ласмарк. — Аз също не разбирам и дума от… оу.

Видя накъде сочеше с върха на сабята си Лок и гледката смрази кръвта в жилите му. Има огромна разлика между това, да си представяш най-лошото, и това, да го видиш как се случва. Северняците бяха излезли от гората и тичаха през полето към тях. Пресеченият терен — полето всъщност беше накъсано от малки падини и синори — правеше невъзможно да прецени колко бяха, но дължината на редицата им, множеството проблясъци на метал и стотиците цветни точки на боядисаните им щитове го накараха да настръхне.

Ростодският полк бе превъзхождан по численост. Няколко от ротите продължаваха да следват в неведение Попол към Осранг, където ги очакваха още повече северняци. Други, забелязали приближаващата опасност, бяха спрели и отчаяно се опитваха да се прегрупират. Ростодският полк бе хванат на открито, без подкрепления, изваден от строй и сериозно превъзхождан по численост.

— Стой! — изкрещя Ласмарк, разпери ръце и се втурна пред войниците си. — Боен ред на север!

Това беше най-доброто решение, нали? Какво друго им оставаше? Ротата се понесе в тромаво подобие на обръщане посоката на бойния ред. Част от лицата в редиците бяха решителни, други откровено паникьосани.

Ласмарк извади сабята си. Беше най-обикновена, евтина, всъщност направо антика и с разтракана дръжка. Беше платил за нея по-малко отколкото за парадната си шапка. Глупаво решение, помисли си. Но сабята си е сабя, стои еднакво в ножницата, а майор Попол изрично бе наблегнал на това, колко държи на представителния вид на офицерите си по време на парад. Жалко, че в момента не бяха на парад. Хвърли поглед през рамо и осъзна, че хапеше до кръв устната си. Северняците приближаваха бързо.

— Стрелци, пригответе арбалетите, копиеносци…

Думите застинаха в гърлото му. Иззад селцето, вляво от позицията им, се появи конница. Ужасно голяма конница, която препускаше сред облак прах и буци кал, право по фланга им. Чу стреснатите възгласи на хората си, долови някак как настроението в цялата рота се обръща от тревожна решимост към пълен ужас и паника.

— Дръж строя! — провикна се той, но гласът му потрепери издайнически.

Когато се обърна, повечето от войниците му вече бягаха. Не че имаше накъде да се бяга. Видя строевете на останалите роти да се разпадат и войниците им да се пръскат във всевъзможни посоки. С периферното си зрение зърна майор Попол, който явно вече не държеше толкова на представителността, защото подскачаше превит над препускащия с всички сили кон към реката. Ако на капитаните също се полагаха коне, Ласмарк сигурно сега щеше да е до него. Но на капитаните не се полагаха коне. Не и в Ростодския полк. Ех, трябваше да се запише в полк, където капитаните имаха коне, не че щеше да може да си го позволи де. Беше принуден да купи капитанското си звание с пари назаем, взети с такава висока лихва, че сега не му оставаха пари за нищо…

Северняците вече бяха ужасяващо близо, прескачаха най-близкия синор. Вече различаваше отделни лица в редицата им — свирепо озъбени, крещящи, широко усмихнати. Същински животни, само че с вдигнати над главите оръжия, докато препускаха през ечемика. Ласмарк неволно отстъпи крачка-две назад. Забеляза до себе си сержант Лок, който скърцаше със зъби и мускулите по челюстите му играеха.

— Мамка му, господине — каза той.

Ласмарк се приготви за сблъсъка и преглътна тежко, друго не му оставаше. А войниците му продължиха да хвърлят един по един оръжия и да хукват презглава — към реката, към хълма, който вече беше далече, толкова далече. Накрая и бездруго нескопосаният ред на ротата му и този на съседната се стопиха до няколко групички от най-коравите или най-стъписаните войници. Сега вече виждаше колко бяха северняците — стотици, много стотици. Хвърлено копие прониза един от войниците зад него и той едва се сдържа да не се разпищи. Обърна се и го видя. Стелт. Хлебарят на ротата.

Извърна отново глава и изгледа, зяпнал, прииждащата вълна от северняци. Естествено, човек чува за подобни неща, но все си казва, че на него няма да му се случат. Човек винаги се мисли за по-специален от другите. Не беше направил нищо от онова, което се беше зарекъл да направи, преди да навърши трийсет. Прииска му се да хвърли сабята и просто да седне на земята. Забеляза пръстена на ръката си. Лицето на Емлин беше гравирано върху камъка. Както изглежда, май нямаше да се върне при нея. И тя сигурно щеше да се омъжи за онзи неин братовчед. Да се жениш за братовчед си, жалка работа.

Сержант Лок се втурна напред — безсмислена проява на храброст. Той замахна със сабята и откърти парче от ръба на един северняшки щит. На него беше нарисуван мост. Замахна отново, но друг северняк притича отстрани и го посече със секира. Сержантът полетя на една страна, веднага след което, посечен от меч през лицето, на другата. Завъртя се с разперени ръце като танцьор и миг по-късно бе прегазен в ечемика от връхлитащата тълпа.

Ласмарк се втурна към щита с моста, незнайно защо, почти без да обърне внимание на лицето зад него. Може би му се искаше там въобще да нямаше лице. Ако беше видял това, треньорът му по фехтовка сигурно щеше да позеленее от ярост. Преди дори да успее да замахне като хората, върхът на копие го посрещна в нагръдника и го запрати обратно назад. Острието се отплесна от бронята му и когато премина покрай него, той замахна със сабята към човека на другия край — грозник с крив, явно здраво чупен нос. Острието разцепи главата на грозника и мозъкът му се разпиля от отворения череп. Оказа се изненадващо лесно. Сабята е тежко и остро нещо, помисли си, явно дори евтината.

Чу рязък звън и светът изведнъж се преобърна пред очите му. Когато отвори очи, в едното виждаше само чернилка, а в другото отъпкана пръст и ечемични стебла. Главата му кънтеше, сякаш завряна в огромна камбана, където изпълняваше ролята на клепало. Опита да се надигне, но светът се въртеше ли, въртеше. Нищо от онова, което се бе зарекъл да направи, преди да навърши трийсет. А, освен това да постъпи в армията.

Южнякът се опита да се надигне, но Безсънния го фрасна с боздугана по темето и вдлъбна шлема му. Единият му крак пририта за момент, после той остана да лежи неподвижно на земята.

— Прекрасно.

Останалите южняци бяха обкръжени и падаха един по един, или се пръскаха по полето като ято скорци, точно както беше казал Златния. Безсънния клекна, стисна боздугана под мишница и се зае да сваля от пръста на мъртвия южняк един доста хубав на вид пръстен. Няколко от момчетата също си прибираха заслуженото. Е, един с окървавено лице виеше, но битка е, какво да се прави? Ако всички накрая се усмихват до уши, какъв смисъл от нея? По-нататък на юг конницата довършваше започнатото, като изтикваше бягащите южняци към реката.

— Тръгвайте към хълма! — ревеше с пълно гърло Скабана, това самодоволно копеле, и сочеше с острието на секирата си в правилната посока. — Към хълма, шибаняци такива!

— Ти тръгвай към хълма — изръмжа сърдито Безсънния. Краката го боляха от тичането. Беше прегракнал от викане. — Ха!

Най-после успя да измъкне пръстена. Вдигна го пред очите си и го огледа на светлината. Просто лъскав камък с някакво лице на него, но май можеше да му вземе няколко сребърни монети. Мушна го в кожения си елек. Взе меча на южняка, претегли го в ръка и го мушна в колана си, въпреки че беше лек, тънък като шиш и с разтропана дръжка.

— Ставай! — Скабана вдигна за дрехата един от плячкосващите и с як шут в задника го насочи по посока на хълма. — Ставай, мамка му!

— Добре, добре! — каза Безсънния и последва тичешком останалите към Героите.

Беше го яд, че не можа да прерови както трябва джобовете на южняка или поне да му вземе ботушите. Сега всичко щеше да замине в ръцете на мародерите и жените, които тършуваха из бойното поле след края на всяка битка. Жалки просяци, страхливци, дето не им стиска да се бият, но обират полагащото се на онези, които вършат истинската работа. Срамота, но с тях никой не можеше да се оправи. Просто още една от досадните особености на живота, като мухите и лошото време.

На Героите имаше войници на Съюза, виждаше отблясъци на метал покрай каменната стена и щръкнали над нея копия. Държеше щита вдигнат и надничаше предпазливо над ръба. Не искаше да го уцели някоя от онези малки гадни стрелички, дето имаха южняците. Пронижат ли те с такава — няма вадене.

— Гледай само какво става — изръмжа Скабана.

Стигнаха леко възвишение, от което се виждаше гората от север на тях. Всичко между нея и хълма беше пълно с войска — хората на Дау Черния и тези на Десетократния и Желязната глава. А след тях прииждаха селяните от леката пехота. Хиляди се стичаха към Героите. Безсънния никога не беше виждал толкова много бойци на едно място, дори навремето, когато се биеше в армията на Бетод. При Кумнур не бяха толкова много, нито при Дънбрек, нито във Височините. Замисли се дали не си заслужава да ги остави да завземат сами Героите, а той да изостане след тях, уж с изкълчен глезен или нещо подобно. Но с един евтин пръстен и един малък меч не се събират прилични зестри за дъщери, нали така?

Групата им прескочи една осеяна с кални локви канавка, излезе от изпотъпканата нива и продължи нагоре по обраслия с трева склон.

— Право нагоре, копелдаци! — изкрещя Скабана и размаха секира.

На Безсънния му беше дошло до гуша вече от простотиите на този глупак — ако не беше приятел с един от синовете на Златния, друг път щеше да е главатар.

— Сам си катери проклетия хълм, ти…

Чу едно глухо „туп“ и видя щръкналата от кожения му елек стрела. Спря и за момент просто стоя и я гледа безмълвно, после пое дълбоко дъх и изкрещя.

— Мамка му!

Безсънния потрепери и изскимтя, опита да си поеме дъх, но болката го прониза като с ръжен под мишницата. Изкашля кръв по предницата на елека и се свлече на колене.

Скабана спря, зяпна го и вдигна щита си над двама им.

— Безсънен, мамка му, какво става?

— Пронизан… съм… мамка му — изхриптя през мехурите кръв на устата си Безсънния и изплю още кръв по гърдите си.

Вече не можеше да стои на колене, болеше ужасно. Свлече се на една страна. Гаден начин да се върнеш при пръстта, помисли си, но те май всичките са такива. Покрай главата му изтрополиха ботушите на тичащите нагоре мъже и опръскаха лицето му с кал.

Скабана коленичи до него и започна да разкопчава кожения му елек.

— Чакай да погледна.

Безсънния нямаше сили да помръдне. Погледът му започна да се премрежва.

— Мътните… го взели, колко… боли.

— Обзалагам се. Къде си го скрил тоя пръстен?

Гоунт свали арбалета и проследи с поглед покосените от залпа северняци на склона. От тази височина стрелите на тежките арбалети с лекота разцепваха щитовете им и пробиваха леките им ризници. Един хвърли оръжия, сграбчи стрелата в корема си и се запрепъва настрани през нивата, оставяйки ясна следа от отъпкани посеви зад себе си. Гоунт не знаеше дали неговата стрела беше попаднала в целта, но това нямаше кой знае какво значение. Количеството изстреляни стрели беше от значение сега, не точността. Запъваш тетивата, зареждаш, прицелваш се, стреляш, запъваш, зареждаш…

— Точно така, момчета! — извика той на хората около себе си. — Стреляй! Стреляй!

— О, небеса — чу Роуз да прошепва с треперещ глас до него.

Видя го да сочи с треперещ показалец към гората, откъдето северняците продължаваха да се изсипват навън. Полето вече гъмжеше от тях, прииждаха от юг като гигантска черна вълна. Но сержант Гоунт не се плашеше от тълпа първобитни диваци. От малкия хълм при Бишак беше гледал прииждането на подобни безбройни орди гуркули, но в продължение на цял час не спря и за секунда да зарежда и стреля с арбалета, а накрая ги гледа как бягат. Освен онези, които бяха останали в подножието, цели камари от тела, набучени като игленици. Той стисна рамото на Роуз и го обърна към стената.

— Не мисли за това сега. Мисли само за следващата стрела, това е важно в момента.

— Разбрано, сержант.

Роуз се наведе и започна да запъва тетивата на арбалета си. Беше пребледнял, но в очите му се четеше решимост.

— Запъвай, здраво запъвай! — извика той на хората си и започна да върти ръчката на собствения си арбалет. Беше добре смазан и работеше безупречно гладко. Нито много бързо, нито прекалено бавно, точно както трябва. Посегна за стрела и изгледа намръщен колчана. Бяха му останали не повече от десет. — Какво стана с тези амуниции? — изрева през рамо, после се обърна отново към хората си: — Подбирай внимателно целите, без бързане!

Изправи се, подпря удобно приклада в рамото си и свали бавно арбалета.

Гледката, която го посрещна, можеше да стъписа дори човек с неговия опит. Предните редици на северняците бяха прекосили полето и тръгваха нагоре по склона. Наклонът ги забавяше, но те не даваха признаци, че ще спрат или ще се откажат. Бойният им вик беше тревожно по-силен отпреди. Приглушеният вой, който се чуваше зад стената, докато презареждаше, се беше променил в пронизителен писък.

Той стисна здраво зъби и се прицели. Натисна спусъка, усети подритването и чу бръмченето на тетивата. Този път видя къде отиде стрелата. Мина през един щит и събори човека зад него по гръб на земята. Отляво на него се разнесе тракане и една дузина стрели полетяха надолу. Паднаха неколцина северняци. Един със стрела в лицето се претърколи заднешком, а секирата му се преметна няколко пъти във въздуха, преди да падне на земята.

— Точно така, момчета, не спирайте! Зареждаш и…

Нещо изтрака силно до него. През врата му премина пронизваща болка и коленете му омекнаха.

Беше злополука. Проклетият спусък от седмица и повече се беше разхлабил и Роуз се страхуваше, че арбалетът му може неволно да се задейства. Колко само си беше играл и човъркал да оправи проклетия разтропан спусък, но пусто, хич не го биваше с машинариите. Нямаше представа как го бяха направили арбалетчик. Да му бяха дали копие, щеше да е по-добре за всички. И най-вече за сержант Гоунт, в това сега съмнение нямаше. Тъкмо вдигаше проклетото нещо, когато върхът на единия метален рог одра ръката му. Нямаше време дори да изругае, когато видя стрелата да стърчи от шията на сержанта.

Двамата се вторачиха един в друг за секунда, после очите на Гоунт се кръстосаха, той пусна арбалета си на земята и посегна към врата си. Треперещите му пръсти бяха окървавени, когато ги вдигна пред лицето си.

— Грхр — изхърка той. — Бвъдър.

Клепачите му потрепериха и той се строполи от раз на земята. Главата му се блъсна в каменната стена и шлемът му застана накриво през лицето.

— Гоунт? Сержант Гоунт?

Роуз плесна силно бузата му, сякаш да го събуди от дрямка, но само размаза кръв по лицето му. Кървеше обилно. Отвсякъде, от носа, от мъничката цепка в шията му, направена от стрелата. Кръвта се точеше гъста и лепкава като олио, почти черна на фона на бледото му лице.

— Мъртъв е! — Роуз усети някой да го дърпа обратно към стената, после да тика в ръцете му празния арбалет. — Стреляй, мамка му! Не спирай да стреляш!

Беше един млад офицер, от новите, дори не помнеше името му. Всъщност в момента и за своето не се сещаше.

— Какво?

— Стреляй!

Роуз започна да върти ръчката и да запъва тетивата. Огледа се, около него останалите правеха същото. Потяха се, пъшкаха от усилие, ругаеха, после ставаха и стреляха над стената. Странният вой на северняците не успяваше да заглуши писъците на ранените, чуваше ги. Извади стрела от колчана и изруга, когато треперещите му, порозовели от кръвта на Гоунт пръсти едва я наместиха в улея на арбалета.

Роуз плачеше. Сълзите течаха по лицето му. Ръцете му бяха сковани от студ, въпреки че не беше студено. Зъбите му тракаха. Войникът до него хвърли арбалета си и хукна назад към билото на хълма. Имаше и други като него, бягаха и не обръщаха никакво внимание на отчаяните крясъци на офицерите.

Заваляха стрели. Една се отплесна от шлема на човека до него. Други се забиха в тревата зад гърба му, напълно безшумно, сякаш не падаха от горе, а изникваха от тревата. Още един от редицата се обърна да побегне, но преди да беше направил и крачка, един от офицерите го посече със сабята си.

— В името на краля! — изпищя той, с облещени от ужас очи. — В името на краля!

Роуз никога не беше виждал краля. Вляво от него един северняк скочи на стената. Моментално бе пронизан от две копия и падна с вик назад. Войникът до Роуз се изправи, изруга нещо и вдигна арбалета, за да се прицели. В същия миг нещо разцепи главата му и той политна настрани, а стрелата му полетя в небето. В отворената пролука на стената изскочи млад северняк. Лицето му беше изкривено от ярост. Същински дявол, и крещеше като такъв. Един войник замахна с копие, но той изби удара с щита си. Замахна от горе със секирата и едновременно с това скочи от стената. Масивното острие се заби с глух удар в рамото на войника и над него пръснаха тъмни струйки кръв. Северняците започнаха да прехвърлят стената. Пролуката вляво беше претъпкана от мъже, ръгащи във всички посоки копия и риещи в калта и тревата с ботуши.

Главата на Роуз щеше да се пръсне от ужасния шум — сблъсък на дърво и метал, дрънчене на оръжия и брони, бойният вик на северняците и изкрещени заповеди, писъците на ранените и собственото му отчаяно скимтене. Беше спрял да стреля. Оглеждаше се стъписано, а арбалетът висеше безпомощно в ръцете му. Младият северняк изби сабята на един от офицерите, посече го странично в ребрата, а с обратния замах на секирата си го посече от другата страна. Попадналата на пътя на острието му ръка на офицера се размята като парцалена кукла. Севернякът подсече офицера и когато той се строполи на земята, го довърши с удар в гърба и на опръсканото му с кръв лице грейна широка усмивка. До него на стената се прехвърли втори северняк — с масивно лице и прошарена брада — и закрещя дрезгаво.

Третият беше висок, с дълги жилести ръце. Той прескочи пъргаво стената, без да я докосва, само ботушите му близнаха връхчетата на израслите между камъните стръкчета трева. Вдигна над главата си най-големия меч, който Роуз беше виждал. Не можеше да си представи дори как беше възможно човек да върти такова огромно оръжие. Матовото острие се впи в ребрата на един арбалетчик, преви го надве и го запрати да се търкаля по склона сред облак от ситни пръски кръв. В този момент скованите от ужас крака и ръце на Роуз сякаш се съживиха и той хукна да бяга. Сблъска се с друг бягащ войник, подхлъзна се и изкълчи глезен. Изправи се отново, хукна, но нещо го удари с такава сила в тила, че той усети как прехапва езика си.

Агрик посече отново южняка, този път между плешките, ей така, да е сигурен, че повече няма да стане. Видя, че Уирън има известни затруднения с един огромен южняк, и веднага се притече на помощ. Замахна към крака на стоящия с гръб към него войник, но оплеска удара и острието на секирата му удари южняка с плоската си страна. Въпреки това успя да го свали на земята, където Скори, който тъкмо бе прехвърлил стената, го довърши с копието си.

Агрик никога не беше виждал толкова южняци накуп. Изглеждаха му еднакви, все едно бяха един и същи човек — с еднакви брони, дрехи и оръжия. А убиването им — като да убиваш един и същи човек, отново и отново. Странно усещане, все едно не убиваше истински хора. А сега те бягаха. Оставяха стената и хукваха нагоре по склона. Той се впусна след тях като прегладнял вълк след стадо овце.

— Не бързай, Агрик, ненормалник такъв! — пъхтеше зад него Веселяка Йон, но Агрик не можеше да спре.

Останалите прииждаха зад гърба му като вълна и той можеше единствено да се остави да бъде понесен от нея, напред, нагоре към билото, където да им го върне тъпкано за смъртта на брат си. Уирън още беше при стената. Мечът описваше широки кръгове и се стоварваше сред група все още останали на крака южняци. Острието ги сечеше с лекота, без значение имаха ли брони, или не. До него Брак ревеше с пълно гърло и млатеше бясно с бойния чук.

— Напред! Напред, мамка му! — крещеше оголил окървавени зъби самият Дау Черния и сочеше към билото със секирата си.

Острието й блестеше яркочервено. Да види самия Дау и да бъде редом с него в първата редица, разпали още повече кръвта на Агрик. Той се изравни с един драпащ на четири крака нагоре по склона южняк, посече го със секирата през лицето и го остави да се премята обратно надолу.

Влетя като обезумял между два от Героите. Главата му се маеше, сякаш беше пиян. Опиянен от всичката тази кръв, но жаден за още. В кръга имаше много трупове. Тези на южняците, посечени в гръб, онези на северняците, надупчени със стрели.

Някой изкрещя и отпред изтракаха арбалети. Неколцина около него паднаха, но Агрик продължи напред. Втурна се право към знамето в средата на защитната редица на Съюза. Гърлото му беше пресипнало от викане. Посече тичешком един арбалетчик и проследи с поглед падането на потрошения арбалет от ръцете му. Замахна към едрия южняк, който държеше знамето. Онзи пое удара с дървения кол и успя да закачи острието на секирата му. Агрик я пусна, извади нож и го заби с мощен замах отгоре в отворения визьор на шлема на знаменосеца. Здравенякът падна като отсечен. Устата му остана гротескно изкривена, безмълвна. Агрик сграбчи с една ръка дръжката на знамето, с другата самото знаме и се опита да го изтръгне от мъртвешката хватка на ръцете му.

Чу нечий странен крясък и макар гласът да звучеше чужд, особен, осъзна, че беше неговият собствен. Един оплешивяващ, прошарен по бакенбардите южняк изтегли меча си и острието остърга долния ръб на щита му. Агрик го проследи да излиза аленочервено от корема му, където явно беше потънало до дръжката. Замахна със секирата и чак когато празната му ръка се размаха безпомощно във въздуха, си спомни, че я беше хвърлил на земята. Ножът му пък беше останал забит в лицето на знаменосеца. Нещо го удари по рамото и всичко пред очите му се завъртя.

Когато ги отвори отново, лежеше в калта. Виждаше купчина отъпкана пръст в подножието на голям каменен блок. Едната му ръка още стискаше отскубнатото знаме.

Опита да се намести, но не намери по-удобно положение за тялото.

Беше скован от глава до пети, с изтръпнали, безчувствени ръце и крака.

Полковник Уетърлант още не можеше да повярва на очите си. Шести полк на Кралската гвардия беше в сериозно затруднение. Досети се, че стената е загубена. Тук-там някои още се държаха, но като цяло първата им отбранителна линия беше прегазена. Северняците нахлуваха в каменния кръг от север. Откъде другаде да дойдат едни северняци? Всичко стана така бързо.

— Трябва да се оттеглим! — успя да надвика шума на битката майор Калфър. — Прекалено много са!

— Не! Генерал Яленхорм ще изпрати подкрепления! Обеща да…

— Да го виждаш наоколо? — Очите на Калфър напираха да изскочат от ужас. Уетърлант никога не би си и помислил, че майорът е склонен да изпада в подобна паника. — Изостави ни да умрем на тоя хълм, той…

— Никакво отстъпление! — обърна му гръб Уетърлант. — Оставаме и се бием!

Той беше горд представител семейство на доблестни мъже, щеше да остане и да се бие. Докрай, ако трябва, беше готов да умре с оръжие в ръка, точно както дядо му. Ще умре в битка, под знамето на полка. Е, не точно, тъй като младежът, когото прониза в корема, успя да го отскубне от дръжката, но въпреки това. Да, Уетърлант ще остане и ще се бие докрай. Колко често си бе казвал това наум, докато преди всеки офицерски бал оправяше пред огледалото парадния пояс на униформата си.

Сега обаче обстоятелствата бяха коренно различни. Тук никой не носеше параден пояс, дори той. Имаше кръв, трупове, паника навред. И този нечовешки вой на северняците, които нахлуваха като безкраен потоп през пролуките на каменния кръг. Плътна тълпа от северняци, накъдето и да погледнеше. Каменен кръг, на пръв поглед добра отбранителна позиция, но един огромен недостатък — пролуките. Строят на Съюза, ако импровизираното скупчване на войници и офицери можеше да се нарече така, беше на път да се разпадне. Мъжете се биеха отчаяно, но отстъпваха под напора на врага, а следваща отбранителна линия нямаше.

Заповеди. Той командва тук, трябва да даде заповеди на хората.

— Ъ… — извика Уетърлант и размаха сабя. — Ъ…

Толкова бързо стана всичко. Какво би заповядал на негово място лорд-маршал Варуз? Така се възхищаваше на маршал Варуз. Такова самообладание.

Калфър изпищя. От рамото до средата на гърдите му зееше кървава цепка, от която се белееха кости. Уетърлант искаше да му каже да спре да пищи така, защото това не подобава на офицер от Кралската гвардия. Подобен писък можеше да очаква от наборните батальони, но от офицер от Шести очакваше единствено мъжествен рев. Калфър се свлече почти грациозно на земята и от раната му бликна кръв. Един едър северняк пристъпи към него със секира в ръка и започна да го сече на парчета.

Нещо подсказваше на Уетърлант, че сега от него се очаква да се притече на помощ на заместника си, но той не можеше да помръдне от място. Беше стъписан, смаян от спокойното изражение на лицето на северняка. Приличаше на зидар, изправен пред предизвикателството на особено труден участък от стена, но влагащ подобаващо старание резултатът да отговори на високите му изисквания. Накрая, явно удовлетворен от бройката на парчетата, на които беше направил Калфър — който междувременно, незнайно как, продължаваше да квичи, — севернякът се обърна към Уетърлант.

Едната страна на лицето му беше покрита с огромен белег, в средата на който вместо око блестеше метално топче.

Уетърлант хукна презглава. Не вложи никаква мисъл в действието си. Мозъкът му сякаш беше напълно изключил, угаснал като задушен пламък на свещ. Не помнеше през последните трийсет, че и повече години да е бягал така. Не предполагаше, че е възможно за човек на неговата възраст. Профуча между два от Героите и препусна през високата трева надолу по склона. Почти не забеляза останалите тичащи покрай него, не чу виковете и запъхтяното им дишане. Не забеляза и стрелите, които прелитаха покрай главата му. Раменете му бяха настръхнали в очакване на края, под формата на нещо остро между плешките.

Отмина Децата, а след тях една колона смаяни войници, които явно бяха тръгнали нагоре към Героите, но сега вече бягаха обратно. Стъпи накриво в една дупка и коляното му поддаде. Прехапа си езика и полетя през глава напред. Удари тежко земята и започна да се премята бясно надолу по склона. Когато най-накрая спря с внезапен удар в нещо, отгоре му падаше сянка и се сипеха листа, изсъхнали вейки и пръст.

Претърколи се сковано на една страна и изпъшка. Дясната му ръка беше ожулена и зачервена, а сабята му я нямаше. Явно я беше изпуснал при падането. Беше подарък от баща му, получи я в деня на назначението си в Кралската гвардия. Толкова горд беше тогава баща му. Замисли се дали, ако го видеше сега, все още щеше да се гордее с него. Наоколо имаше дървета. Овощна градина? Беше изоставил полка си. Или те бяха изоставили него? Правилата и нормите на офицерската етика, тази непоклатима основа, върху която се градеше животът му допреди секунди, се бяха изпарили. Толкова бързо стана всичко.

Обичният му Шести полк, смисълът на живота му, изграден с години лъскане на оръжия и брони, безброй учения и желязна дисциплина, бе разбит на парчета само за секунди. Ако имаше оцелели, това щяха да са онези, които бяха побягнали първи. Най-зелените попълнения и най-върлите страхливци. А сега и той беше един от тях. Инстинктивно се обърна да поиска мнението на майор Калфър. Отвори уста дори, но тогава си спомни, че човекът току-що беше накълцан на парчета от някакъв побъркан северняк с метално око.

Чу гласове и шумолене — някой тичаше през дърветата. Сгуши се зад най-близкото дърво и надзърна като уплашено дете иззад дънера. Войници от Съюза. Направо потрепери от облекчение. Изправи се и излезе, залитайки иззад дървото.

— Хей, вие там! — размаха ръка към войниците.

Те се извърнаха рязко, но не за да му отдадат чест. Всъщност изгледаха го така, сякаш виждаха призрак. Стори му се, че познава лицата им, но нещо в тях не беше като преди. От най-дисциплинираните войници се бяха превърнали в разтреперани, омърляни до ушите с кал животни. Допреди миг Уетърлант не беше и предполагал, че някога ще се страхува от собствените си войници — винаги бе приемал подчинението им за една от даденостите на живота — но сега нямаше връщане назад, трябваше да продължи в същия дух.

— Мъже от Шести! — извика той с пресипнал, изтънял от изтощение глас. — Трябва да дадем отпор тук! Трябва…

— Отпор ли? — изписка един от тях и го удари със сабята си по ръката, малко под рамото.

Не замахна с всичка сила, но достатъчно здраво, че да го накара да залитне настрани. Уетърлант дори не извика от болка, а по-скоро от изненада, после се сви боязливо, когато войникът посегна да го удари отново. В този момент един от другите извика от уплаха и хукнаха да бягат. Миг по-късно всичките тичаха между дърветата. Уетърлант се обърна през рамо и видя едрите сенки, които се движеха през овощната градина. Чу викове. Нечий боботещ глас и северняшки думи.

Страхът го сграбчи отново и той се запрепъва, хлипайки, през хлъзгавата от изпопадали съчки, сухи листа и гниещи ябълки трева. Спря на края на градината и притисна един мръсен ръкав в устата си, за да заглуши хлипането. Другата му ръка висеше безпомощно и по пръстите й се стичаше кръв. От гледката на разкъсания ръкав на униформата му призля. Само платът или и плътта отдолу беше така разпрана?

Не можеше да остане тук. Нямаше да успее да стигне реката, но не можеше да остане тук. Сега. Той побягна през полето към плитчините на реката. Навсякъде около него тичаха хора, повечето без оръжия. С обезумели лица и облещени очи. Тогава видя причината за ужаса им. Ездачи. Бяха се разпръснали в дъга по полето, която бавно стесняваха към плитчините. Притискаха бягащите на юг, а настигнатите посичаха в движение или просто прегазваха с конете си. Цялата долина кънтеше от писъците им. Уетърлант продължи да тича. Тича, препъва се и пак тича. Успя да хвърли поглед през рамо. Право към него препускаше конник. Беше достатъчно близо, за да види озъбената му усмивка насред гъста чорлава брада.

Напрегна всички сили, но вече беше така изморен. Дробовете му горяха, сърцето препускаше като лудо, дъхът му свистеше, а всичко пред очите му подскачаше нагоре-надолу при всяка крачка. Блестящата вода на плитчините приближаваше, но грохотът на копитата отзад също…

Изведнъж се озова паднал на една страна в калта, с неописуема болка в гърба. Усещаше такъв натиск в гърдите, сякаш имаше цяла канара върху себе си. Успя да извърти очи и да погледне надолу. Нещо проблясваше там, насред калта по униформата му. Нещо блестеше на гърдите му. Като медал. Но той не заслужаваше медал за бягството си.

— Ама че глупост — изхриптя Уетърлант и думите имаха вкус на кръв в устата му.

За най-голяма изненада, впоследствие и ужас, осъзна, че вече не можеше да диша. Толкова бързо стана всичко, толкова бързо.

Сът Крехкия захвърли потрошената дръжка на копието. Останалата част беше останала да стърчи от гърба на бягащия глупак. Трябваше да му го признае, добре тичаше за годините си, но естествено, не можеше да се мери с коня на Сът. Той изтегли меча си, премести юздите в ръката, с която държеше щита си, и пришпори коня. Златния беше обещал сто златни монети на онзи именит войн, който пръв минеше реката, и Сът Крехкия искаше тези пари. Златния дори им ги показа, в една желязна кутия. Даде им да ги пипнат. Очите на всички останаха в златото. Странни монети бяха, от едната им страна беше щампована главата на някой си. Идвали отдалече, каза някой, от пустинята. Сът не знаеше откъде Златния се беше сдобил с тях, но така или иначе, му беше все едно.

Златото си е злато.

А спечелването на това се оказа прекалено лесно. Онези от Съюза бягаха — бяха смазани от изтощение, спъваха се и падаха, ревяха с глас. А Сът само трябваше да се навежда леко от седлото и да ги посича, отляво, отдясно, фрас, фрас, фрас. Точно за дни като този Сът се беше хванал с този занаят, не за отегчителното влачене насам-натам из гората като съгледвач, нито за безкрайното оттегляне и търсене на най-удобния момент за нападение, при положение че такъв нямаше. И въпреки това не се присъедини към мрънкащите, не, не и той. Той знаеше, че един ден Дау Черния щеше да им даде онзи червен ден, който всички искаха, и ето че най-после го дочакаха.

Единственият проблем беше, че сеченето на южняци го забавяше. Погледна намръщено наляво и разбра, че вече не беше начело на групата. Пернатия беше взел преднина, препускаше, приведен ниско над седлото, и пет пари не даваше, че пропуска южняци покрай себе си. Очевидно бе, че целта му бяха плитчините, а не да си свърши работата.

Проклет да е Сът Крехкия, ако остави лъжец като Хенгул Пернатия да му отмъкне стоте жълтици под носа. И той заби пети в хълбоците на коня, приведе се към седлото, натисна език в широката дупка, оставена от изпопадали зъби, и с шибано от вятъра и конската грива лице се понесе с всичка сила напред. Конят му влетя стремително в плитчините, сред пръски вода и газещи до кръста южняци. Не откъсваше поглед от гърба на Пернатия, който тъкмо излизаше на отсрещния бряг, подкарваше в тръс коня си през чакъла и…

Излетя от седлото. Бойният му вик секна и от главата му пръсна кръв.

Крехкия не знаеше да се радва ли, или не на гледката на търкалящото се обратно към водата тяло на Пернатия. От добрата страна, сега със сигурност беше начело на групата на Златния. От лошата, един странен на вид южняк препускаше право срещу него. Беше целият в броня, държеше с една ръка юздите и един дълъг кинжал, а в другата — почервенял от кръвта на Пернатия тънък меч. Носеше най-обикновен, кръгъл шлем с отвор за очите, а устата му отдолу беше изкривена в озъбена усмивка. И яздеше сам срещу конницата на Златния, докато останалите бягаха от нея?

При все всичката му алчност и жажда за кръв, Крехкия бе обзет от остър прилив на несигурност. Може би именно той го накара в последния момент да отклони коня си вдясно и да вдигне щит между себе си и проклетото бронирано от глава до пети копеле. И добре, че го направи, защото секунда по-късно тънкият меч на онзи изтряска върху щита му и насмалко не го изтръгна от ръката му. Кинжалът се стрелна да го промуши в гърдите, преди още трясъкът да беше заглъхнал. И щеше да успее, ако за щур късмет острието на Крехкия не се беше озовало точно на пътя му.

Мътните го взели, тоя беше изключително бърз. Сът не можеше да повярва колко, предвид тежката броня, която носеше. Тънкият меч и кинжалът отново изникнаха изневиделица. Сът успя да избие кинжала, но едва се задържа на седлото, докато го правеше. Изнесе рамо назад и замахна с всичка сила.

— Мри, копеле такова — изкрещя с пълно гърло той. — Шибан… ъ?

Дясната му ръка я нямаше. Зяпна неразбиращо стърчащата кост на ръката си и шуртящата като фонтан кръв. Как стана това? Зърна с периферното си зрение нещо да проблясва и почувства мощен удар в гърдите. Надигналият се в гърлото му рев секна.

Крехкия излетя от седлото и пльосна в студената вода. Последното, което видя, бяха бълбукащите балончета въздух покрай лицето си.

Беззъбият северняк още не беше паднал в реката, когато Горст се извъртя на седлото и замахна със сабята на другата страна. Другият носеше парче животинска кожа с дълъг косъм по раменете си и успя да вдигне навреме секирата, за да парира удара му, но усилието му все пак отиде на халос. Дръжката на секирата се пръсна на парчета, шипът на обратната страна на острието й се заби дълбоко под ключицата му, а върхът на сабята на Горст отвори дълбока кървава цепка във врата му. Едно на нула за мен.

Севернякът отвори уста, вероятно да изкрещи, когато Горст заби отстрани кинжала в главата му с такава сила, че върхът на острието щръкна през бузата от другата страна. Две на нула. Освободи ръката си навреме, за да посрещне нечий меч с малкия кръгъл щит, и острието се плъзна нагоре към рамото му. Някой го сграбчи отстрани и той заби дръжката на сабята си в лицето му. Повтори и видя носа му да потъва в черепа.

Беше обграден отвсякъде. Светът се сви до ярката ивица, видна през визьора на шлема му — препускащи коне, замахващи към него хора и святкащи оръжия. Дългото и късото острие в ръцете му се движеха инстинктивно — парираха, сечаха, ръгаха. Дърпаше като обезумял юздите и направляваше ужасения кон в кръг след кръг покрай северняците. С мощен удар свали един от коня и от разкъсаната му ризница полетяха облак стоманени халки. Парира меч, но върхът на острието се отплесна от шлема му и ухото му писна. Преди собственикът му да успее да замахне отново, някой го посече през гърба и той политна с крясък напред. Горст го сграбчи и го хвърли под ритащите конски копита.

Съюзническата кавалерия връхлетя плитчините, пресрещна слизащите от северния бряг северняци и се смеси с тях в едно огромно дрънчащо меле. Хората на Валимир. Колко мило, че успяхте да се присъедините! Реката закипя от конски копита, летящи остриета и пръски вода и кръв. Стиснал зъби и със зловеща усмивка на уста, Горст се впусна през мелето. Сега съм у дома.

Изгуби късото острие, остана забито в нечий гръб, изтръгнато от ръката му. Можеше да е и съюзнически войник, но това не беше от значение. Вече почти не чуваше друго освен собственото си запъхтяно дишане, пъшкане и тъничкото пищене на момичешкия си глас, което придружаваше всеки замах, отново и отново вдлъбваше брони, трошеше кости и сечеше плът. Всеки следващ удар — пареща тръпка в мускулите на ръката му. Всеки следващ удар — глътка в гърлото на пияница, по-приятна, но никога достатъчна.

Отсече почти напълно главата на кон. Ездачът му зяпна глуповато, докато дърпаше юздите на сриващото се под него животно. Друг пищеше с шепи, пълни със собствените му черва. Горст го зашлеви с малкия кръгъл щит и силата на удара го изтръгна с трясък от юмрука му. Стоманеният диск се запремята насред облака ситни капки кръв и натрошени зъби във въздуха. Приличаше на подхвърлена монета. Ези или тура? Хайде де, никой ли няма да опита да познае?

В средата на реката едър северняк седеше на черен кон и сечеше около себе си със секира. Шлемът му с два рога, бронята и щитът му бяха украсени със златна инкрустация. Горст препусна право към него. По пътя си посече един северняк в гърба, а друг свали от седлото с удар в задните крака на коня му. Острието на сабята му беше почервеняло от кръв. Омазано и лепкаво, като добре смазана ос на каруца.

То изтряска върху инкрустирания щит и остави дълъг белег по красивата златна изработка. Вторият му удар кръстоса първия белег с втори, а „позлатеният“ северняк залитна силно на седлото. Горст вдигна дългото острие за довършващ удар, но усети, че нещо го изтръгна от ръката му.

Един северняк с рунтава рижа брада го беше избил с боздугана си и сега замахваше за втори път към главата на Горст. Крайно невъзпитано. Той хвана с една ръка дръжката на оръжието, с другата извади нож от колана си и го заби под брадичката на северняка. Не си направи труда да го извади и го остави да падне назад заедно със северняка. Дръж се прилично, човече. В това време позлатеният северняк се беше окопитил и сега се беше изправил на стремената с високо вдигната над главата си секира.

Горст се вкопчи в него, притегли го към себе си и двамата се заклатиха в нещо като прегръдка между двата коня. Онзи успя да удари със секирата, но дръжката се подпря в рамото на Горст и острието само остърга бронята на гърба му. Горст хвана един от смехотворните рогове на позлатения шлем и започна да го извива надолу, чак докато не залепи лицето на северняка за бронята на гърдите си. Позлатеният се озъби и изръмжа от усилие да се освободи, но Горст почти го беше изтеглил от седлото, крепеше се само благодарение на факта, че единият му крак се беше заклещил в стремето. Опита да хвърли секирата, но тя остана да виси на ремъка около китката му, който на свой ред се закачи в бронята на Горст. Другата му ръка пък беше блокирана от очукания от сабята на Горст щит.

Горст се озъби свирепо, вдигна юмрук и започна да млати северняка в лицето. Бронираната ръкавица задрънча в позлатения шлем. Фрас, фрас, фрас — юмрукът му работеше като чук. Първоначално само надра, после вдлъбна леко, а накрая усука шлема и единият му край се вряза в лицето на северняка. Много по-добре от острие. Фрас, фрас, фрас — стоманата продължи да се огъва и потъва в бузата отдолу. Някак по-лично е. Няма нужда от приказки, от оправдания, от официално представяне и норми на етикета, от вина или извинения. Просто отприщване и изблик на насилие и злоба. Такава всесилна емоция, че Горст почувства позлатения като най-добър приятел в целия свят. Обичам те. Обичам те и затова ще ти смачкам главата. Той се смееше, а юмрукът му се стовари с добре премерен удар в окървавените руси мустаци на северняка. Смееше се и плачеше едновременно.

Тогава нещо издрънча силно в бронята на гърба му, от силата на удара главата му се отметна рязко назад и Горст се озова между двата блъскащи се коня. Студът го сграбчи и шлемът се напълни с вода. Надигна се и се разкашля сред пръските вода от копитата на конете.

Позлатеният северняк се беше добрал някак до един останал без ездач кон и залитайки като пиян, се опитваше да се качи на седлото. Беше пълно с трупове: конски и човешки, войници от Съюза и северняци, проснати на чакъла и полюшващи се на повърхността, теглени бавно надолу по течението. От съюзническата кавалерия не беше останало нищо. Видя само северняци, които пристъпяха предпазливо с конете си към него.

Горст разкопча ремъка на шлема си и го свали. Почувства вятъра като лед по лицето си. Изправи се бавно на крака. Разпери ръце като за прегръдка и се усмихна на насочения към него меч на най-близкия северняк.

— Готов съм — прошепна.

— Стреляй!

Зад него се разнесе мощно щракане. Севернякът падна от седлото, целият надупчен със стрели. Друг изкрещя, хвърли секирата си и сграбчи щръкналата от бузата му стрела. Горст се извърна с неразбиращо изражение на лицето и погледна през рамо. Целият южен бряг беше запълнен с редица коленичили арбалетчици, които зареждаха арбалетите си. В този момент между тях се промуши втора редица, пристъпи крачка напред, коленичи и се прицели — всичко това с механични, добре отработени движения.

В далечния край на редицата, на сив жребец, седеше едър офицер. Генерал Яленхорм.

— Втора редица! — изрева той и свали рязко ръка. — Стреляй!

Горст инстинктивно наведе глава и едновременно с това проследи залпа, който прелетя над главата му. Северняците вече бяха обърнали конете и сега падаха в плитчините сред какофония от викове и пръхтене.

— Трета редица! Стреляй!

Последва тракане и новият залп изсвистя над главата на Горст. Паднаха още надупчени със стрели северняци. Един кон се вдигна на задните си крака, падна заднешком и премаза ездача си. Но повечето бяха прехвърлили чакълестия бряг и препускаха на север през полето така бързо, както се бяха и появили.

Тропотът на копитата отшумя и Горст свали бавно ръце. Стана необичайно тихо. Чуваше само плискането на вода и тихото стенене на ранените.

Очевидно битката беше свършила и той беше още жив.

Какво разочарование.

ДОКЪДЕ СТИГА ХРАБРОСТТА

Когато Калдер спря на петдесетина крачки от моста, битката беше свършила, но той и бездруго не страдаше много от факта, че я беше пропуснал. Това беше целта на мотаенето му все пак.

Слънцето беше започнало да потъва на запад и сенките се бяха издължили към Героите. Рояците насекоми жужаха лениво над посевите. Калдер се почувства почти като едно време, син на краля, господар на всичко пред очите му, просто излязъл да поязди. Почти, заради няколкото пръснати по пътя конски и човешки трупове. Един съюзнически войник лежеше, разперил ръце и крака на пътя, от гърба му стърчеше копие, а прахолякът под него беше потъмнял.

Както изглеждаше, Старият мост — двойна арка от древни, обрасли с мъх камъни, които имаха вид на готови да се сринат от само себе си — явно наистина беше леко охраняван. А и когато бяха видели другарите им да бягат от Героите, защитниците му се бяха изтеглили на другия бряг колкото бързо са могли. Калдер не можеше да каже, че ги вини за решението им.

Бледоликия седеше на един голям камък край пътя. Беше забил копието си в земята до него, а сивият му кон пасеше отзад. Лекият ветрец разрошваше дългия животински косъм по сивата кожа на раменете му. Без значение от времето, на него винаги му беше студено. На Калдер му отне известно време да намери дупката на ножницата — по принцип подобна работа никога не му създаваше проблеми — но накрая вкара меча си в нея и седна до възрастния мъж.

— Не си даде много зор в бързане — каза Бледоликия, без да извръща глава.

— Мисля, че конят ми е окуцял.

— Абе, че има нещо куцо, има. Знаеш ли, брат ти беше прав за едно. — Той кимна към Скейл, който в този момент крачеше в края на пътя пред северния край на моста, размахваше боздуган и крещеше. Все още стискаше в лявата ръка щита си, а от него стърчеше стрела от арбалет. — Северняците няма да следват някого, когото смятат за страхливец.

— И какво общо има това с мен?

— А, нищо. — В погледа на посивелия войн нямаше следа, че се шегува. — Теб всички те знаят като истински герой.

Междувременно Хансул Бялото око беше вдигнал умиротворително длани и се опитваше да спори със Скейл, който го блъсна ядосано през гърдите, събори го по гръб на земята и продължи да крачи и крещи. Явно битката не беше продължила достатъчно дълго за него и сега напираше да мине моста, за да започне нова, но очевидно никой друг не споделяше ентусиазма му.

От тежката въздишка на Бледоликия, Калдер се досети, че това не ставаше за пръв път.

— Мътните го взели, веднъж кипне ли му кръвта на брат ти, няма спиране. Може би ти ще успееш да му влееш малко разум в главата — каза той.

— И по-трудни неща съм правил. Ето ти щита. — Той подхвърли дървения диск на Бледоликия, който за малко не падна от камъка, когато ръбът го удари в корема. — Ей! Тъпак! — Калдер сложи ръце на хълбоците и се запъти наперено към брат си. — Ти, тъпакът Скейл! Смел като бик, як като бик и умен като бичи задник. — Очите на Скейл щяха да изхвръкнат от бездруго разяреното му лице. Всички извърнаха погледи, но Калдер нямаше нищо против. Винаги беше обичал публиката. — Добрият глупак Скейл! Вярно, голям боец, но… в главата му само лайна! — Калдер почука с показалец слепоочието си, после посочи бавно към Героите. — Така говорят за теб там. — Изражението на Скейл омекна откъм гняв и стана леко замислено, но съвсем леко. — Там, по време на малките чекиджийски вечеринки на Дау Черния, Десетократния, Златния, Желязната глава и останалите. Мислят те за шибан идиот. — Ако трябваше да е напълно честен, Калдер не можеше да отрече напълно правотата им. Той се доближи до Скейл, достатъчно близо, че да отнесе един здрав юмрук, съзнаваше това. — Защо не минеш сега реката и не им докажеш колко са прави?

— Майната им! — кресна Скейл. — Можехме да минем реката и да стигнем чак до Адуейн. Да сграбчим пътя за Уфрит! Да смажем проклетите копелета от раз. Да им излезем в гръб, да им отрежем пътя към долината!

Той удряше във въздуха с щита си, надъхваше се, но Калдер добре знаеше, че в момента, в който започна да говори какво може да направи, вместо да го прави, беше загубил спора. Да, знаеше го, но сега трябваше да потисне самодоволната усмивка. Никакво предизвикателство, беше я крил от брат си с години.

— Да сграбчим пътя за Уфрит, казваш? До залез-слънце може би половината съюзническа армия може да се изсипе оттам. — Калдер огледа конницата на Скейл. Бяха не повече от двеста, повечето с изтощени от езда коне. Пехотата пък още се точеше през нивята отзад, а пристигналите бяха спрели при каменната стена, която стигаше почти до Пръста на Скарлинг. — Не искам да обидя именитите войни на баща ми, като подлагам на съмнение куража им, но наистина ли смяташ, че можеш с това тук да се опреш на хиляди южняци?

Скейл на свой ред огледа хората си и мускулите на челюстите му заиграха, когато изскърца със зъби. Хансул Бялото око се надигна от камъка, изтупа прахта от очуканата си броня и вдигна рамене. Скейл захвърли ядосано боздугана на земята.

— Мамка му!

— Казано ни беше да завземем моста. — Калдер си позволи да сложи ръка на рамото на брат си. — Завзехме го. Ако онези от Съюза си го искат обратно, нека дойдат и се бият за него. Но на наша територия. Ние ще ги очакваме. Готови, отпочинали, с достатъчно продоволствие зад гърба си. Честна дума, братко, ако чистата злоба на Дау Черния не ни погуби, твоята прибързаност ще го направи.

Скейл пое дълбоко въздух и издиша бавно. Не изглеждаше доволен. Но не изглеждаше и готов да откъсне нечия глава.

— Така да бъде, мамка му! — Загледа се намръщен към отсрещния бряг, после обратно в брат си, накрая поклати глава. — Кълна се, понякога като говоря с теб, имам чувството, че говоря с баща ни.

— Благодаря — отвърна Калдер.

Не беше сигурен дали това беше казано като комплимент, но реши да го приеме за такъв. Поне един от синовете на баща им трябваше да пази самообладание.

ПЪТЕКИТЕ НА СЛАВАТА

Ефрейтор Тъни се стараеше да прескача от една пожълтяла туфа трева на друга, като същевременно държеше в лявата си ръка високо вдигнато знамето на полка. Дясната вече беше омазана до рамото от честите му падания в калта. Тресавището се оказа точно каквото беше очаквал. И това не беше добре.

Напредваха през лабиринт от канали със застояла кафява вода. По повърхността й се носеха шарени маслени петна, гнили листа и вмирисана пяна. Тук-там стърчаха болнави на вид тръстики. Ако, като стъпиш, и кракът ти потънеше само до коляното — смятай се за късметлия. Няколко гротескни подобия на дървета бяха успели да вкопаят достатъчно надълбоко лигавите си корени и простираха над водата оредели откъм листа клони, обрасли с кафяви пълзящи растения, а стволовете им пращяха от огромни гъби. Носеше се неспирно крякане, което сякаш идваше отвсякъде и едновременно с това отникъде. Дали бяха жаби, насекоми или прокълнат вид птици, Тъни не знаеше, досега не беше видял следа от живо същество. Може би беше самото тресавище, което им се подиграваше.

— Проклетата гора на обречените — промърмори той.

Да прекараш цял батальон оттук, беше като да прекараш стадо овце през канал. И както обикновено, по причини, които не разбираше, той и четиримата му новобранци сформираха авангарда на батальона.

— Ефрейтор Тъни, накъде? — попита Уорт, превит надве и запъхтян от умора.

— Армейският наръчник казва да се придържаш към затревените части! — отвърна троснато Тъни, въпреки че наоколо нямаше много места, които нормален човек би нарекъл „затревени“. Не че имаше и кой знае колко нормални хора, в този ред на мисли. — Носиш ли въже, момче? — обърна се той към влачещия се зад него Жълтен.

На едната му буза имаше дълго петно тиня.

— Оставихме ги при конете, ефрейтор Тъни.

— Естествено. Естествено, че ги оставихме при конете.

О, небеса, как само му се искаше него да бяха оставили при конете. Направи крачка напред, студената вода преля над ръба на ботуша и сякаш нечия ледена ръка сграбчи крака му. Тъкмо се готвеше да изругае подобаващо, когато бе прекъснат от нечий писък отзад.

— Ау! Ботуша ми!

Тъни се извърна рязко.

— Млъквай, глупако! — кресна той. — Ще те чуят чак в шибания Карлеон!

Клидж сякаш не го чу. Беше се отдалечил от тръстиките и единият му ботуш явно беше останал, засмукан от тинята. Нагазил почти до задника, той тръгна обратно да си го търси. Започна да рови в тинята, а Жълтен се изкиска доволно.

— Зарежи го, Клидж, глупак такъв! — кресна Тъни и тръгна назад към него.

— Намерих го! — тресавището пусна ботуша със звучно жвакане и Клидж го измъкна, целият покрит с черна, приличаща на овесена каша тиня. — Уау! — Той понечи да тръгне на една страна, после на другата, но вместо това потъна до кръста. — Уау!

Тържествуващото му изражение бързо премина в ужас. Жълтен се изкиска отново, после явно осъзна какво става и смехът му секна.

— Кой има въже? — извика Ледерлинген. — Дайте въже! — Той се завтече към Клидж, хвана се с една ръка за най-близкото подобие на дърво — гола, стърчаща от тинята пръчка — и протегна другата към другаря си. — Дръж ми ръката! Хвани се!

Клидж изпадна в паника и започна да се дърпа и мята насам-натам, от което само потъна още повече. Стана ужасяващо бързо. Изведнъж само лицето му остана да се подава от тинята. На едната му буза се беше залепило голямо черно листо.

— Помощ! — изскимтя той и протегна пръсти към ръката на Ледерлинген, която беше на цяла крачка от неговата. Тъни прецапа още крачка-две към него и протегна напред дръжката на знамето. — Помощ… грхърл.

Облещените му очи се извърнаха към Тъни и изчезнаха под повърхността. Косата му остана за секунда разпиляна на повърхността, после изчезна. Изплуваха няколко балончета и това беше. Тъни зарови ръка в тинята, но Клидж вече го нямаше. Единствената следа от съществуването му беше току-що спасеният ботуш, който остана да плува на повърхността.

Продължиха напред в пълно мълчание, Тъни, стиснал зъби, останалите новобранци като попарени. Следваха го като новоизлюпени пилета майка си — нито крачка встрани от пожълтелите туфи. Скоро земята започна да се издига, а дърветата се смениха, от чепати блатни чудовища към ели, борове и букове. Тъни подпря окаляната дръжка на знамето на един ствол и сложи ръце на кръста. Прекрасните му ботуши не приличаха на нищо.

— Мамка му! — изръмжа гневно. — Мамка му!

Жълтен се свлече уморено в калта и погледът му се зарея в нищото. Бледите му ръце трепереха. Ледерлинген прокара език по посивелите си устни. Издиша тежко, но не промълви и дума. Уорт не беше наоколо и на Тъни му се стори, че чува някой да пъшка в храстите. Явно дори смъртта на другар не беше в състояние да наруши ритъма на разстроения му стомах. Ако не друго, случката поне ги накара да се разбързат. Форест се появи отнякъде. Беше омазан до колене с черната тиня. Всички бяха омазани, опръскани, и най-вече Тъни.

— Както разбирам, загубили сме един от новобранците.

Беше казвал същото толкова много пъти преди, че в тона му не се прокрадна и капка емоция. Умееше го това Форест.

— Клидж — процеди през зъби Тъни. — Щеше да става тъкач. Загубихме човек в някакво шибано тресавище. Какво въобще правим тук?

Ръбът на шинела му беше подгизнал от мазната тиня. Той остърга малко с пръст и я изтръска на земята.

— Направил си каквото си могъл.

— Знам — отвърна троснато Тъни.

— Повече не си…

— Част от нещата ми бяха в неговата раница. Цели осем бутилки бренди! Знаеш ли колко можех да изкарам от тях?

— Осем бутилки — кимна замислено Форест след кратко мълчание. — Ама и ти си един образ, ефрейтор Тъни. Двайсет и шест години вече съм в армията и пак успяваш да ме изненадаш. Слушай сега какво, защо не се изкачиш ей там и не опиташ да откриеш къде точно сме се озовали в тоя пущинак, докато аз прекарам останалата част от батальона през тресавището, без повече удавени бутилки. Това може би ще успее да те откъсне за момент от мислите за непосилната ти загуба.

Той се отдалечи и изсъска гневно на група войници, които се опитваха да вдигнат на треперещите му крака едно затънало в тинята муле.

Тъни го изпрати с гневен поглед. После размисли, от нерви полза нямаше.

— Жълтен, Ладерлистер, Уорт, я бързо тук!

— Уорт, ъ… Уорт, той… — облещи се стреснато насреща му Жълтен.

— Още дриска — помогна му Ледерлинген, който ровеше в раницата си, вадеше подгизналите си вещи и ги окачваше по клоните да съхнат.

— Естествено. Какво друго да очакваш от него? Ти тогава оставаш да го изчакаш. Жълтен, тръгвай с мен и мамка му, не умирай по пътя.

Той тръгна нагоре по склона. Крачолите му бяха подгизнали и прежуляха ужасно кожата му. Срита ядосано на няколко пъти изпопадали съчки и клони, изпречили се на пътя му.

— Не трябва ли да се стараем да не вдигаме шум? — прошепна Жълтен. — Ами ако се натъкнем на врага?

— Врагът! — изсумтя намусен Тъни. — Най-много да се натъкнем на другия проклет батальон, който тръгна през моста. Сега сигурно са вече отпред, сухи и доволни. Сещаш ли се каква гледка ще сме само?

— Ами не знам, господине — отвърна Жълтен, докато драпаше нагоре, почти на четири крака.

— Ефрейтор Тъни! Колко пъти да повтарям? Освен това не питах за мнението ти. Какви усмивки ще грейнат, като ни видят на какво приличаме. И какъв смях ще падне! — Наближиха края на дърветата и през клоните вече прозираше в далечината зеленината на хълма с камъните на върха. — Поне сме на правилното място. Ако целта е да сме все мокри, претрепани от ходене, гладни и бедни — добави по-тихо той. — Генерал Мамка-му-Яленхорм, кълна се, на войника му серат на главата, нормално, но това…

В края на гората теренът отново слизаше надолу. Беше осеян с пънове и скоро прокарали вейки и млади дръвчета. Бараките на дървосекачите, които някога са се трудили на този склон, стояха изоставени, изгнили, готови да се върнат обратно в земята. Отвъд тихо ромонеше рекичка, по-скоро поток. Течеше на юг и се изливаше в тресавището, което току-що бяха прекосили. Отсрещният му бряг беше подкопан и висеше над водата, а след него тръгваше тревният склон на леко възвишение, на което някой явно чувствителен на тема граници фермер беше вдигнал ниска стена от свободно натрупани камъни. А над нея нещо се движеше. Подаваха се върховете на копия, блеснали на отиващата си светлина на залеза. Оказа се прав. Другият батальон вече беше тук. Не можа само да си отговори на въпроса защо бяха от северната страна на стената…

— Какво става, ефрейтор…

— Не ти ли казах да не вдигаш шум? — Тъни смъкна Жълтен до себе си в храстите и разпъна далекогледа си. Беше добра бронзова изработка, спечелен в игра на квадрати с един офицер от Шести. Пропълзя още малко напред и намери удобна пролука в храстите. От другата страна на потока теренът се издигаше рязко нагоре, а после все така рязко се спускаше надолу, но зад стената, по цялото й протежение стърчаха копия. Зърна дори няколко шлема. Вдигаше се и малко дим, вероятно от огньове за готвене. Тогава видя човек, нагазил в потока. Размяташе въдица — по-скоро копие с връв на единия край. Беше чорлав, гол до кръста и определено не беше съюзнически войник. Беше само на около двеста крачки от тях. — Опа — прошепна Тъни.

— Това северняци ли са? — прошепна до него Жълтен.

— Това са страшно много северняци. А ние сме точно по фланга им.

Тъни му подаде далекогледа, почти уверен, че щеше да погледне през грешния край.

— Откъде се взеха?

— Аз бих казал от север, ти как мислиш? — Тъни издърпа далекогледа от ръцете му. — Някой трябва да се върне. Да каже на някой от по-висшестоящите в помийната ни яма на какво се натъкнахме.

— Ама те със сигурност вече знаят. Със сигурност вече са се натъкнали сами на северняците, нали така? — Гласът на Жълтен по принцип звучеше тревожно, но сега се извиси в панически фалцет. — Искам да кажа, трябва да знаят! Със сигурност знаят!

— Кой ги знае какво знаят, Жълтен? Война е.

В момента, в който го каза, Тъни с нарастващо безпокойство осъзна, че беше напълно прав. Щом има северняци от другата страна на потока, значи, е имало битка. Няма как да е нямало. Може би е била просто началото на по-голямо сражение. Севернякът в потока хвана нещо и го изхвърли на брега — подскачаща на тревата сребриста риба. Другарите му се надигнаха на стената. Извикаха му нещо и размахаха ръце. Бяха се нахилили до уши. Ако е имало битка, явно я бяха спечелили.

— Тъни! — Форест се приближи отзад, приведен ниско над земята. — От другата страна на потока има северняци!

— И да не повярваш, ловят риба. Стената гъмжи от тях.

— Едно от момчетата успя да се покатери на едно дърво. Каза, че видял конници при Стария мост.

— Завзели са моста? — Тъни започваше да си мисли, че ако успееше да се измъкне от проклетата долина само с осемте бутилки бренди като загуба, щеше да се смята за късметлия. — Прекосят ли го, отрязани сме!

— Знам това, Тъни. Много добре го знам, мамка му. Трябва да изпратим вест до генерал Яленхорм. Избери вестоносец. И гледай да не те видят!

Той се отдалечи пълзешком през храстите.

— Значи, някой ще трябва да върви обратно през тресавището? — прошепна Жълтен.

— Освен ако не можеш да го прелетиш, да.

— Аз ли? — Лицето на момчето пребледня. — Не мога да го направя, ефрейтор Тъни, не и след Клидж… просто не мога!

— Някой трябва да отиде — вдигна рамене Тъни. — Успя на идване, ще успееш и на връщане. Просто се придържай към затревените части.

— Ефрейтор! — Жълтен сграбчи мърлявия ръкав на униформата му и доближи луничавото си лице тревожно близо до неговото. Гласът му се сниши. Така познатият настоятелен тон, който Тъни обичаше да чува. — Казахте, че ако някога имам нужда от нещо…

Влажните му очи се стрелнаха наляво-надясно, сякаш да се увери, че никой не ги наблюдаваше. Той пъхна ръка в куртката си, измъкна една калаена манерка и я притисна в ръката на Тъни. Тъни повдигна една вежда, отви капачката, отпи, зави отново капачката и прибра манерката във вътрешния си джоб. Кимна. Капка в морето на фона на онова, което току-що бе загубил, но все пак беше нещо.

— Ледърликер! — изсъска Тъни, докато се промъкваше обратно през храстите. — Трябва ми доброволец!

УСПЕШЕН ДЕН

— Мъртвите са ми свидетели — изсумтя Гушата.

А наоколо беше пълно с такива.

Беше минал, накуцвайки, покрай тях, целият северен склон беше осеян с трупове. Имаше и ранени, виеха, пищяха — онзи така омразен звук, който от година на година все повече опъваше нервите му. Идеше му да се развика на горките нещастници да млъкнат, после, като си спомни как самият той беше вил и пищял, му стана гузно, че си го помисли. Най-малкото, не знаеше дали утре няма да е на тяхното положение.

Около каменната стена труповете бяха най-много. Достатъчно, че ако тръгнеш по тях, можеш да изкачиш целия проклет хълм и кракът ти да не докосне земята. Мъртвите — някога войници от две страни, сега минали на една. Онази на бледите лица и зяпналите усти, рамо до рамо от другата, студената страна на голямото разделение. Един съюзнически войник лежеше по корем, на колене и с вирнат нагоре задник. Извърнатото му към Гушата лице беше пълно с укор, а може би молба да бъде наместен в малко по-достойна за края му поза.

Гушата не си направи труда. От достойнството за живите почти нямаше полза, та за мъртвите ли?

Гледката по склона се оказа само подготовка за онова, което го очакваше в кръга на Героите. Преди кръга Големият изравнител, какъв шегобиец беше днес, явно просто подготвяше публиката за финалната си, довършителната фраза. Гушата не беше сигурен дали някога беше виждал толкова много мъртви на толкова малко пространство. Бяха цели камари, струпани един връз друг, оплели крайници в последна прегръдка. Гладните птици вече подскачаха нетърпеливо по върховете на камъните наоколо и чакаха своя час. Мухите отдавна се бяха впуснали в работа и жужаха около зяпнали усти, облещени очи и зейнали рани. Откъде се вземат толкова много мухи за толкова кратко време? Мястото вече беше придобило онази „геройска“ смрад — толкова много тела, подуващи се под лъчите на залязващото слънце и изпразващи вътрешностите си.

Гледката беше достойна да те накара да се замислиш за собствената ти преходност на този свят, но дузините селяни от леката пехота, които тършуваха из камарите на бойното поле, не изглеждаха притеснени, ровеха си спокойно, сякаш просто беряха маргаритки по полето. Сваляха дрехи, трупаха на купчини годните за употреба оръжия и щитове. И ако нещо ги притесняваше, това беше фактът, че войниците от първата редица вече бяха опоскали всичко ценно.

— Прекалено стар съм за тия простотии — промърмори Гушата и се наведе да разтрие болното коляно, което го стрелкаше с пронизителна болка надолу до глезена и едновременно с това нагоре до края на бедрото.

— Какво виждат очите ми, Кърнден Гушата! Най-после! — Досега Уирън беше седял облегнат на един от Героите и сега изтупваше прахоляка от дъното на панталоните си. — Почти се бях отказал да те чакам. — Той метна на рамо прибрания в ножницата огромен меч и посочи към долината. — Реших, че си се установил за постоянно в някоя от фермите там долу.

— Де да бях.

— А, но тогава кой ще ми покаже съдбата?

— Би ли се?

— След като питаш, да, бих се. Най-отпред, в средата. Както се пее в песните за мен, голям боец съм. Голям бой падна. — Нищо по него не подкрепяше думите му обаче. Досега Гушата не го беше виждал да излиза от битка дори с драскотина. Той огледа намръщено касапницата и се почеса по главата. Вятърът избра точно този момент да подухне и разроши окъсаните дрехи и чорлавите коси на мъртвите. — Доста трупове, а?

— Ъхъ — отвърна Гушата.

— Камари, цели камари.

— Ъхъ.

— Предимно южняци обаче.

— Ъхъ.

Уирън смъкна Меча от рамо, опря върха на земята и подпря брадичка на топката на дръжката.

— И въпреки че са на другата страна, гледка като тази… ами, кара те да се замислиш заслужава ли си въобще войната.

— Не думай?

Уирън замълча и започна да върти дръжката на Меча в ръце, докато тревата не се омота във върха на ножницата.

— Не знам вече. Агрик е мъртъв. — Гушата зяпна от изненада. — Беше най-отпред в атаката. Убиха го в кръга. Наръгаха го, мисля, с меч, ей тук — той посочи корема си, — точно под ребрата — и май мечът на онзи е излязъл откъм гърба…

— Няма значение как точно е станало, нали? — сряза го Гушата.

— Май не. Пръстта си е пръст. Да ти кажа, откакто брат му умря, сякаш тъмна сянка беше паднала върху него. Виждаше се. Аз поне я виждах. Момчето беше пътник.

„Голямо успокоение“, помисли си Гушата.

— А останалите? — попита.

— Веселяка Йон има няколко драскотини. Кракът на Брак здраво го мъчи, но той не си казва. Като изключим това, всички са наред. Поне колкото бяха преди атаката. Прекрасна реши, че може да е добра идея да погребем Агрик до брат му.

— Ъхъ.

— Ми да се хващаме на работа, значи. Да изкопаем дупката, преди някой друг да е започнал да копае там.

Гушата пое дълбоко дъх и се огледа.

— Давай, ако намериш свободна лопата. Аз ще дойда после да говоря на гроба.

„Подобаващ край на ден като днешния“, помисли си. Не беше се отдалечил и крачка, когато Коул Тръпката застана на пътя му.

— Дау те вика — каза му той.

С този белег, гробовен глас и с тази безизразна физиономия можеше да мине за самия Голям изравнител.

— Хубаво. — Гушата едва се сдържа да не загризе отново нокти. — Кажи на момчетата, че ще се върна скоро — каза той на Уирън. — Ще се върна, нали? — обърна се пак към Тръпката.

Тръпката вдигна рамене.

Гушата може и да не беше много доволен от постигнатото днес, но Дау Черния очевидно се наслаждаваше с пълна сила на резултата. Беше се подпрял на един от Героите и държеше нахапана ябълка в ръка.

— Гуша, дърто копеле! — викна той. Когато се обърна, Гушата видя, че половината му нахилена физиономия беше омазана и опръскана с кръв. — Къде се дяна?

— Да си призная, куцах обратно към върха.

Сцепеното стъпало и неколцина от войниците на Дау се мотаеха наоколо с извадени мечове в ръце и шарещи наоколо очи. Доста оръжие на показ, предвид че вече бяха победили.

— Реших, че може да са те убили — каза Дау.

Гушата направи кисела физиономия, докато наместваше болния крак, и си мислеше, че денят още не е свършил и време за това колкото поискаш.

— Е, ще ми се да можех да тичам достатъчно бързо, за да стигна навреме и да ме убият — отвърна той. — Знаеш ме, ще съм там, където ме искаш, но това със светкавичните нападения е за младите.

— Аз не изостанах.

— Не всички сме така жадни за кръв, главатар.

— Аз съм закърмен с нея. Не мисля, че съм имал друг такъв успешен ден като този.

Дау сложи ръка на рамото му и го поведе между два от каменните блокове. Спряха на билото, на същото място, откъдето Гушата беше видял идването на Съюза. Долината все така се простираше пред очите им. Само дето през последните няколко часа всичко се беше променило.

Каменната стена гъмжеше от хора и лъщящи на отиващата си светлина оръжия. Под нея на склона други копаеха траншеи, побиваха колове — превръщаха Героите в непревземаема крепост. Още по-надолу, цялата южна страна на хълма, чак до овощната градина, беше осеяна с трупове. И „лешоядите“ прескачаха от тяло на тяло — първо хората, после гаргите. Приличаха на пернат хор от оплаквачи. Селяните от леката пехота бяха започнали да събират на камари труповете за изгаряне. Странни купчини — уж много тела, а изглеждат като едно. Умре ли човек в мирно време, следват плач и погребални процесии, приятели и съседи се утешават един друг. Стане ли обаче по време на война, молиш се да имаш достатъчно пръст отгоре, за да не вониш.

— Тръпка — повика го Дау с пръст.

— Главатар.

— Чувам, че в Осранг имаме важен пленник. Офицер или нещо подобно. Защо не го доведеш тук, та да видим няма ли да измъкнем нещо, дето си заслужава чуването?

Металното око на Тръпката проблясваше в оранжево под лъчите на залязващото слънце при всяко кимане на главата му.

— Разбрано — каза той и тръгна надолу, като прескачаше безцеремонно труповете, сякаш бяха просто купчини сухи листа.

— Някои хора, Гуша — загледа се след него Дау, — трябва да държиш постоянно заети с работа, прав ли съм?

— Предполагам — отвърна Гушата, като не спираше да мисли него с какво ли ще го държи ангажиран.

— Хубав ден беше днешният.

Той хвърли настрана огризката на ябълката и потупа доволно корем като човек, който току-що е приключил с най-доброто ядене в живота си, а стотиците тела наоколо бяха само остатъците от него.

— Ъхъ — промърмори Гушата.

Замисли се дали не би трябвало поне малко да се радва на победата. Да изтанцува един танц може би. На един крак, естествено. Да пее с останалите, да блъска чаша с ейл в наздравици. Не, всичко го болеше. Искаше само да легне и да спи. И когато се събуди, да е в къщата край водата и никога повече да не погледне бойно поле. Така няма да се наложи да лъже над пръстта от гроба на Агрик.

— Изтикахме ги до реката. По цялата дължина. — Дау посочи с ръка над долината. Пръстите му бяха почернели около ноктите от засъхнала кръв. — Ричи прехвърли палисадата и изрита южняците от Осранг. Скейл завзе Стария мост. Златния прочисти полето до реката. Там го спрели, но… е, няма да е на добре, ако всичко тръгне да става точно както го искам. — Дау му намигна дружески и Гушата се притесни, че сигурно ей сега ще го наръга в гърба. — Предполагам, хората все за нещо трябва да мрънкат, нали?

— Така е — отвърна Гушата, сякаш и той само за това се беше тревожил. — Тръпката каза, че ти трябвам за нещо.

— Не може ли един стар боец просто да иска да си побъбри с някого след битката?

Ножът в гърба щеше да е по-малка изненада за Гушата.

— Може, предполагам. Само дето не знаех, че ти може да си такъв.

Дау се замисли за момент.

— Аз също. Е, явно и двамата сме изненадани.

— Ъхъ — смънка Гушата, не знаеше какво повече да каже.

— Утре ще оставим Съюза да дойде при нас, а? Да ти отпочинат краката.

— Мислиш ли, че ще дойдат? След това днес?

Усмивката на Дау се разтегли доволно.

— Добър пердах му хвърлихме на Яленхорм, но половината му хора дори не бяха минали реката. А това е само една от трите им дивизии. — Той посочи към Адуейн, където първите блещукащи светлинки на факли очертаваха пътя към долината. — Митерик тепърва влиза с хората си. Свежи, отпочинали и готови за битка. Мид е от другата страна, както чувам. — Пръстът му се премести наляво, към пътя за Олесанд. Гушата видя още светлинки в далечината и съвсем посърна. — Чака ни още куп работа, не бери грижа. — Дау се доближи до него и стисна силно рамото му. — Тепърва започваме.

ПОБЕДЕНИТЕ

Ваше Кралско Величество,

Съжалявам да ви информирам, че днес армията и интересите на Негово Величество в Севера претърпяха сериозен крах. Тази сутрин авангардът на дивизията на генерал Яленхорм достигна Осранг и зае ключова позиция над долината, на хълм, чието било е опасано от кръг древни камъни, които северняците наричат Героите. За съжаление, подкрепленията бяха задържани по лошите пътища и преди да успеят да прекосят долината, врагът атакува с огромна численост. Независимо от проявения изключителен кураж, Шести полк от Кралската гвардия и Ростодският полк бяха победени. Знамето на Шести полк е загубено. Жертвите наброяват около хиляда, имаме може би още толкова ранени, а много са в плен на врага.

Единствено благодарение храбрата намеса на Първи кавалерийски полк на Негово Величество бяха избегнати по-сериозни загуби. В момента северняците са добре окопани на Героите. От мястото си виждам светлините на лагерните им огньове по склоновете на хълма, а когато вятърът се обърне от север, дори се чуват песните им. Въпреки това териториите на юг от реката са изцяло в наши ръце. Дивизията на генерал Митерик пристига на западния ни фланг, а тази на лорд-губернатор Мид на източния и подготовката за масирана офанзива с първите лъчи на изгрева вече е в ход.

Утре северняците няма да пеят.

Ваш най-верен и смирен слуга,

Бремър дан Горст,

кралски наблюдател на военните действия в Севера

Тъмнината беше изпълнена с викове, дрънчене и тропот. Във въздуха се усещаше острата миризма на дим, но още по-остра беше тази на поражението. Огньовете пращяха под напорите на вятъра, пламъците на факлите пърхаха над бледи ръце и осветяваха изтерзани лица — от дългия марш, напрегнатото очакване и тревоги. В някои случаи дори от битката.

Пътят за Уфрит представляваше безкрайна процесия от препълнени волски коли, офицери на коне и маршируващи пехотинци. Дивизията на Митерик пристигаше в долината. Видът на пораженците и пострадалите се предаваше като зараза, която новодошлите прихващаха още преди да са помирисали битка. Най-дребните подробности, преди разгрома на Героите, сега придобиваха грандиозна значимост. Мъртво муле, чиито облещени очи блестяха на светлината на лампите. Преобърната встрани от пътя каруца със счупена ос, раздробена на части с цел набавата на дърва за огрев. Изоставена войнишка палатка, изтръгната от колчетата си, а извезаното на платнището жълто слънце — символ на Съюза — стъпкано в калта. Символите на погрома.

През последните месеци, докато правеше ежедневните си кросове, страхът беше от най-редките емоции по лицата на хората, които Горст срещаше в лагерите на кой да е полк. Отегчение, изтощение, глад, болест, безнадеждност и тъга по дома — в изобилие. Но не и страх от врага. А сега беше навсякъде и колкото повече се събираха облаците на небето и слънцето се спускаше зад възвишенията, толкова по-осезаема беше миризмата на страх в лагера.

Победата окрилява мъжете със смелост, а поражението ги превръща в страхливци.

На влизане в Адуейн колоната беше спряла, а пътят — препречен напълно от няколко огромни фургона, теглени от по осем коня всеки. Един офицер, с почервеняло от яд лице, ревеше с пълно гърло срещу някакъв старец, свит на капрата на първия фургон.

— Аз съм Соразин, професор химик в Университета на Адуа! — викаше старецът насреща му и размахваше някакъв документ, накапан от първите пръски дъжд. — Това оборудване трябва да премине, по заповед на лорд Баяз!

Горст ги остави да спорят и продължи нататък. Мина покрай един старшина, който тропаше наред по вратите и оглеждаше къщите в търсене на подходящи помещения за разквартируване на офицерите. Дъждът се усили. Една местна жена стоеше на улицата и гледаше неразбиращо няколкото монети в шепата си, а трите й деца се гушеха, притиснати в краката й. Изритани от порутената си колиба, за да направят място за някой надъхан лейтенант, който на свой ред ще бъде изхвърлен навън от някой нафукан капитан, който пък впоследствие ще бъде пропъден, за да освободи мястото за някой надут майор. И къде ще отиде през това време тази жена с децата си? Нима ще спят кротко в моята палатка, докато аз като истински герой спя отвън, на открито, върху влажната земя? Само трябва да протегна ръка и… Но вместо това той наведе глава и продължи мълчаливо по пътя си.

Повечето от окаяните къщи на селото вече бяха претъпкани от ранени, а по-леките случаи лежаха навън, пред вратите им. Те извръщаха към него изкривени от болка, омазани с мръсотия и бинтовани, напрегнати лица и Горст им отвръщаше с мълчалив поглед. Мен ме бива да създавам жертви и пострадали, не да им давам утеха и упование. Въпреки това измъкна запушалката на манерката си и я подаде на войниците, които отпиха един по един, докато водата не свърши. Освен един, който стисна за секунда ръката му, те не му благодариха, но той и не искаше благодарностите им.

От една врата се показа един от полевите лекари с омазана в кръв престилка и въздъхна дълбоко.

— Генерал Яленхорм? — обърна се към него Горст.

Насочиха го по една от страничните улички — тясна, с изровени от колела коловози — и не след дълго той чу познатия глас. Същият, който през последните дни беше слушал да бълва заповеди, но сега звучеше различно.

— Положете ги тук, тук долу! Направете място! Ти, донеси превръзки! — Яленхорм беше коленичил на земята и стискаше в шепи ръката на един войник на носилка. Изглежда, се беше отървал от огромния си щаб, най-после, освен ако не ги е оставил мъртви на хълма, помисли си Горст. — Не се тревожи, ще имаш най-добрите грижи. Ти си герой! Всички вие сте герои! — Коленете му изжвакаха в калта, докато клякаше до следващата носилка. — Вие дадохте всичко от себе си. Моя е вината, приятели, всички грешки аз ги допуснах. — Той стисна рамото на мъжа, надигна се бавно и остана загледан надолу в носилката. — Моя е вината.

Явно у някои хора поражението изважда най-доброто на показ.

— Генерал Яленхорм.

Той вдигна глава, после я сведе отново, заслепен от светлината на факлата. Лицето му дори изглеждаше променено, сякаш се беше състарил само за ден.

— А, полковник Горст, как си…

— Маршал Крой е тук.

Генералът видимо се смали, раменете му провиснаха, сякаш униформата му внезапно му стана прекалено голяма.

— Разбира се. — Той изпъна окаляната си куртка и намести колана със сабята. — Как изглеждам? — Горст понечи да отговори, но Яленхорм го прекъсна. — Не си прави труда да ме заблуждаваш. Изглеждам като пораженец. Вярно. Моля те, не отричай. Няма. Това съм аз, пораженец. Така е.

Горст поведе генерала по обратния път, през претъпканите от хора улички, през парата на полевите кухни и ярките светлини на разпънатите сергии на следващите армията пътуващи търговци. Надяваше се на мълчание, но остана разочарован. За кой ли път?

— Полковник Горст, трябва да ти благодаря. Нападението ти към реката спаси дивизията.

— Дано да е спасило и кариерата ми. Ако това е цената отново да предвождам Дворцовата стража — дивизията ти да мре. Мотивите ми не бяха безкористни.

— А чии са? Но резултатите остават в историята. Мотивите ни са написани с дим — биват разнесени от вятъра. И истината е, че аз почти унищожих дивизията. Моята дивизия — изхлипа горчиво Яленхорм. — Дивизията, която кралят така лековато ми повери. Знаеш ли, аз опитах да отклоня предложението му. Изглежда, не си вложил много старание. Но познаваш краля. Доста добре, при това. Знаеш какъв романтик е по отношение на старите приятели. Май по отношение на всичко е такъв. Със сигурност ще ми се присмиват, когато се върна в Адуа. Ще бъда унижен. Отритнат. Добре дошъл в живота ми. И може би го заслужавам. Ти, може би. Аз, не.

И въпреки това, когато се извърна и погледна оклюмалия Яленхорм, със сплъстена от едната страна на главата му коса и капка дъжд, увиснала на върха на носа му — самото олицетворение на провала, Горст сякаш видя себе си в огледало. За негова най-голяма изненада, изпита огромна симпатия към генерала.

— Направихте каквото можахте. — Ръката му неволно беше стиснала утешително рамото на Яленхорм. — Не трябва да хвърляте цялата вина върху себе си. Ако може да се вярва на собствения ми опит, съвсем скоро ще се изсипят легиони самодоволни кретени, които ще го направят вместо теб. Не се самообвинявайте.

— А кого да виня тогава? — прошепна Яленхорм. — Кого?

Ако маршал Крой се бе поддал на ширещия се навред страх от врага, с нищо не го показваше. Същото се отнасяше и за онези, попаднали в полезрението на суровия му поглед. Войниците маршируваха като на парад, офицерите говореха ясно, но без да викат, дори ранените сякаш прехапваха устни и замлъкваха стоически. В радиус от петдесет крачки от седящия неподвижно като статуя на коня си маршал нямаше загуба на морал, цареше пълна дисциплина, нямаше и следа от поражение.

Наближавайки маршала, Яленхорм изпъна гръб и отдаде стегнато чест.

— Лорд-маршал Крой.

— Генерал Яленхорм — изгледа го строго от седлото маршалът. — Доколкото разбирам, имало е сражение.

— Имаше. Северняците нападнаха с огромна численост. Светкавично нападение. Добре направлявана атака. Започнаха с лъжлива маневра към Осранг и аз изпратих един полк, за да подсиля града. Тръгнах да търся още подкрепления, но докато ги набавя… беше прекалено късно. Не можехме да направим друго, освен да опитаме да ги задържим от другата страна на реката. Беше твърде късно за…

— Докладвайте състоянието на дивизията си, генерале.

Яленхорм замълча. В известен смисъл състоянието на дивизията му беше повече от очевидно.

— Два от пехотните ми полкове бяха задържани по лошите пътища и въобще не влязоха в действие. Тринайсети, който държеше Осранг, се оттегли организирано и своевременно, когато северняците пробиха портите на града. Понесохме жертви. — И Яленхорм зарецитира монотонно мрачните цифри, описващи касапницата: — По-голямата част от Ростодския полк, девет роти, ако не се лъжа, бяха изненадани по време на марша към града и избити напълно. Шести държеше Героите по време на атаката на северняците. Претърпя съкрушителна загуба. Бяха изтласкани от билото и пръснати из полето. Шести… — Устните му продължаваха да се движат, но думите заседнаха в гърлото. — Вече не съществува.

— Полковник Уетърлант?

— Предполагаемо сред загиналите от другата страна на реката. Има много загинали. И много ранени, но не можем да стигнем до тях. Чуваме ги да викат за вода. Защо винаги викат за вода? — Яленхорм прихна в нервен, ужасяващо неуместен смях. — Винаги съм си мислел, че ще викат за нещо друго… бренди например.

Крой замълча. Горст не се славеше със склонността си към разговорите, така че настъпи мълчание. Наруши го Яленхорм, който явно не можеше да сдържи напиращите отвътре думи.

— Един кавалерийски полк понесе известни жертви при Стария мост и трябваше да отстъпи, но успя да задържи южния бряг. Първи е разделен на две. Единият от батальоните му мина през тресавищата и зае позиция в гората, на левия ни фланг.

— Това може да е от полза. Другият?

— Би се храбро при плитчините, начело с полковник Горст, и успя да отблъсне северняците. С цената на много жертви и от двете страни. Това може би беше единственият ни успех за деня.

— Продължавате с геройствата, а, полковник? — обърна се към Горст маршалът.

— Просто минимална намеса с цел погромът ни да не се превърне в пълна и окончателна катастрофа. Обикновено сражение, господине. Без геройства.

— Действията ми, господине — прекъсна го Яленхорм, — бяха продиктувани от нуждата да се действа спешно. Вие ми писахте колко спешно трябва да действаме.

— Така е.

— Исках единствено и само да изпълня волята на краля за бърза развръзка и незабавни резултати. Затова сграбчих възможността да вляза в сражение с врага. Втурнах се… прекалено невъздържано. Допуснах ужасна грешка. Непоправима грешка и отговорността за станалото е изцяло моя.

— Не — въздъхна тежко Крой. — Споделяш я с мен. И други. Дължи се и на обстоятелствата. На лошите пътища. На особеностите на бойното поле. На ненужното бързане.

— И въпреки всичко това аз се провалих. — Яленхорм изтегли сабята си и я поднесе към маршала. — Смирено моля да бъда свален от командване.

— Кралят няма да позволи това. Аз също.

Сабята увисна в ръката на Яленхорм и върхът й допря земята.

— Разбирам, господине. Трябваше да проуча по-обстойно горите, да изпратя съгледвачи, да…

— Трябвало е. Но заповедите ви бяха да напредвате с всички сили на север и да откриете врага. — Крой огледа бавно осветения от факли и огньове хаос в селото. — И го направихте. Война е. Стават грешки. И когато станат… последствията са тежки. Но ние не сме приключили. Тепърва започваме. Тази нощ и утре оставате зад плитчините, сцена на „обикновените“ действия на полковник Горст. Ще се прегрупирате в центъра, ще превъоръжите и оборудвате дивизията си, ще се погрижите за ранените си, ще повдигнете морала на хората и — Крой обходи с гневен, святкащ поглед недопустимата за военен лагер какофония наоколо — ще наложите дисциплина.

— Разбрано, лорд-маршале.

— Ще установя щаба си на билото на Черни рид, откъдето ще имам поглед върху бойното поле утре. Загубата винаги е болезнена, но имам предчувствието, че ще имате възможността да се върнете в битката.

Получените директни заповеди като че ли върнаха част от живота в движенията на Яленхорм и той се изпъна и отдаде енергично чест.

— Вдругиден дивизията ми ще е готова за действие, маршале, можете да разчитате на това!

— Хубаво.

Крой подкара коня си и последван от щаба си, постепенно се стопи в мрака, а с него и непоколебимостта и решителността, които до момента витаеха наоколо. Яленхорм остана като закован. Горст тръгна в обратната посока, но когато шумът от копитата заглъхна, погледна през рамо. Генералът все още стоеше сам край пътя, прегърбен под усилващия се дъжд, чиито капки теглеха бели черти през осветените петна около цвърчащите пламъци на факлите.

СПРАВЕДЛИВО ОТНОШЕНИЕ

Вървяха през дъжда, колкото бързо позволяваше куцането на Потопа, а то не беше много. Единствената светлина, с която разполагаха, беше от факлата в ръката на Рефт, а тя стигаше само колкото да освети няколко крачки разровена кал напред, изпотъпкани посеви от двете страни на пътя, изплашените детски личица на Брейт и Колвинг и глуповатата физиономия на Стодър. Напрягаха очи към скупчените в далечината светлинки на Осранг — самотни насред огромната черна долина — и бледото им сияние в надвисналите отгоре облаци. Всички стискаха отчаяно смехотворните подобия на оръжие, с които разполагаше жалката им сбирщина от просяци. Все едно отиваха на битка. За днес битката беше свършила обаче и те я бяха пропуснали.

— Защо, мътните го взели, се влачим най-отзад? — изропта Бек.

— Заради моя калпав крак и твоята липса на опит — сопна се през рамо Потопа.

— А откъде да имаме опит, като сме все отзад?

— На първо време трупай опит в това, как да не те убият, много полезно нещо, в което човек да се усъвършенства, ако питаш мен.

Но Бек не питаше. Уважението му към Потопа се изпаряваше с всяка следваща миля от пътя. Дъртото копеле май друго не знаеше, освен как да ги държи настрана от битката, където да изпълняват какви ли не, достойни за пълен идиот, задачи — копаене, носене на това или онова, палене на огньове. А, и това да си държи крака на топло. Ако Бек искаше женска работа, щеше да си остане във фермата и да си спести няколко ветровити нощи на открито. Той беше дошъл да се бие, да си спечели име и да върши работа, достойна за песните. И тъкмо щеше да го каже, когато Брейт го подръпна за ръкава и посочи нещо отпред.

— Там има нещо! — изписка той.

Бек забеляза движение, няколко тъмни силуета и целият настръхна. Напипа трескаво дръжката на меча. Светлината на факлата падна върху три неща, които висяха на вериги от клоните на едно крайпътно дърво. Бяха овъглени. Въртяха се, поклащаха се бавно, а клонът над тях поскърцваше тихо.

— Дезертьори — каза Потопа, без да забавя крачка. — Обесени и изгорени.

Бек ги огледа, докато минаваше покрай тях. Не приличаха на хора, по-скоро на овъглено дърво. Средният имаше нещо окачено на врата, табела може би или подобно, но то беше така почерняло и сгърчено от пламъците, че нищо не се виждаше, но Бек и бездруго не можеше да чете.

— Защо са изгорени? — попита Стодър.

— Защото Дау открай време си пада по миризмата на горящо месо.

— Това е предупреждение — прошепна Рефт.

— И какво предупреждава?

— Не дезертирай — отвърна Потопа.

— Глупако — добави Бек. Не че го ядоса кой знае колко, просто гледката на почернелите подобия на тела го караше да настръхва. — Страхливците друго не заслужават, ако питаш…

Прекъсна го нов писък. Този път беше Колвинг и ръката на Бек отново се стрелна към меча.

— Просто хора от града.

Рефт вдигна високо факлата и светлината й падна върху няколко тревожни лица.

— Нямаме нищо! — Един старец начело на групата размаха към тях кльощави ръце. — Нямаме нищо!

— Ние нищо не искаме. — Потопа посочи с палец през рамо. — Продължавайте си по пътя.

И те отминаха, тътрейки крака. Бяха предимно старци, жени и едно-две деца. По-малки и от Брейт, а това означаваше току-що проговорили. Всичките превиваха гръб под вързопи с покъщнина, няколко бутаха пред себе си скърцащи, пълни с вехтории колички. Щавени кожи, износени инструменти, тенджери и тигани. Точно каквото би излязло от майчината му къща във фермата.

— Изнасят се — обади се с пискливия си гласец Колвинг.

— Знаят какво предстои — каза Рефт.

Осранг изплува от тъмнината — палисада от дървени стволове със заострени върхове и висока каменна кула зад празните порти, с процеждаща се през тесни прозорци светлина. Отпред стояха на стража мъже, с мрачни изражения на лицата и копия в ръце, те напрягаха очи в мрака и дъжда. Няколко момчета копаеха огромна яма под светлината на побити на колове факли. По лицата им се стичаше вода и кал.

— Мамка му — прошепна Колвинг.

— Мъртвите са ми свидетели… — изписка Брейт.

— А ето ги и тях — обади се Стодър и дебелата му долна устна висна под зяпналата му уста.

Бек не намери думи за това, което видя. Първоначално беше помислил купчината отстрани за камара по-светла глина, но сега виждаше ясно, че това бяха човешки тела. Когато Гелда, който живееше в края на долината, се удави в реката, Бек го видя, преди да бъде погребан. Тогава не му направи кой знае какво впечатление, смяташе се за закоравял мъж, но това тук беше различно. Телата изглеждаха така странно, съблечени чисто голи и нахвърляни едно връз друго, лъснали от дъжда. Не можеше да повярва, че бяха хора, и от самата мисъл за това му прилоша. Видя в купчината лица и части от лица. И ръце и крака, оплетени в едно чудовищно създание. Дори не искаше да мисли колко хора бяха всъщност. Видя един щръкнал от камарата крак, а раната на бедрото му зееше като черна уста. Не приличаше на истинска. Докато минаваха покрай тях, едно от момчетата спря да копае за момент и ги изпроводи с поглед. Стискаше лопатата в бледите си ръце, а устата му беше изкривена, сякаш всеки момент щеше да се разплаче.

— Хайде, по-бързо — подкани ги Потопа и ги поведе под арката на портата, чиито две крила висяха разбити отстрани.

На земята лежеше стволът на огромно дърво. Клоните му бяха окастрени, някои оставени по-дълги, за да служат за дръжки. Единият му край беше заострен и отгоре му набит връх от грубо изковано желязо, по което личаха пресни резки.

— Мислиш ли, че това им е бил таранът? — прошепна Колвинг.

— Така мисля — отвърна Рефт.

Градът изглеждаше странно. Страховито. Някои от къщите бяха със залостени врати и прозорци, а тези на други зееха празни и тъмни. Групичка брадати мъже седяха пред една от къщите, гледаха свирепо и си подаваха манерка. В сянката на една от тесните алеи между две къщи се спотайваха деца — очите им проблеснаха за миг, докато факлата минаваше покрай тях. Отвсякъде се чуваха странни звуци. Тропане, звън на метал. Тежки стъпки и викове. Между къщите притичваха групи мъже с факли в ръце и извадени оръжия.

— Какво става? — попита Стодър с онзи негов просташки глас.

— Малко плячкосване, това правят.

— Но… това не е ли наш град?

— Били са се за него — сви рамене Потопа. — Някои са умрели за него. Няма да си тръгнат с празни ръце.

Един войник с дълги мустаци седеше с бутилка в ръка под капещата стряха на къща и ги гледаше присмехулно, докато вървяха. До него, на прага на вратата лежеше труп, наполовина вътре, наполовина вън. Тилът му представляваше лъскава, лепкава пихтия. Не личеше дали е на човека, живял в тази къща, или на някой, който се е бил в нея. Нито дори дали беше мъж, или жена.

— Изведнъж нещо се умълча — каза Рефт.

Бек искаше да отвърне подобаващо, но само успя да измънка едно „ъхъ“.

— Чакайте тук — каза Потопа и се отправи към мъж с червено наметало, който сочеше и разпращаше войници насам-натам.

В една алея отстрани имаше хора. Седяха на земята прегърбени, с вързани на гърба ръце.

— Пленници — каза Рефт.

— Не изглеждат по-различно от нас — каза Колвинг.

— Не са. — Рефт ги огледа смръщено. — Предполагам, от хората на Кучето са.

— Освен този — каза Бек. — Този е южняк. — Мъжът беше с превързана глава и беше облечен с една от онези странни връхни дрехи, дето имаха войниците от Съюза. Единият й червен ръкав беше съдран, ръката отдолу беше цялата ожулена. Другият имаше маншет, извезан с лъскави златни конци.

— Така — каза Потопа, докато вървеше обратно. — Вие оставате да пазите пленниците, а аз отивам да видя какво имаме за правене утре. И гледайте никой да не умира, нито те, нито вие! — провикна се през рамо той и продължи напред по улицата.

— Пазене на пленници — изсумтя сърдито Бек.

Като гледаше засрамените им лица, част от насъбраната през деня горчилка започваше да се връща.

— Мислиш, че заслужаваш по-добра работа, а? — Въпросът дойде от един с налудничава физиономия, чийто корем беше омотан с превръзка, цялата в засъхнали кафяви петна и тук-там някое прясно червено. Седеше на земята, с вързани глезени и ръце на гърба. — Шибани хлапета, още имена нямате!

— Млъквай, Кривокрак — изръмжа друг пленник, без да вдига глава.

— Ти млъквай, задник такъв! — Кривокракия го изгледа така, сякаш се готвеше да го разкъса със зъби. — Каквото ще да става тая вечер, но утре Съюзът ще е отново тук. Повече са от мравките по земята. А с тях и Кучето, а ти знаеш кого води със себе си Кучето, нали? — Той се ухили зловещо и очите му се облещиха, докато изговаряше името. — Кървавия девет.

Бек усети как лицето му пламва. Кървавия девет беше убил баща му. В дуел, със собствения му меч. Същият, който сега висеше на колана му.

— Лъжеш — изписка Брейт. Момчето почти се тресеше от страх, въпреки че те имаха оръжия, а пленниците бяха вързани на земята. — Дау Черния уби Кървавия девет преди много години!

— Ще видим тая работа — продължи да се хили като побъркан Кривокракия. — Още утре, шибано кутре такова. Ще ви…

— Остави го на мира — каза Бек.

— О, нима? Я да ти чуя името на тебе.

Бек се засили и срита Кривокракия в топките.

— Ето го името ми! — Той продължи да го рита където свари и да излива цялата насъбрана злоба. — Ето го името ми! Ето го шибаното ми име, наслуша ли му се?

— Извинявай, че те прекъсвам.

— Какво? — изръмжа Бек и стиснал юмруци, се обърна рязко назад.

Пред него стоеше едър мъж, може би почти една глава по-висок от него. По дългия животински косъм на преметнатата през раменете му кожа блестяха капки дъжд. Едната половина на лицето му беше изцяло покрита с най-големия и отвратителен белег, който Бек някога беше виждал, а на мястото на окото блестеше метално топче.

— Аз съм Коул Тръпката — почти прошепна дрезгаво мъжът.

— Ъхъ — изграчи сподавено Бек.

Беше чувал историите за него. Всички ги знаеха. Говореше се, че Тръпката вършел за Дау Черния работата, която била прекалено черна дори за него. Казваха, че се бил при Черен кладенец, при Кумнур, Дънбрек и във Височините. Тогава се биел редом с Руд Три дървета и Кучето. Редом с Кървавия девет дори. После отишъл на юг, през морето и там научил магия. Говореше се, че даром се отказал от окото си и сложил металното. А то според приказките било направено от вещица и с него Тръпката виждал мислите на хората.

— Дау Черния ме праща.

— Ъхъ — прошепна Бек и усети как косата му настръхва.

— Да взема един от тези. Офицер от Съюза.

— Май е този.

Колвинг смушка с палеца на крака си мъжа с разкъсания ръкав и той изпъшка.

— Я гледай ти, кучката на Дау Черния! — Кривокракия се беше надигнал и отново се хилеше с окървавена уста. По превръзката му бяха избили нови пресни петна. — Я изджафкай нещо, Тръпка. Лай, копеле такова!

Бек не можеше да повярва на ушите си. Никой от останалите също. Може би знаеше, че тази рана на корема ще го довърши, така или иначе, или просто беше полудял от болката.

— Хм. — Тръпката придърпа нагоре крачолите на панталона и клекна пред Кривокракия. В момента, в който го направи, в ръката му отнякъде изникна нож. Съвсем малък, острието му не беше по-дълго от човешки пръст и проблесна жълто, оранжево и червено на светлината от факлите. — Знаеш кой съм, значи, а?

— Коул Тръпката. Мен не ме е страх от псета!

Тръпката повдигна учудено една вежда — онази над здравото око, другата остана неподвижна.

— Ама и ти си един герой, а? — Той мушна с ножа Кривокракия в прасеца. Не натисна много. Точно както Бек смушкваше с пръст брат си, когато го будеше да става. Върхът на острието потъна безшумно в крака и веднага излезе обратно навън. Кривокракия се озъби и започна да се дърпа. — Кучката на Дау Черния съм, казваш? — Той го мушна в другия крак и този път острието потъна в бедрото, малко по-дълбоко. — Вярно, върша гадна работа. — Последва ново мушкане, по-високо в бедрото. — Но кучетата не могат да държат ножове, нали? — Не изглеждаше ядосан. По-скоро отегчен. — А аз мога.

Нови две мушкания, бързо едно след друго.

— Аа. — Кривокракия се изви на една страна и се изплю на земята. — Ако имах оръжие…

— Ако. — Тръпката го наръга в корема през превръзката. — Но нямаш и това е положението. — Кривокракия се беше извъртял по корем и той го намушка в гърба. — А аз имам. Ето, гледай. — Той заби още три пъти острието в гърба му. — Виж де, герой.

Започна да мушка надолу, в задника, в бедрата, навсякъде. По целия панталон на Кривокракия избиха тъмни петна.

Кривокракия изпъшка и потрепери, а Тръпката въздъхна, изтри малкото острие в ръкава на съюзническия офицер и златните конци се обагриха в червено.

— Така. — Той хвана под мишница южняка, вдигна го на крака и внимателно прибра ножа някъде по колана си. — Този го вземам с мен.

— Какво да правим с него? — за своя собствена изненада, промълви с изтънял от уплаха глас Бек и кимна към стенещия в калта северняк.

Опърпаните му дрехи лъщяха, почернели от кръв.

Тръпката погледна към Бек и той се почувства така, сякаш погледът го прониза в гърдите. Сякаш видя мислите му, точно както говореха хората.

— Нищо не прави. Това го умееш, нали? — Той сви рамене и тръгна. — Остави го да си кърви.

ТАКТИКИ

Долината се простираше пред тях като нощно небе със съзвездия от блещукащи оранжеви светлинки — факлите и лагерните огньове на двете страни — от време на време размазани зад пелената на поредния изсипал се по склоновете на ограждащите възвишения ръмеж. Едно от съзвездията беше Адуейн, друго хълмът, който наричаха Героите, а третото Осранг. Мид беше установил щаба си в изоставена странноприемница, южно от града, и първият пристигнал полк от дивизията му се беше окопал пред палисадата, малко извън обсега на стрелците. Хал беше някъде там, в тежка битка за налагане на малко ред в хаоса. Повече от половината дивизия все още се точеше с ругатни и мрачно настроение по пътя, който в началото беше просто една прашна ивица сред нивята, а сега беше кална река. Последните в колоната сигурно нямаше да са пристигнали преди изгрев-слънце.

— Искам да ти благодаря — каза полковник Бринт.

Шапката му беше подгизнала от дъжда и от върха й се отронваха капки.

— На мен? — попита Финри, самата невинност. — Че за какво?

— За това, че се грижи за Алис през всичкото това време. Знам, че не е много възвишена натура…

— За мен беше удоволствие — излъга Финри. — Все пак двамата с Хал сте толкова добри приятели — добави тя, тактичен намек, че от него се очаква да продължи в същия дух.

— Хал е от хората, които няма как да не харесваш.

— Така е, нали?

Минаха покрай предния пост на някое от подразделенията и светлината на газените фенери в ръцете на щабните офицери на Мид се отрази във върховете на копията на четирима войници, увити в подгизнали наметала. Зад тях имаше още мъже, които разтоварваха съсипано от дъжда оборудване от товарните коне, бореха се с опъването на натежалите платнища на палатките, които вятърът бляскаше обратно в лицата им. Една окаяна на вид групичка се редеше на опашка пред един импровизиран навес, от чийто брезент капеше вода. Носеха всякакви по вид и размери тенекиени съдове и чакаха отмерването на порциона.

— Няма ли хляб? — питаше един.

— Съгласно устава, брашното е допустим заместител — отвърна му старшината под навеса, съсредоточен в прецизното отмерване на везните.

— Допустимо? На какво да го печем това брашно?

— Можеш да си го печеш на тлъстия задник, ако питаш… о, моля за извинение, милейди.

Той почтително докосна върха на шапката си, когато забеляза Финри. Все едно гледката на гладни войници не е обида, а думата „задник“ може да накърни деликатната й душа.

Това, което първоначално приличаше на най-обикновена могила в далечината, се оказа схлупена стара постройка, цялата обрасла в брулен от вятъра бръшлян. Имаше вид на нещо средно между къща и хамбар и вероятно служеше и за двете. Мид слезе от коня с цялата царственост на кралица в деня на коронацията си и поведе щаба си през тясната врата. Полковник Бринт спря, за да пусне Финри пред себе си.

Помещението беше претъпкано с подгизнали от дъжда офицери, нямаше таван и гредите на покрива се виждаха. Миришеше на влага и вълна. Атмосферата напомняше на кралско погребение — хората се надпреварваха кой ще изглежда по-сериозен, докато вътрешно умираха от любопитство да узнаят какво им се пада от завещанието. Генерал Митерик стоеше пред една гола каменна стена и гледаше начумерено над мустаците си. Беше пъхнал една ръка между две копчета на куртката си, с щръкнал нагоре палец, сякаш позираше за портрет — непоносимо претенциозен, при това. Недалече от него Финри забеляза масивното безизразно лице на Бремър дан Горст и му се усмихна, на което той отвърна с едва забележимо кимане.

Баща й стоеше пред голяма карта и сочеше отривисто към отделните позиции. Познатият прилив на гордост се надигна като топла вълна в гърдите й, изпитваше го всеки път, когато виждаше баща си да работи. Той беше самото олицетворение на главнокомандващ. Когато чу влизането им, той се обърна, стисна ръката на Мид и когато очите му срещнаха тези на Финри, я дари с бегла усмивка.

— Лорд-губернатор Мид, задължен съм ви за бързия марш на север.

Според Финри, ако Негова Светлост определяше маршрута, дивизията щеше да е още пред Олесанд, в чудене накъде точно е север.

— Лорд-маршал Крой — поздрави сдържано губернаторът.

Взаимоотношенията им бяха доста обтегнати. Като губернатор на Англанд, Мид имаше по-висок статут от този на Крой, но сега, като лорд-маршал с кралска мисия, и във война, баща й го превъзхождаше по ранг.

— Осъзнавам, че ви накарах да оставите обсадата на Олесанд, но имаме нужда от вас тук.

— Виждам — отвърна с обичайната си надменност Мид. — Разбирам, че е имало известни…

— Господа! — застаналите до вратата се отдръпнаха, за да направят място на някого. — Моля да ме извините за закъснението, пътищата са задръстени.

Новодошлият, набит плешив мъж, изтръска реверите на изцапаното си от пътя палто и най-безцеремонно изпръска околните с вода.

Придружаваше го един-единствен, къдрав прислужник с кошница в ръка, но липсата на помпозност не можа да заблуди Финри. Тя се беше постарала да запомни всеки един от управлението на Съюза, всеки един член на Камарата на лордовете и Висшия съвет, а също и степента на влияние, което притежаваха. С две думи, с антураж или без, оттеглил се или не от управлението, Баяз, Първия магус, превъзхождаше по ранг всички присъстващи.

— Лорд Баяз, позволете да ви представя лорд-губернатор Мид — зае се с представянето маршал Крой, — командващ Трета дивизия на Негово Величество.

Първия магус, незнайно как, успя да стисне ръката му и едновременно с това да го игнорира напълно.

— Познавах брат ви. Добър човек. Голяма загуба за всички ни. — Мид понечи да отговори, но Баяз вече бе отклонил вниманието си към къдравия прислужник, който извади от кошницата чаша за чай и му я подаде. — А! Чай! Нищо не е така страшно с чаша чай в ръка, нали? Някой ще желае ли чаша чай? — Желаещи нямаше. Пиенето на чай се смяташе за изключително антипатриотична проява, предвид гуркулският произход на напитката, почти равносилна на държавна измяна. — Никой?

— Аз бих изпила чаша. — Финри се шмугна ловко пред лорд-губернатора, така принуждавайки го да отстъпи назад. — Идеалната напитка за това време.

Тя ненавиждаше вкуса на чая, но ако това означаваше възможност да поговори с един от най-влиятелните мъже в Съюза, беше готова да изпие цял океан от него.

Баяз я стрелна с добре преценяващия поглед на притежател на заложна къща, помолен да оцени стойността на безвкусно бижу. Баща й се покашля и някак неохотно каза.

— Това е дъщеря ми…

— Финри дан Брок, разбира се. Поздравления по случай скорошната ви женитба.

— Виждам, че сте много добре информиран, лорд Баяз — сподави изненадата си Финри. — Не знаех, че съм достойна за вниманието на човек с вашето положение.

Мид изсумтя одобрително зад гърба й, но тя не му обърна внимание.

— Нищо не е недостойно за вниманието на старателния — отвърна Баяз. — Все пак властта се корени в познанието. Съпругът ви ще да е наистина забележителен човек, така добре да успее да излезе от сянката на семейството си и предателството на короната, което тегне над него.

— Такъв е — отвърна без никакво смущение Финри. — Той по нищо не прилича на баща си.

— Много добре. — Баяз продължаваше да се усмихва, но погледът му беше станал по-корав от камък. — Не бих искал да ви видя да страдате, в случай че бъде обесен.

Настъпи неловко мълчание. Финри хвърли бегъл поглед на полковник Бринт и лорд-губернатор Мид, чудейки се дали някой от двамата няма да се застъпи за Хал като отплата за безкрайните му преданост и старание. Бринт прояви благоприличието поне да изглежда виновно. Физиономията на Мид беше самото задоволство.

— В цялата армия на Негово Величество няма да намерите по-всеотдаен и лоялен офицер от съпруга ми — отвърна накрая Финри.

— Радвам се да го чуя. Лоялността е важно нещо по време на война. Победата обаче е друга работа. — Баяз огледа смръщено офицерите. — Лош ден, господа. От най-лошите.

— Генерал Яленхорм се надцени — обади се, без някой да го е питал и без капка съпричастност, Митерик. Типично в свой стил. — В никакъв случай не е трябвало да допуска такова разтегляне на частите си…

— Генерал Яленхорм действа по мое нареждане — сряза го маршал Крой и Митерик замлъкна, гузен от скастрянето. — Да, всички ние надценихме възможностите си и северняците ни изненадаха…

— Чаят ви. — Чашата чай се озова изневиделица в ръката на Финри и очите й срещнаха тези на прислужника на Баяз. Странни очи, едното синьо, другото зелено. — Убеден съм, че съпругът ви е предан, доблестен и усърден офицер — прошепна й той с едва доловима и ни най-малко сервилна усмивка на уста, сякаш двамата бяха единствените наоколо, които биха оценили току-що казана шега.

Думите му я изненадаха, но преди да успее да реагира, той се оттегли с чайник в ръка и се зае да пълни чашата на Баяз. Финри погледна с погнуса в чашата си, огледа се и когато беше сигурна, че никой не я наблюдава, лисна крадешком съдържанието й върху стената.

— … възможностите ни бяха сериозно ограничени — продължаваше в този момент баща й, — предвид нуждата от светкавично разрешение на конфликта, съгласно заповедта на Висшия съвет…

— Нуждата от светкавично разрешение на конфликта, маршал Крой, е факт, пред който сме изправени всички, и това, че е политически, а не физически императив, не го прави с нищо по-незначителен. — Баяз стисна устни и сръбна от чашата. Всички очи се извърнаха и приковаха в него, а в стаята настана такава тишина, че игла да паднеше, щеше да се чуе. Колко само й се искаше на Финри да притежава подобно умение, да може така да говори, че всяка нейна дума да среща пълното внимание на околните. Усвоеше ли го — край на заядливите и шеговити подхвърляния, край на острите забележки. — Когато зидарят строи стена на склон и когато впоследствие тя се срути, може ли да се оплаква, че видите ли, щяла е да стои с векове, ама ако я беше вдигнал на равен терен? — Той поднесе устни към чашата, сръбна и отново присъстващите затаиха дъх. — По време на война няма равен терен, господа.

Финри изпита почти физическа нужда да се притече на помощ на баща си, едва се сдържаше да не скочи. Все едно под роклята й беше влязла оса и тя просто трябваше да я смачка, на мига. Вместо това прехапа устни и замълча. Да се заяждаш с Мид, е едно, да се заяждаш с Първия магус — съвсем друга работа.

— Не възнамерявам да търся оправдания — отвърна гордо баща й. — Поемам цялата отговорност за провала. Вината за понесените загуби е изцяло моя.

— Готовността ви да понесете цялата вина ви прави огромна чест, но от това няма да има никаква полза. — Баяз въздъхна дълбоко, сякаш поучаваше виновен за някоя пакост внук. — Нека се поучим от грешките си, господа. Да сложим вчерашните провали зад гърба си и да гледаме към утрешните победи.

Всички закимаха, сякаш по-голяма мъдрост не бяха чували през живота си, включително баща й. „Ето на това казвам аз власт“, помисли си Финри.

Не знаеше дали има друг на този свят, когото така силно мразеше и на когото същевременно така много се възхищаваше.

Военният съвет на Дау се беше събрал в средата на каменния кръг на Героите, около голям, бълващ гореща мараня и съскащ от ситния ръмеж огън. Настроението беше леко напрегнато — нещо средно между сватба и обесване. Отблясъците на пламъците придаваха на лицата на насядалите около огъня дяволски вид, но Гушата беше виждал същите тези мъже да се държат като същински дяволи и без огън по средата. Всички бяха там — Ричи, Десетократния, Скейл и Калдер, Желязната глава, Сцепеното стъпало и още неколцина именити войни. Най-големите имена и най-суровите физиономии в Севера, с изключение на неколцината останали по високите долини и онези, които бяха отишли на другата страна.

Както изглеждаше, Глама Златния беше видял доста от битката през деня. И както изглеждаше, някой беше объркал физиономията му с наковалня. Лявата му буза беше една огромна подутина, устата разцепена, подута, с плъзнали нагоре и настрани синини. Желязната глава го гледаше от другата страна на огъня и се хилеше така самодоволно, сякаш по-красива гледка от счупения му нос не беше виждал. Толкова силна беше омразата им един към друг, че почти се предаваше като зараза на околните.

— Какви ги търсиш тук, старче? — попита Калдер, когато Гушата се намести тромаво до него.

— Проклет да съм, ако знам. Очите ми не ги бива вече. — Той се хвана за колана и се огледа, примижал с очи, сякаш недовиждаше в тъмното. — Тук идваме да серем, нали така?

— Точно тук — прихна Калдер. — Вярно, да си серем един на друг по мутрите. Но ако си свалиш панталоните и стовариш малко гореща вакса по ботушите на Десетократния, няма да те виня.

В този момент Дау се появи от тъмнината иззад стола на Скарлинг с кокал в ръка. Разговорите стихнаха и постепенно замряха. Останаха само тихото пращене на огъня и откъслечните песни на мъжете около огньовете по склона на хълма. Дау оглозга бавно кокала и облиза един по един пръсти, докато оглеждаше лицата около огъня. Мълчеше. Умишлено ги караше да чакат. Да се знае кой е най-голямото копеле на този хълм.

— Е — проговори накрая. — Успешен ден, а?

Думите му бяха посрещнати с мощно дрънчене — удари на дръжки на мечове в щитовете и бронирани ръкавици в стоманени нагръдници. Скейл блъскаше шлема си в бронята на единия си крак. Гушата също се включи. Вдигна меч и го разтресе с дрънчене. Неохотно някак, предвид това, че не беше стигнал навреме на хълма, за да го извади от ножницата. Калдер, както забеляза, беше единственият, който не помръдна от място, просто гледаше намусено, докато глъчката стихне.

— Добра работа! — ухили се зловещо от другата страна на огъня Десетократния.

— Ъхъ, успешен ден — обади се Ричи.

— Щеше да е още по-успешен — каза Желязната глава и изгледа с погнуса Златния, — ако бяхме минали плитчините.

Очите на Златния се облещиха, мускулите по челюстите му заиграха, но той си замълча. Може би говоренето му причиняваше твърде много болка.

— Хората не спират да повтарят как вече не било като едно време. — Дау вдигна меч, ухили се и върхът на езика му се подаде между зъбите. — Но някои неща не се променят, а? — Последва нов изблик на овации и толкова размахана насам-натам стомана, че беше цяло чудо как никой не беше наръган погрешка. — На онези, които казват, че клановете от Севера никога няма да се бият като един… — Той се изплю в огъня. — На онези, които казват, че южняците са прекалено много, за да бъдат победени… — Нова плюнка полетя към пламъците. Той вдигна поглед и очите му грейнаха оранжеви на светлината на огъня. — И на онези, които казват, че не съм аз човекът, който ще го направи…

Оголил зловещо зъби, той заби с рязко движение меча си в жаравата и към дръжката му хвръкнаха фонтани ярки искри.

Надигналият се тропот беше по-силен от този в ковачница и Гушата примижа стреснато.

— Дау! — изкрещя с пълно гърло Десетократния и стовари тежко една изподрана длан върху дръжката на меча си. — Дау Черния!

Останалите моментално се присъединиха и започнаха да блъскат в ритъм по щитове и брони и да скандират името на Дау.

— Черния! Дау! Черния! Дау! — крещеше Желязната глава, отсреща Златния смотолевяше през сцепени устни, Ричи викаше, всички викаха.

Гушата мълчеше. Приемай победите тихо и не бързай да се радваш, защото утре може да се наложи да приемаш поражения, така казваше навремето Руд Три дървета. Насреща, през огъня, Гушата зърна бегло лъскавото око на Тръпката. Той също не скандираше.

Дау бавно и тържествено седна на стола на Скарлинг, точно както правеше преди Бетод, наслаждавайки се на овациите, както гущерът се наслаждава на лъчите на слънцето. Накрая махна царствено с ръка и спря виковете на мъжете около огъня.

— Добре, достатъчно. Така, ние държим най-добрите позиции в долината. Сега те трябва или да отстъпят, или да тръгнат към нас, но вече няма много места, откъдето да го направят. Затова няма нужда много да му мислим. Мисленето и бездруго не се удава на повечето от вас. — Няколко човека се изхилиха. — Така че утре ще искам същото, както и днес: кръв, кости и стомана. — Отново се надигнаха овации. — Ричи.

— Главатар?

Възрастният войн стисна здраво устни и пристъпи в светлината на огъня.

— Искам ти и момчетата ти да удържите Осранг. Предполагам, утре ще ви натиснат здраво.

— Не ги виня — сви рамене Ричи. — Ние бая ги натиснахме днес.

— Не ги оставяй да минат моста, Ричи. Желязна глава.

— Главатар?

— Ти ще наглеждаш плитчините. Искам хора в овощната градина, искам хора на Децата, искам хора, готови да умрат, но по-склонни да се бият и трепят наред. Там е единственото място, откъдето могат да дойдат с много войска накуп, и искам, ако го направят, здравата да ги настъпим.

— Това аз го мога — отвърна Желязната глава и отново се подсмихна подигравателно към Златния. — Мен няма кой да ме спре.

— Къфо ифкаш да кажеш с туфа? — озъби му се Златния.

— За всеки ще има от славата — укроти ги още преди да са се сдърпали, Дау. — Златен, днес ти се би здраво, така че утре ще си отзад. Ще покриваш терена между Ричи и Желязната глава и ще си готов да помагаш, ако някой от тях бъде притиснат повече, отколкото му се нрави.

— Ъхъ.

Златния облиза подутата си устна.

— Скейл?

— Главатар.

— Днес ти завзе Стария мост. Утре искам да го удържиш.

— Дадено.

— Ако се наложи да отстъпиш…

— Няма — прекъсна го на мига Скейл, в резултат от прекалено многото младежка жар в кръвта и твърде малкото мозък в главата.

— … ще е добре да имаш втора защитна редица при онази каменна стена. Как й викаха?

— Стената на Клейл — каза Сцепеното стъпало. — Някакъв луд фермер я е вдигнал.

— Може да се окаже добре за нас, че го е направил — каза Дау. — Пред моста и бездруго няма да можеш да използваш всичките си хора, така че остави част от тях при стената.

— Разбрано.

— Десетократен?

— Готов за слава, главатар!

— На теб оставям да наглеждаш склона на Героите и Пръста на Скарлинг, което значи, че първоначално няма да влизаш в битка. Ако Скейл или Желязната глава имат нужда от помощ, може да им пратиш нещо.

Десетократния хвърли един лукав поглед на Скейл и Калдер през огъня. Всъщност и на Гушата, но той се успокои, че е само защото седеше до тях.

— Ще видя какво мога да им заделя — каза той.

— Аз и Сцепеното стъпало ще сме тук на хълма — наведе се напред на стола на Скарлинг Дау, — зад каменната стена. Смятам утре да командвам отдалече, както правят приятелчетата ни от Съюза. — Около огъня се разнесе дрезгав смях. — Та това е. Някой да има по-добри идеи?

Дау обходи бавно лицата около огъня с усмивка на уста. На Гушата никога преди не му се бе искало да мълчи повече и явно и останалите не горяха от желание да стават за посмешище…

— Аз имам — вдигна ръка Калдер, както винаги готов да се прави на шут.

— Каква изненада — присви очи Дау. — И каква е стратегията ти, принц Калдер.

— Да обърнем гръб на Съюза и да побегнем? — обади се Желязната глава и около огъня се разнесе хихикане.

— Да обърнем гръб на Съюза и да се наведем? — обади се на свой ред Десетократния и мъжете отново се изкискаха.

Калдер замълча и усмихнат, изчака смехът да стихне.

— Мир — каза той.

Гушата притвори очи. Това си беше, като да скочиш на масата насред някой бордей и да призовеш за целомъдрие. Изпита острата нужда да се дръпне настрана от Калдер, сякаш беше залят с масло за горене и държеше факла в ръка. Но кой отстъпва от приятел само защото в момента не е на голяма почит сред останалите? Пък било то и с риска ти самият да пламнеш като факла. И Гушата остана, рамо до рамо с него, мислейки каква играе този път хлапето, защото беше повече от сигурен, че Калдер е намислил нещо. Смайването от чутото накара всички да млъкнат и тишината се проточи достатъчно дълго, за да може един внезапен порив на вятъра да изплющи в наметалата на мъжете и да люшне пламъците на факлите, които хвърлиха зловещи отблясъци по начумерените физиономии край огъня.

— Ах, ти, шибан страхливецо!

Пъпчивото лице на Брод Десетократния беше така изкривено от злоба, че изглеждаше като че ли всеки момент ще се разкъса надве.

— Ти брат ми ли наричаш страхливец? — кресна Скейл и облещи очи. — Ще ти извия шибания пъпчив врат!

— Хей, хей — намеси се Дау. — Ако ще се извиват вратове, тук аз казвам чии. Принц Калдер го бива в приказките. Затова го доведох, нали, да чуем какво има да казва. Та да чуем, Калдер. Защо мир?

— Внимавай, Калдер — промърмори Гушата, като внимаваше да не движи много устни. — Внимавай.

Ако Калдер беше чул предупреждението му, явно беше решил да се изпикае отгоре му.

— Защото войната е загуба на време, пари и живот — каза той.

— Шибан страхливец — кресна отново Десетократния и този път дори Скейл не можа да не се съгласи с него и просто зяпна недоумяващо брат си.

Мъжете изригнаха в ругатни, изблици на отвращение, полетяха плюнки в огъня, а шумът надмина по сила овациите за Дау. Но колкото по-силно крещяха останалите, толкова повече Калдер се усмихваше. Както кравешкият тор подхранва цветята, така той сякаш попиваше омразата им.

— Войната е средство за придобиване на неща — каза той. — Ако не ти носи нищо, какъв смисъл от нея? От колко време сме в това положение, поход след поход?

— Ти, копеле, се прибра у дома — подвикна някой.

— Ъхъ, и точно заради такива приказки — добави Желязната глава.

— Хубаво, от колко време ти си на поход след поход? — Калдер посочи Желязната глава. — Или ти? — посочи той Златния. — Или той? — палецът му се изви към Гушата, който се намръщи още повече от споменаването му наред с първите двама. — Месеци? Години? Поход след поход, по цял ден на коня, страх, нощи на открито, болести и рани. Брулени от вятъра, премръзнали от студ, докато през това време нивите, стадата, работилниците, а и жените ви чакат да се върнете у дома. И всичко това за какво? А? За плячка ли? За слава ли? Ако ми покажете повече от петдесет души от цялата тази армия, които са забогатели от това, ще си изям оная работа.

— Приказки на шибан страхливец! — озъби се Десетократния и се обърна на другата страна. — Не искам да слушам повече!

— Страхливците бягат от всичко. Теб от думите ли те е страх, а, Десетократен? Какъв герой, няма що. — Това накара няколко от мъжете да се разсмеят, а Десетократния се извърна обратно към него и отново се наежи. — Днес спечелихме победа! Всеки тук ще остане в песните! — Калдер плесна дръжката на меча си и той издрънча в ножницата. — Но това е малка победа. — Той кимна на юг, където и без да се обръщат, всички знаеха, че цялата долина е светнала от лагерните огньове на Съюза. — Има още много от тях. Утре ни чака още по-тежка битка, с още повече жертви. Много повече. И ако отново победим, това ще е само за да се озовем на същото това място, само дето с още мъртви за компания. Прав ли съм? — Някои поклатиха глави, но повечето слушаха и явно започваха да се замислят над казаното. — А колкото до онези, които казват, че клановете от Севера не могат да се бият като един, или, че южняците са прекалено много, за да бъдат победени, е, аз казвам, че тепърва ще видим дали това е така, или не. — Калдер изкриви уста и запрати една плюнка в огъня на Дау. — А и всеки може да плюе.

— Мир — изсумтя Десетократния, но след като все пак беше изслушал Калдер. — Всички знаем що за миротворец беше баща ти! Не ни ли вкара точно той във война със Съюза?

Калдер не изглеждаше ни най-малко засегнат от чутото.

— Да, и това го довърши. Може би аз съм се поучил от грешката му. Въпросът ми е, вие дали сте се поучили от нея? — попита той и погледна всеки един поотделно в очите. — Защото, ако питате мен, само глупакът е готов да рискува всичко за нещо, което може да получи, ако просто го поиска.

Настъпи тишина. Всички гледаха сърдито, но и някак гузно. Дау се наведе напред и се подпря на дръжката на опряния в земята меч.

— Е, хубава работа свърши, Калдер, добре ми препика огъня — каза той и около огъня отново се разнесе смях. Вече нямаше замислени лица. — Ами ти, Скейл, и ти ли искаш мир?

Двамата братя се спогледаха, а Гушата се дръпна леко назад, за да не е точно пред погледите им.

— Не — отвърна Скейл. — Аз казвам да се бием.

— Тц-тц. Гледай ти. Май дори собствения си брат не си убедил още. — Мъжете отново се разсмяха, този път с тях и Калдер, макар и с известна горчивина. — И все пак, признавам ти го, Калдер, бива те с думите. Един ден може да дойде време да говорим за мир със Съюза. Тогава със сигурност ще те повикам. — Дау се ухили зловещо. — Но няма да е тази вечер.

— На твоите заповеди — Калдер се поклони превзето, — Защитнико на Севера. Ти си главатар.

— Точно така — изръмжа Дау и мъжете закимаха одобрително. — Точно така — повтори той, но Гушата забеляза доста умислени физиономии, докато мъжете започнаха да се разотиват.

Сигурно за нивите си мислеха или за жените си. Май Калдер не беше толкова луд, колкото изглеждаше. Вярно, северняците обичаха битката, но също така обичаха бирата. И точно както при бирата, в един момент човек не може да носи повече на битки.

— Днес претърпяхме поражение. Но утре ще е различно. — Тонът на лорд-маршал Крой не допускаше съмнение в думите му. Той просто констатираше факти. — Превъзхождаме ги по численост. И ще ги смажем с тежестта на труповете си. Правото е на наша страна. Радвам се за теб. Аз лично отстрани имам само една огромна синина.

Но изтърканите фрази явно постигнаха ефект при останалите офицери. Така типично за идиотите.

Крой се обърна към картата и посочи плитчините на юг. Същото онова място, където Горст се би сутринта.

— Дивизията на генерал Яленхорм има нужда от малко време за прегрупиране, затова утре няма да влиза в действие. Ще демонстрира присъствие в средата на фронта ни, от другата страна на реката, без да я прекосява. Ще атакуваме по двата фланга. — Той пристъпи решително надясно и посочи пътя от Олесанд за Осранг. — Лорд-губернатор Мид, вие ще нанесете удар отдясно. При изгрев-слънце вашата дивизия ще атакува Осранг. Смазвате съпротивата по палисадата, окупирате южната част на града и се подготвяте за настъпление през моста. Северната част е по-гъсто застроена, а северняците имаха достатъчно време да укрепят позициите си.

Изпитото лице на Мид грейна от радостна възбуда, че най-после ще има възможността да се заеме лично с така омразния враг.

— Ще ги изметем от града, ще ги изколим до крак — каза той.

— Добре. Но внимавайте, горите на изток не са добре обследвани, не знаем какво има там. Генерал Митерик, вие ще атакувате отляво. Целта ви е да превземете Стария мост и да се разгърнете на отсрещната страна на реката.

— О, хората ми ще превземат моста, за това не се тревожете, маршале. Ще завземем моста и ще ги изтикаме чак до проклетия Карлеон…

— Завземането на моста ще е достатъчно.

— Един батальон от Първи кавалерийски полк преминава под ваше командване. — Фелниг изгледа гневно генерала, сякаш намираше идеята за предаване на каквото и да било в ръцете на Митерик за крайно неприемлива. — Те успяха да преминат през тресавището и в момента са на позиция в гората зад левия фланг на врага.

Митерик дори не удостои с поглед началник-щаба на Крой.

— Разполагам с доброволци, които ще водят атаката на моста — обяви той. — Освен това хората ми вече строят салове.

— Както разбирам, течението е силно — изгледа го още по-сърдито Фелниг.

— Но си струва да опитаме, нали? — сопна се Митерик. — Могат цяла сутрин да ни удържат на проклетия мост!

— Добре тогава, но не забравяйте, че тръгваме за победа, не за слава. — Суровият поглед на Крой обходи стаята. — Ще разпратя писмени заповеди до всеки. Въпроси?

— Аз имам един, господине — вдигна ръка полковник Бринт. — Ако е възможно, полковник Горст да се въздържи от геройски изяви, за да може и ние да вземем някакво участие в битката.

Чу се смях, но определено несъразмерен с хумора в думите му, някои от мъжете просто сграбчиха рядката възможност да се посмеят на нещо преди утрешната битка. Всички се извърнаха към Горст, който до момента беше изцяло зает с това, да зяпа Финри, без да дава вид, че го прави, и цялото това внимание го накара да се почувства крайно неудобно. Всички му се усмихваха, някой започна да ръкопляска и в следващия момент всички се присъединиха. Ако трябваше да бъде честен, предпочиташе да му се подиграваха. Така поне и аз щях да мога да се включа.

— Аз просто ще наблюдавам — каза той през стиснати зъби.

— Аз също — обади се Баяз. — А също така, може би ще използвам възможността да проведа един малък експеримент на южния бряг на реката.

— Изцяло на ваше разположение, лорд Баяз — почтително склони глава Крой.

Първия магус плесна длани на бедрата си и се надигна от стола, прислужникът му прошепна нещо в ухото и това подейства като команда на офицерите, които започнаха бързо да се разотиват, нетърпеливи да се върнат при частите си и да се подготвят за утрешното нападение. Гледайте да вземете достатъчно ковчези…

— Чух, че днес си спасил цялата армия.

Горст подскочи с цялата грация на стресната в съня си маймуна и когато се обърна, се озова лице в лице, ужасяващо близо при това, с Финри дан Брок. Новината за женитбата й трябваше да сложи край на чувствата му към нея. Трябваше да са отдавна погребани, наред с всички останали чувства. Но ето че бяха по-силни от всякога. Всеки път когато я погледнеше, сякаш някой стискаше в огромни клещи стомаха му, а колкото по-дълго говореха, толкова повече онзи въртеше клещите. Ако това може да се нарече говорене, естествено.

— Ъ… — смотолеви той. Нагазих в потока и убих седем души. За толкова съм сигурен, но безсъмнено раних още кой знае колко. Накълцах ги на парчета с надеждата, че нашият капризен монарх ще чуе за това и ще сложи край на незаслуженото ми изгнание в царството на живите мъртви. Предпочетох да съм виновен за масово убийство, но да бъда оправдан за некадърност. За подобно нещо хората обикновено биват обесвани, но понякога биват аплодирани. — Извадих късмет, че още съм жив.

Тя приближи още малко и Горст почувства как кръвта нахлува в главата му и му се завива свят.

— Имам чувството, че всички извадихме късмет, че си още жив — каза тя.

А аз имам едно чувство там долу, в панталоните. И ако наистина имах късмет, ръката ти сега щеше да е точно там. Много ли искам? След като спасих цялата армия и така нататък? Аз, ъ… Ужасно съжалявам. Обичам те. Защо съжалявам? Нищо не съм казал. Човек трябва ли да съжалява за мислите си? Може би.

Но Финри не дочака отговор. Горст я проследи с поглед, докато отиваше да говори с баща си. Не я винеше. Ако бях на нейно място, не бих се погледнал, камо ли да слушам пискливото ми блудкаво бръщолевене. И все пак боли. Толкова боли, когато си отива. Той тръгна с тежки стъпки към вратата.

Мамка му, каква жалка картинка съм.

Калдер се изниза от военния съвет на Дау, преди да се наложи да дава обяснения на Скейл. Тръгна с бърза крачка между огньовете, без да обръща внимание на гневните ругатни, които му подхвърляха мъжете около тях. Мина между два осветени от факли каменни блока, забеляза златния проблясък на бронята на един от крачещите надолу по склона и го догони.

— Златен! Златен, трябва да говоря с теб!

Глама Златния го изгледа през рамо. Сигурно се надяваше да докара едно свирепо изражение, но с тази подутина на бузата имаше вид на притеснен от вкуса на хапката в устата си. Калдер едва потисна напушилия го смях. Но тази размазана физиономия представляваше възможност, която не беше за изпускане.

— К’фо, мифлиш, имам да гофоря аж с теб, Калдер? — озъби се Златния и трима от именитите му войни застанаха зад гърба му, наежени, с потрепващи над дръжките на оръжията пръсти.

— Тихо, наблюдават ни! — Калдер се доближи до Златния, почти се притисна в него, сякаш щеше да му казва нещо много тайно. Знаеше, че това действа, че кара другия да направи същото, независимо колко малко му се иска да говори с него. — Реших, че можем да си помогнем един на друг, след като така и така сме в едно и също положение…

— Шъщото ли? — наежи се Златния и посиненото му лице надвисна застрашително над това на Калдер. Той се дръпна, уж изплашен, притеснен, но вътрешно се чувстваше като рибар, усетил клъвването по влакното на въдицата. Думите бяха неговото оръжие, а разговорът — бойно поле. И на него тези глупаци бяха още по-безполезни, отколкото той на истинско такова. — Как тошно го вишдаш като шъщото, миротфоресо?

— Дау си има любимци, прав ли съм? А ние, останалите, бъхтаме за огризките от масата му.

— Лубимтси?

На Златния му беше доста трудно с тези подпухнали устни и колкото повече заваляше думите, толкова повече се изнервяше и фъфленето се засилваше.

— Днес ти води атаката, а други се мотаеха отзад. Ти изложи живота си на риск и пострада в битка, която е на Дау. И за награда какво? Утре други ще са на почетното място в първата редица, докато ти чакаш отзад. Ще седиш и ще чакаш да те повикат, ако си нужен, това ли заслужаваш? — Калдер отново се доближи до него. — Баща ми ти се възхищаваше. Винаги казваше, че си умен, справедлив мъж, надежден, човек, на когото можеш да разчиташ.

Странно, какъв невероятен успех постигаха най-плоските ласкателства. Особено при хора с безгранична суета. Калдер знаеше това от опит. Доскоро беше един от тях.

— На мен не го е казвал — промърмори Златния.

Нямаше вид на убеден, но му личеше колко много му се искаше да е така.

— А можеше ли? Та той беше крал на Севера. Не можеше да си позволи лукса да казва на хората какво наистина мисли за тях. — И по-добре, помисли си Калдер, защото също като него баща му смяташе Златния за самодоволен, надут празноглавец. — Но аз мога — продължи той, но избра да не го прави. — Няма причина двамата с теб да стоим един срещу друг като врагове. Дау точно това иска, да ни раздели. За да може да си подели властта, славата и златото с такива като Сцепеното стъпало, Десетократния… Желязната глава. — Името накара лицето на Златния да потрепери, сякаш някой заби игла в подутата му буза. Идиот, толкова голяма беше враждата му с Желязната глава, че го заслепяваше, не можеше да види нищо от нея. — Не трябва да оставяме това така — прошепна заговорнически Калдер и дори си позволи да сложи ръка на рамото на Златния. — Заедно, двамата с теб можем да постигнем много…

— Штига! — смотолеви Златния и блъсна ръката на Калдер от рамото си. — На друг ги рашправай лъжите ши!

Той се обърна и тръгна обратно по склона, но Калдер със задоволство забеляза съмнението в погледа му, преди да го направи. Той повече и не искаше. Ако не можеш да подмамиш враговете да ти се доверят, поне можеш да засилиш недоверието им един в друг. Сега търпение, така щеше да каже баща му, ако беше жив, търпение. Калдер се усмихна, докато изпращаше с поглед Златния и хората му. Беше посял семената на недоверието. Сега просто трябваше да изчака времето за прибиране на реколтата. Дано само оцелееше достатъчно дълго, за да вземе косата в ръце.

Лорд-губернатор Мид хвърли поредния начумерен поглед на Финри, преди да си тръгне и да я остави насаме с баща й. Повече от очевидно бе, че не можеше да понесе мисълта за някой с повече власт от него, още по-малко — жена. Но ако си мислеше, че тя просто ще злослови зад гърба му, явно жестоко я беше подценил.

— Мид е натруфен кретен — едва дочака излизането му Финри. — На бойното поле ще е от толкова полза, колкото долнопробна курва — добави през рамо към баща си, все още загледана във вратата. Замисли се. — Не, всъщност не съм права. Курвата поне ще повдигне морала на момчетата. Мид е такова вдъхновение за хората си, колкото и миризмата на плесен от подгизналите им шинели. Извади страхотен късмет, че го отзова от обсадата на Олесанд, преди да я бе превърнал в истинско фиаско.

Когато се обърна, се изненада да види баща си да седи отпуснато на стола зад бюрото, увесил рамене и стиснал глава в ръце. Не приличаше на себе си, сякаш виждаше друг човек. Съсухрен, уморен, стар.

— Днес изгубих хиляда мъже, Фин. И повече от хиляда ранени.

— Яленхорм ги изгуби.

— Всеки мъж в тази армия е моя отговорност. Аз ги изгубих. Хиляда. На пръв поглед просто число. Но представи си ги строени. Десет, по десет, по десет. Представяш ли си колко са? — Той погледна към ъгъла на стаята и лицето му се изкриви в горчива гримаса, сякаш виждаше там труповете им струпани на камара. — Всеки един нечий баща, съпруг, брат, син. Оставил празнина, която никога няма да успея да запълня, дълг, който никога не ще изкупя. — Баща й вдигна глава и зачервените му очи се втренчиха в нея през пръстите на ръцете му. — Финри, изгубих хиляда мъже.

Тя пристъпи бавно към него.

— Яленхорм ги изгуби.

— Яленхорм е добър човек.

— Това не е достатъчно.

— Все пак е нещо.

— Отстрани го от командване.

— Трябва да покажеш доверие в офицерите си, иначе те никога няма да са достойни за него.

— Възможно ли е това да е толкова тъпо, колкото звучи?

Двамата останаха за момент вторачени един в друг, после баща й махна вяло с ръка.

— Яленхорм е стар приятел на краля, а кралят има твърда позиция по отношение на приятелите си от едно време. Единствено Висшият съвет може да го свали от командване.

Финри далече не беше приключила с онова, което имаше да казва.

— Тогава свали Мид. Човекът е заплаха за всеки мъж в тази армия, че и за немалко извън нея. Оставиш ли го да командва достатъчно дълго, днешното бедствие съвсем скоро ще бъде забравено. Погребано под нови, още по-ужасни.

— И с кого да го заменя — въздъхна тежко баща й.

— Сещам се за идеалния кандидат. Чудесен млад офицер.

— С хубави зъби?

— По случайност освен това с безупречно потекло, енергичен, смел, лоялен и усърден.

— Подобни мъже обикновено имат болезнено амбициозни съпруги.

— Особено този.

— Финри, Финри — разтри уморените си очи баща й. — Вече направих всичко по силите си, за да му осигуря този пост. В случай че си забравила, баща му…

— Хал не е баща му. Някои от нас надминаваме бащите си.

Той се направи, че не чу последното, макар че видимо не му беше леко да го пропусне покрай ушите си.

— Бъди реалист, Фин. Висшият съвет няма доверие в аристокрацията, а неговият род беше начело в нея, само на косъм от короната. Бъди търпелива.

— Хм.

На Финри не й се слушаше нито за реализъм, ни за търпение.

— Ако искаш по-висок пост за съпруга си… — Тя отвори уста да го прекъсне, но той повиши тон, — ще ти трябва покровител с повече власт от мен. Но ако искаш един съвет от мен — знам, че не искаш, но ще ти го дам — откажи се от властта. Аз седя във Висшия съвет, в самото сърце на управлението на Съюза и мога да те уверя, че властта е просто един проклет мираж. Колкото повече се приближаваш до нея, толкова по-далече я виждаш. Толкова много изисквания. Толкова много отговорности и напрежение. Всяко последствие от решенията ти тежи като камък на раменете и… каква изненада, че кралят не взема решения. Никога не съм си представял, че ще чакам с нетърпение да се оттегля, но един ден, когато остана встрани от властта, кой знае, може би тогава ще успея да свърша нещо полезно.

Финри не беше готова да се оттегли.

— Наистина ли трябва да гледаме отстрани и да чакаме Мид да сътвори ново бедствие?

— Да. Наистина. А след това ще трябва да чакаме писмено нареждане от Висшия съвет той да бъде свален от командване, а също инструкции от кого да бъде заменен. И това, естествено, ако първо не свалят мен от командване.

— Че кого могат да сложат на твое място?

— Предполагам генерал Митерик не би отказал назначението.

— Митерик е самовлюбен доносник, с цялата вярност и преданост на кукувица.

— Значи, ще е като у дома си във Висшия съвет.

— Не знам как го търпиш.

— На младини и аз си мислех, че знам всички отговори. Днес мога само да съчувствам на онези, които още страдат от подобни заблуди. — Той я погледна многозначително. — А те не са никак малко.

— Да, освен това, предполагам, от жените се очаква да бездействат отстрани, да се усмихват глуповато и да аплодират идиотите, докато те трупат жертви със стотици.

— В даден момент всички сме принудени да аплодираме идиоти, така е устроен животът. Наистина, нямам полза от омраза към подчинените си. Ако човек е достоен за презрението ми, рано или късно, сам ще се довърши, без намесата ми.

— Добре тогава. — Финри не смяташе да чака толкова дълго, но вече беше очевидно, че за тази вечер повече не можеше да постигне. Баща й имаше достатъчно други грижи на главата си и тя всъщност сега трябваше да се опита да повдигне духа му, а не да го смаже напълно. Погледът й попадна на дъската за квадрати, върху която плочките все още стояха както ги бяха оставили при предишната им игра. — Не си прибрал дъската, виждам?

— Естествено.

— В такъв случай…

Финри беше обмисляла часове наред следващия си ход, още от последната им среща, но се престори, че идеята току-що й е хрумнала. Сви небрежно рамене и премести напред една от плочките.

Баща й я погледна с онзи снизходителен поглед, както правеше преди, когато тя беше още дете.

— Абсолютно сигурна ли си, че ще играеш това?

— Ход като ход, нищо особено — въздъхна тя.

Той посегна към дъската и спря. Ръката му увисна над плочките, докато погледът му зашари по дъската. Усмивката му се стопи. Дръпна бавно ръка и докосна с показалец долната си устна. Усмихна се.

— Ах, ти…

— Ето нещо, да ти отвлича мислите от жертвите.

— За това имам Дау Черния. Да не говорим за Първия магус и колегите му от Висшия съвет. — Той поклати натъжено глава. — Ще останеш ли да пренощуваш тук? Мога да ти намеря…

— Трябва да се връщам при Хал.

— Разбира се. Естествено. — Финри се наведе и го целуна по челото. Той стисна рамото й. — Пази се утре. По-скоро бих изгубил десет хиляди мъже, отколкото теб.

— О, няма да се отървеш така лесно от мен. — Тя тръгна към вратата. — Не мисля да умирам, докато не видя как се измъкваш от този ход!

Когато излезе, дъждът беше спрял и всички офицери се бяха разотишли. Освен един.

Бремър дан Горст явно не беше решил коя поза да избере и появата й го беше сварила в онова неловко положение между гордо изправен и небрежно облегнат на дългата греда, за която бяха вързани конете им.

Неловка или не, позата не беше вече от значение — Финри повече не го намираше за безобиден, както някога, докато разменяха по някоя формалност или шега в слънчевите градини на Агрионт. Единственото, което го издаваше, че днес е бил в битка, беше ожулената му буза, но тя беше чула от капитан Хардрик как е атакувал съвсем сам цял легион северняци и собственоръчно е убил шестима от тях. Когато по-късно чу същата история от полковник Бринт, бройката беше нараснала до десет. А кой знаеше колко бяха мъртвите северняци в историите, които сега си разказваха в лагерите на наборната войска? Докато се изправяше, топката на дръжката на сабята му проблесна в тъмното и Финри с ужас осъзна, че с това същото оръжие само преди часове беше убил хора. Поне няколко души, без значение на чия история щеше да повярва. Това по принцип не би го издигнало в очите й, но се оказа точно обратното, при това значително. От него сега сякаш струяха заплаха и насилие.

— Бремър. Баща ми ли чакаш?

— Помислих си… — изписка той с онзи негов смехотворен гласец, после понижи тон, — че може би ще имаш нужда от придружител.

— О, значи, все пак са останали герои на този свят — усмихна се Финри. — Води тогава.

Калдер седеше сам в тъмното, на влажната земя, на една дълга плюнка разстояние от отходните ями и слушаше как останалите празнуват победата на Дау Черния. Не искаше да си го признае, но Сеф му липсваше. Липсваше му топлината и сигурността на леглото й. А когато вятърът се усили и донесе миризмата на изпражнения откъм ямите, определено му липсваше уханието й. Но в целия този хаос от лагерни огньове, пиянски песни, пиянско перчене и борби, не се сещаше за друго място, където можеше да свари някого насаме. А измяната иска усамотение.

Калдер чу тежки стъпки по посока на ямите. От човека се виждаше само тъмен силует, с очертани в оранжевата светлина на огньовете контури и една идея по-светло петно вместо лице, но той веднага го позна. Малцина бяха мъжете, макар и тук, с такова едро телосложение. Изправи се, раздвижи схванатите си крака и сбърчил нос, застана до новодошлия на края на една от ямите. Дупки, пълни с лайна, и дупки, пълни с трупове. Само това според него оставяше след себе си войната.

— Керм Желязната глава — каза тихо той. — Какво съвпадение.

— Гледай ти, гледай ти — чу до себе си Калдер, после хъркащия звук на храчка в гърлото на онзи и накрая звучно плюене. — Принц Калдер, каква чест. Мислех, че си в лагера на брат ти, на западния край.

— Така е.

— Моите отходни ями миришат по-приятно от неговите, значи, а?

— Не бих казал.

— В такъв случай, дошъл си да си мерим пишките може би? Да знаеш, не е важно колко много имаш там долу, а какво правиш с него.

— Същото може да се каже и за силата.

— Или за коварството.

Последва мълчание. Калдер не обичаше мълчаливите. Нафуканият, като Глама Златния, злобният, като Брод Десетократния, дори дивакът, като Дау Черния, ти дават нещо, за което да се хванеш, нещо, върху което да работиш. Мълчаливият, като Керм Желязната глава, не ти дава нищо. Особено в тази тъмница, където не можеш дори по лицето му да четеш.

— Имам нужда от помощ — каза накрая Калдер.

— Мисли си за течаща вода.

— Не за това.

— За какво тогава?

— Чух приказки, че Дау ме иска мъртъв.

— Чул си повече от мен. Но дори да е вярно, какво ме интересува. Не може всички да те обичаме толкова, колкото ти самият, Калдер.

— Съвсем скоро и ти ще се нуждаеш от съюзник и много добре го знаеш.

— Така ли?

— Хм, глупаците не стигат дотам, където си ти, Желязна глава. Ако питаш мен, Дау не те тачи кой знае колко повече от мен.

— Не ме тачи, а? И затова ли ме сложи на почетното място в битката утре? В средата и най-отпред, момче!

Калдер имаше неприятното усещане, че долавя насмешка в тона на Желязната глава, но това все пак беше възможност и не можеше да си позволи да я изпусне.

— Почетно място? — атакува на мига той с най-ехидното хихикане, на което беше способен. — От Дау Черния? Той се обърна срещу човека, пощадил живота му, и открадна огърлицата на баща ми. Почетно място ли? Направи това, което всеки би направил с човека, от когото се бои най-много. Постави те там, където да отнесеш цялата ярост на врага. Баща ми винаги казваше, че няма по-голям боец от теб в целия Север, и Дау много добре го знае. Знае, че ти никога няма да отстъпиш. Сложи те на място, където собствената ти сила ще те довърши. А кой печели от това? Кой утре ще стои отзад, без да влиза в битка? Десетократния и Златния. — Калдер се надяваше последното име да подейства, но Желязната глава дори не помръдна. — Те двамата ще стоят и гледат отстрани, докато ти, брат ми и бащата на жена ми ще изнесете на рамене цялата битка. Надявам се честта, която ти оказва Дау, да спре нож в гърба, когато дойде време.

— Най-после — изпъшка до него Желязната глава.

— Какво най-после?

— Това. — Калдер чу плискането на пикня в ямата отпред. — Знаеш ли, Калдер, ти сам го каза.

— Какво казах?

— Глупаците не стигат дотам, където съм аз. Много съм далече от мисълта, че Дау Черния ме иска мъртъв, нито пък теб. Но да кажем, че е така, каква помощ можеш да ми предложиш? Похвалите на баща ти ли? Те изгубиха почти целия си смисъл, когато той загуби във Височините, а останалото — когато Кървавия девет му размаза главата пред стените на Карлеон. Опа. — Калдер усети шуртенето по ботушите си. — Ще прощаваш. Май не всички сме така умели с пишките като теб. Колкото и да съм трогнат от предложението ти, мисля засега да остана с Дау.

— Дау Черния няма друго освен тази война и страха на хората от него. Когато умре, нищо от това няма да остане.

Желязната глава замълча, а Калдер се замисли дали не беше отишъл прекалено далече.

— Хм. — Разнесе се подрънкване, докато Желязната глава закопчаваше колана си. — Ми убий го. Но дотогава намери други уши за лъжите си. А също и друга яма, не искаш да се удавиш точно в тази, повярвай ми.

Калдер усети едно здраво пляскане по гърба и размаха ръце, за да запази равновесие на ръба на ямата. Когато най-после се закрепи, Желязната глава си беше тръгнал.

Калдер остана за момент. Ако думите му бяха семена, не знаеше от този разговор каква реколта да чака. Но не всичко беше напразно. Сега поне знаеше, че Керм Желязната глава е доста по-проницателен, отколкото изглеждаше. А дори само това си заслужаваше пикнята по ботушите.

— Един ден аз ще седна на стола на Скарлинг — прошепна в тъмното Калдер. — И ще те накарам да ми ядеш лайната, а ти ще ми казваш как нищо по-вкусно не си ял през живота си.

Това повдигна леко настроението му.

Той изтръска, колкото можа, един по един ботушите си и тръгна.

ОТМОРА И ВЪЗСТАНОВЯВАНЕ НА СИЛИТЕ

Финри не издаваше звук. Горст също. Но това го устройваше напълно. Прешлените на гръбнака й прозираха през бледата кожа, тънките мускулчета на прегърбените й рамене се свиваха и отпускаха, а и това противно разтърсване на задника й при всеки негов тласък. В главата му всичко изглеждаше толкова по-хубаво.

Двамата бяха в палатката на мъжа й. Или не. Това не помагаше. В жилището ми в двореца. Същото, което му се полагаше като командир на Дворцовата стража. Да. Така беше по-добре. Приятно се чувстваше в него. Просторно. Или може би в щаба на баща й? На бюрото му? Пред всички офицери, по време на инструктаж. Как не! Пфу. Жилището в двореца беше по-лесно, по-познато от хилядите протрити от изживяване фантазии, в които Висшият съвет не го беше свалял от поста му.

Обичам те, обичам те, обичам те. Не че го усещаше като любов. Всъщност не го усещаше като нищо. Със сигурност нищо хубаво. Просто механично движение. Като навиването на часовник, беленето на морков или доенето на крава. От колко време вече го правеше? Кръстът го болеше, коремът също, гърбът и раменете му бяха насинени от битката в плитчините. Пляс, пляс, пляс. Той оголи зъби, стисна здраво хълбоците й и се съсредоточи върху спомена за просторното му жилище в двореца…

Още малко, още малко, още малко…

— Ще приключваш ли вече?

Горст спря като закован, стъписан от ледения шок на изненадата. Нищо общо с гласа на Финри. Лицето й се извърна към него, лъснало от пот на светлината на свещта. На бузата й имаше трапчинка от стар белег от акне, зле прикрит с дебел слой пудра. Нищо общо с лицето на Финри. Цялото това клатене и тласкане не бяха оказали никакъв ефект по него. Спокойно можеше да мине за пекар, който пита чирака си дали сладкишите вече са се опекли.

— Мисля, че ти казах да не говориш.

Той чу запъхтяното си дишане да отеква в платнището на палатката.

— Отвън чака опашка.

Дотук с „още малко“. Беше вече съвсем омекнал. Надигна се тромаво и главата му остърга платнището. Тя беше от най-чистите, но въпреки това въздухът вътре беше спарен и натежал от миризми. Пот, неприятен дъх и какво ли още не — несполучливо потушени с евтина ароматна вода. Замисли се колко ли мъже са минали вече оттук тази вечер и колко още чакаха реда си отвън. Зачуди се дали и те се преструваха, че са някъде другаде, че тя е някоя друга. А тя преструва ли се, че ние сме някой друг? Интересува ли я въобще? Мрази ли ни? Или за нея сме просто върволица от часовници за навиване, моркови за белене и крави за доене?

Тя застана с гръб към него и намъкна роклята си, само за да я свали отново малко по-късно. Горст усети, че се задушава. Вдигна панталоните и се засуети с колана. Хвърли шепа монети в дървената кутия, без да си прави труда да ги преброи, отметна с рязко движение платнището на входа и излезе навън. Притвори очи и пое дълбоко влажния нощен въздух. Закле се никога повече да не прави това. За кой ли път.

Отпред стоеше един от сводниците. Явно стичащата се на тънки струйки вода от периферията на шапката му хич не го притесняваше. На устата му грееше една от онези така типични за колегите му лукави и леко заплашителни усмивки.

— Всичко наред ли беше?

Наред? Дори не можах да свърша в отреденото ми време. Повечето хора са способни, ако не на друг, поне на този вид общуване, нали? Какво съм аз, щом успях да принизя и съсипя единствената свястна емоция в живота си? Ако обсебването от жената на друг офицер може да се нарече свястна емоция. Мисля, че не може. Е, може пък и да може.

Горст погледна мъжа. Право в очите. И видя всичко. Погледна отвъд празната усмивка, право в алчността, безскрупулността и безкрайното отегчение.

Наред? Да се изкискам ли сега и да те прегърна братски? И да стискам, стискам и извивам главата ти, а с нея и шибаната ти смешна шапка? Ако сега започна да блъскам с юмруци лицето ти, докато не остане здрава кост по него, ако смачкам с пръсти гръкляна ти, ще загуби ли светът от това, как мислиш? Ще забележи ли въобще някой? Аз самият ще забележа ли? Това зло ли ще е, или добро? Един червей по-малко, забогатял с ровене в лайната на славната кралска армия?

Дали защото „маската“ на Горст падна за миг и откри лицето му, или просто защото дългите години в занаята бяха обострили сетивата на мъжа и той, за разлика от цивилизованите щабни офицери на Яленхорм и Крой, забелязваше и най-беглата следа от опасност, той присви очи, отстъпи предпазливо назад и едната му ръка се плъзна към колана.

Горст осъзна, че вътрешно се надяваше онзи да извади нож. Само мисълта за стоманата на острието го накара да потрепери от радостна възбуда. Само това ли ми носи радост вече? Смъртта? Да се изправям лице в лице с нея и да я причинявам на други? Стори ли му се, или мисълта за предстоящо насилие не даде нов живот на слабините му? Но сводникът не направи нищо, просто стоеше и го гледаше очаквателно.

— Всичко е наред — каза Горст.

И тръгна през калта между шатрите, сред какофонията на онзи шеметен карнавал, който изникваше като от нищото в тила, всеки път когато армията спираше на едно място за повече от няколко часа. С цялото изобилие и по-претъпкан от кой да е пазар от Хилядата острова, със заслепяващото многоцветие и задушаващите аромати на базарите в Дагоска. Готов да презадоволи всяка нужда и каприз, да отговори на всеки вкус.

Сервилни търговци поднасяха с угоднически поклони топове шарени платове на офицери, толкова пияни, че едва се крепяха на краката си. Под музиката на наковалните на ковачите си, оръжейниците демонстрираха здравината, остротата или красотата на всевъзможни оръжия и брони, а после, в момента, в който парите влезеха в джобовете им, ловко подменяха току-що показаната стока с някакъв боклук. Един майор с щръкнали мустаци седеше като истукан, войнствено изпъчил гърди, докато някакъв набеден художник издраскваше бегло подобие на лика му под светлината на свещ. Безрадостният смях и безсмислените брътвежи блъскаха като с чукове по главата на Горст. И всичко от най-доброто, най-изисканото, прославено и ненадминато.

— Новата самоточеща ножница! — ревеше някой. — Самоточеща!

— Заеми за офицери! Заеми с ненадминати лихви!

— Момичета от Сулджук! Най-доброто чукане в света!

— Цветя! — долетя до ушите му нещо средно между напев и екзалтиран крясък. — За съпругата! За дъщеря ви! За любовницата! За курвата!

— За любимец или за тенджерата! — пищеше някаква жена и тикаше в лицата на минувачите едно стъписано кутре. — За любимец или за тенджерата!

Хлапета, които отдавна трябваше да са в леглата, се стрелкаха из тълпата и предлагаха лъскане на ботуши и гледане на ръка, точене на саби и бръснене, подстригване, копаене на гробове, всичко. Предлагаше се всичко, което може да се купи с пари. Някакво момиче на неузнаваема възраст заподскача в игрив танц около Горст. Босите й крака бяха оплескани с кал до глезените. От Сулджук, гуркулка, стириянка или кой знае какъв мелез от раси — той не можеше да прецени.

— Харесват ли ти? — изгука гальовно тя и му поднесе една дървена палка, на която висяха мостри на златни ширити.

Горст изпита внезапната задавяща нужда да заплаче. Погледна я посърнал и поклати глава. Тя се изплю в краката му и изчезна в тълпата. Две възрастни жени стояха под подгизналото платнище на една палатка и раздаваха напечатани на хартия листовки, възхваляващи добродетели като въздържание и благоприличие, на неграмотни войници, които вече бяха застлали с тях калта на половин миля околовръст, където ценните им съвети биваха бавно отмивани от дъжда.

Горст продължи напред, но всяка следваща крачка бе по-непосилна от предходната. Накрая спря, сам насред тази тълпа. Около него пляскаха краката, носеха се ругатните на десетки войници, също като него пленници на отчаянието си, тръгнали да купуват онова, което не се купува с пари. Той вдигна глава, отвори уста и усети гъделичкането на капките по езика си. Търсеше напътствие от звездите може би, но те бяха забулени от облаци. Осветяват щастливия път на свестните хора, като Харод дан Брок. Някой го блъсна с рамо, друг го ръгна с лакът, отново и отново. Помощ, моля, някой да ми помогне.

Кой?

ДЕН ВТОРИ

Не е вярно, че цивилизацията не търпи напредък — във всяка следваща война се измисля нов начин за убиване.

Уил Роджърс

ЗАЗОРЯВАНЕ

Когато Гушата се измъкна от постелята си, премръзнал и мокър от нощната влага, слънцето едва загатваше за появата си на източния хоризонт с едва забележимо просветляване по тъмното небе. Той закачи меча на халката на колана и се впусна в сутрешната си рутина от пъшкане, пукане на стави и установяване на кое боли и колко точно. За болката в челюстта винеше Сухара и момчетата му, за тази в краката — дългото тичане през полето, катеренето на хълма и прекараната на открито ветровита нощ, но за тази в главата можеше да вини само себе си. Миналата вечер беше изпил една-две чаши повече — утеха за падналите и наздравица за късмета на живите.

Повечето от момчетата от дузината вече се бяха събрали около влажната купчина дърва, която в по-щастливи дни щеше да е пламтящ огън. Дрофт се беше надвесил отгоре им и ругаеше тихо несполучливите си опити да ги запали. Ясно — студена закуска.

— Ех, какво не бих дал за покрив над главата — промърмори Гушата, докато куцаше към останалите.

— Хляба го режа на тънко, виждаш ли?

Уирън беше стиснал ножницата на Меча между коленете си, изтеглил около фут от острието и теглеше отгоре му един самун хляб, съсредоточен като дърводелец над особено важен детайл.

— Сух хляб? — Прекрасна извърна поглед от притъмнялата долина към него. — Май няма много да се хареса на момчетата, не мислиш ли?

— Няма значение — сопна се през рамо Йон. — Давай само по-бързо! Умирам от глад.

Уирън се направи, че не ги чува.

— После — продължи той, — когато имам две такива парчета. — Той постави внимателно един тънък резен жълтеникаво сирене на едната филия и плесна рязко отгоре му другата, сякаш искаше да смаже въображаема муха. — Така сиренето остава по средата и готово!

— Хляб и сирене — каза Йон и взе в една ръка буцата сирене, а в другата половина самун хляб. — Същата работа.

Той отхапа една голяма хапка от сиренето и хвърли буцата на Скори.

— Ех, никой от вас ли няма поне малко въображение? — Той вдигна творението си пред очите и го огледа на оскъдната светлина. — Това тук е толкова хляб и сирене, колкото секирата е стомана и дърво, или пък човекът плът и кокал.

— А какво е тогава? — попита Дрофт, захвърли ядосано кремъка настрана и се надигна от мокрите пръчки.

— Нещо изцяло ново. Най-обикновените хляб и сирене, но претворени в едно по-велико цяло. Аз го наричам… сирене в капан. — Уирън отхапа внимателно от крайчеца на творението си. — О, да, приятели, това има вкус на… напредък. Става и с шунка. С всичко става.

— Трябва да пробваш с лайно — каза Прекрасна.

Дрофт прихна шумно и от носа му избиха сополи, но Уирън не изглеждаше никак притеснен.

— Знаеш ли какво й е хубавото на войната? Принуждава хората да оцеляват с каквото имат подръка. Кара ги да мислят поновому. Няма ли война, няма напредък. — Той се изтегна назад и се облегна на лакът. — Виждаш ли, войната е като ралото, което държи земята плодородна, като огъня, който прочиства полето от плевели, като…

— Лайното, което кара цветята да растат?

— Точно така! — Уирън махна рязко към нея с творението си и сиренето излетя от между двете филии и падна върху незапаления огън. Йон така се разхили, че от ноздрите му хвръкнаха трохи. Дори Скори спря обичайното си тананикане и се разсмя с глас. Гушата също се засмя и от това му стана добре. Уирън се загледа в двете увиснали в ръката му филии хляб. — Май не съм го хванал достатъчно здраво в капана това сирене.

Той натъпка хляба в устата си и се зарови в съчките, за да намери сиренето.

— Някакво движение сред Съюза? — попита Гушата.

— Нищо засега. — Йон примижа към светлото петно на изток. — Но зората наближава. Май скоро ще има.

— Някой да вдигне Брак — каза Гушата. — Цял ден ще се муси, ако пропусне закуската.

— Разбрано, главатар — отвърна Дрофт и отърча към спящия планинец.

Гушата посочи към изтегления от ножницата меч в коленете на Уирън:

— Сега не трябва ли да бъде окървавен?

— Или трохите се броят? — добави Прекрасна.

— За беда, не. — Уирън прокара длан по острието, после изтри кръвта с остатъка от кората на едната филия и прибра Меча в ножницата. — Напредъкът е болезнен — промърмори и засмука порязаното.

— Главатар? — Доколкото можеше да види в тъмното, а и с така преметната от вятъра през лицето коса, Дрофт изглеждаше разтревожен от нещо. — Не мисля, че Брак иска да става.

— Ще видим тази работа. — Гушата се запъти към масивната фигура, свита на топка под одеялото. — Брак. — Смушка го с върха на ботуша си. — Брак?

Татуираната половина на лицето на планинеца беше покрита със ситни капчици пот. Гушата сложи ръка на бузата му. Беше студена. Нямаше усещането, че докосва човек. Просто плът и кокал, както каза преди малко Уирън.

— Ставай, Брак, тлъста свиньо такава — кресна Прекрасна. — Ставай, преди Йон да е изял всичката…

— Брак е мъртъв — каза Гушата.

Финри не знаеше от колко време вече седеше така, седнала на сандъка с багажа си, подпряла лакти на студения перваз, с отпусната в дланите брадичка. Достатъчно дълго, за да види как кривите била на хълмовете се открояват на фона на небето, бързеите на реката заблестяват след вдигането на мъглата и гората от изток придобива някакво очертание. Сега, ако се вгледаше внимателно, виждаше върха на назъбената палисада на Осранг и светлинката, която блещукаше в един от прозорците на едната кула над нея. През няколкостотинте крачки тъмно поле отпред, кривата ивица от блещукащи факли очертаваше предната линия на Съюза.

Още малко да просветлееше небето, още малко от света да се покажеше от мрака и хората на лорд-губернатор Мид щяха да изскочат от траншеите и да се втурнат към града. Тя прехапа върха на езика си, колкото силно можа, без да извика от болка. Вълнуваше се и същевременно с това умираше от страх.

Протегна се и огледа през рамо покритата с паяжини стая. Беше направила един безцелен опит да сложи ред и почисти, след което си призна, че не става за къщовница. Замисли се какво ли е станало със собствениците на тази странноприемница. Не знаеше дори какво й е името. На идване май беше забелязала стърчащ отпред кол, но на него нямаше табела. Това прави войната. Отнема идентичността на хора и места и превръща едните във врагове, а другите в позиции за превземане и източници на продоволствие за заграбване. Безлични неща, които с лекота и напълно безнаказано биват разбивани, убивани и изгаряни. Да, ужасно нещо е войната. Но колко възможности носи със себе си.

Тя отиде до леглото, или по-скоро, пълния със слама чувал, който деляха с Хал, надвеси се над него и се вгледа в лицето му. Изглеждаше толкова млад така заспал, със затворени очи и леко отворена уста, притиснал буза към чаршафа. Млад, невинен и леко глуповат.

— Хал — прошепна Финри и го целуна леко по горната устна.

Клепачите му потрепнаха и се отвориха. Той се протегна, сложи ръце под главата си и се надигна да я целуне. Тогава погледът му спря на прозореца и просветляващото от изток небе.

— Мамка му! — Хал отхвърли завивката и скочи на крака. — Трябваше да ме събудиш по-рано.

Той загреба с шепи вода от напуканата купа на масата, плисна я на лицето си, изтри се бързо с една кърпа и започна да намъква оставените от вчера панталони.

— Все още си подранил — каза Финри, облегна се на лакът и се загледа в него, докато се обличаше.

— Трябва да съм двойно по-подранил. Знаеш, че трябва.

— Изглеждаше толкова спокойно в съня си. Сърце не ми даваше да те будя.

— Сега трябва да съм навън и да подготвям атаката.

— Е, все някой трябва.

Хал спря за момент с ризата през главата си, после я смъкна надолу.

— Може би… днес ще е добре да отидеш в щаба на баща ти, на билото на хълма. Повечето от останалите съпруги вече тръгнаха обратно за Уфрит.

— Ако можехме да изпратим и Мид с останалите превъзнесени на тема рокли и парцалки, може би ще имаме шанс за победа.

— Останахте само ти и Алис дан Бринт — не се отказваше Хал. — Тревожа се за теб…

„Колко си прозрачен само“, помисли си Финри.

— Имаш предвид, тревожиш се да не направя нова сцена пред командира ти — каза тя.

— Това също. Къде ми е…

Финри ритна към него сабята му и тя издрънча по пода. Хал се наведе и я вдигна.

— Срамота е мъж като теб да е принуден да изпълнява заповедите на човек като Мид.

— Животът е пълен с подобни срамоти. Не е болка за умиране.

— Трябва да се направи нещо с него.

— Не може да се направи нищо, освен да караме някак с каквото разполагаме — отвърна Хал, докато препасваше колана със сабята.

— Ами… някой може да спомене пред краля за глупостите, които върши тук.

— Може би не си запозната, но преди време между баща ми и краля възникна дребно недоразумение. В резултат на това сега аз не съм на особена почит в очите на краля.

— Но приятелят ти полковник Бринт е.

Хал вдигна рязко глава.

— Фин, това е прекалено долно.

— Кой го е грижа, ако ще ти осигури онова, което заслужаваш?

— Мен ме е грижа — отсече Хал и закопча катарамата на колана. — Човек се издига, като постъпва, както е редно. С упорит труд, преданост на каузата и безукорно изпълнение на заповедите. Човек не се издига с… с…

— С какво?

— С това, което правиш ти.

Финри бе обзета от внезапно, неистово желание да го удари. Искаше да му каже как лесно бе могла да се омъжи за човек, чийто баща не е най-големият предател в историята на няколко поколения. Искаше да му каже, че настоящото си назначение дължеше единствено на патронажа на баща й и нейното непрестанно ходатайстване, а също, че без тях сега щеше да е беден лейтенант, който демонстрира упорит труд и безукорно изпълнение на заповеди в някой провинциален полк. Искаше да му каже, че той е добър човек, но светът не е устроен както си мислят добрите хора. За щастие, той заговори пръв.

— Съжалявам, Фин, знам, че искаш само най-доброто за двама ни. Знам, че вече направи предостатъчно за мен. Не те заслужавам. Но… просто ме остави да постъпя, както аз смятам за редно. Моля те. Просто ми обещай, че няма да направиш нищо… необмислено.

— Обещавам. — Финри беше убедена, че нямаше да направи нищо, което преди това да не е обмислила добре. А ако ли не, е, значи, просто щеше да наруши обещанието си. Тях, така или иначе, не ги приемаше много на сериозно. Той се усмихна някак с облекчение и се наведе да я целуне. Тя отвърна вяло на целувката му, но когато го видя да увесва рамене, си спомни за опасността, пред която щеше да се изправи по-късно. Щипна го по бузата. — Обичам те.

Затова беше дошла все пак, нали? Нали затова се мъкнеше с армията из калта? За да бъде до него. Да го подкрепя. Да го насочва в правилната посока. О, небеса, той имаше нужда от точно това.

— Аз те обичам повече — каза Хал.

— Това не е състезание.

— Нима?

Той излезе, докато още закопчаваше куртката си. Да, тя обичаше Хал. Наистина го обичаше. Но да чака да получат онова, което заслужаваха благодарение на неговата честност и доброта, беше, като да чака небето да падне.

Освен това не смяташе да прекара целия си живот като съпруга на обикновен полковник.

Ефрейтор Тъни отдавна си беше извоювал репутацията на човек с непоклатим сън. Можеше да спи навсякъде, по всяко време, независимо от обстоятелствата, но готов да скочи на мига, готов за действие или ако зависеше от него — готов да го избегне. Цялата обсада на Улриок беше прекарал в спане, в най-предния окоп, само на петдесет крачки от пробива в стената, но въпреки това успя да се събуди навреме и когато прецени, че боят беше отслабнал достатъчно, да претича през труповете и да прибере подобаващо количество плячка, толкова, колкото и онези, които на практика бяха участвали в битката.

Ето защо подгизналата от ситния ръмеж гора и мушамата над главата му бяха точно толкова удобни, колкото биха били и легло с пухена завивка. Новобранците му обаче не бяха така обиграни. Той отвори от раз очи. Беше мразовито, все още нощ, точно преди зазоряване. Беше седял облегнат на дънера на едно дърво, стиснал в една ръка знамето на полка. Повдигна леко единия край на мушамата и надзърна към двамата, които още клечаха на мократа земя.

— Така ли? — прописка Жълтен.

— Не — отвърна шепнешком Уорт. — Подпалките отдолу, после удряш с огнивото…

Тъни скочи като опарен и смаза с подметка скупчените лигави съчки.

— Никакъв огън, тъпаци такива, ако врагът не забележи пламъците, няма да пропусне дима! — кресна им той.

Не че Жълтен щеше да успее да запали прогнилите съчки и след десет години опити, хлапето дори не държеше огнивото както трябва.

— Но как тогава да сготвим бекона, ефрейтор Тъни?

Уорт вдигна към него тенджерката със сгърченото на дъното, противно на вид парче.

— Няма да го готвите.

— Да го ядем суров ли?

— Не ви съветвам — отвърна Тъни. — Особено теб, Уорт, предвид деликатното състояние на червата ти.

— Предвид какво?

— Скапания ти стомах.

— Какво да ядем тогава? — посърна новобранецът.

— Какво друго имате?

— Нищо.

— Значи, това ще ядете. Освен ако не намерите нещо по-добро.

Настроението на Тъни беше доста противно, дори и за това ранно ставане. В главата му се въртеше някакво особено чувство, че трябва да е ядосан за нещо, въпреки че не се сещаше за какво. До момента, в който не си спомни как косата на Клидж изчезна под повърхността на тинята. Той срита жалките опити за огън в храстите.

— Полковник Валимир беше тук преди малко — промърмори вяло Жълтен, сякаш точно това щеше да повдигне настроението на Тъни.

— Страхотно — изсъска той в отговор. — Може него да изядем за закуска.

— Може да е донесъл храна със себе си.

— Хм — изсумтя Тъни. — Офицерите не носят друго освен неприятности, а нашето момче, Валимир, е от най-лошите в това отношение.

— Глупав? — промърмори Уорт.

— Умен. И амбициозен. От типа офицери, които се изкатерват до следващото си назначение по трупа на простия човечец.

— Ние ли сме простият човечец? — попита Жълтен.

Тъни го изгледа втренчено.

— Ти си самото олицетворение — каза накрая той, а Жълтен се нахили, доволен от чутото. — Още ли не се е появил Летерливър?

— Ледерлинген, ефрейтор Тъни.

— Знам, Уорт. Казвам го неправилно, защото ми е забавно.

Той изду бузи и изпъшка тежко. Откакто започна тая офанзива в Севера, стандартите му за забавление направо се бяха сринали.

— Не сме го виждали — отговори Жълтен и се загледа натъжен в изоставеното на дъното на тенджерката парче бекон.

— Това поне добре. — Двамата го зяпнаха недоумяващо. — Лепърлувър отнесе вестта до ония, дето си прекарват деня в бутане на оловни войничета по голямата маса. Ако някой ще носи обратно заповедите ни, това най-вероятно ще е той.

— Какви заповеди? — попита Жълтен.

— Откъде, мамка му, да знам какви? Но каквито и да са, заповедите са лошо нещо. — Тъни погледна сърдито към края на гората. Не виждаше през стволовете на дърветата, мъглата и надвисналия шубрак, но чуваше шума на потока, придошъл от половината дъжд през нощта. За другата половина имаше подозренията, че беше попила по него, чак до долните гащи. — Може да са дори заповеди за атака. Да прекосим потока и да ударим северняците по фланга.

Уорт остави бавно тенджерката на земята и се хвана за корема.

— Ефрейтор, мисля, че…

— Е, не мислиш, че искам да го правиш тук, нали?

Уорт отърча в храстите, с наполовина разкопчан в движение колан. Тъни седна отново до дървото, облегна се на ствола, извади манерката на Жълтен и сръбна малко.

— Може ли… — облиза пребледнели устни Жълтен.

— Не. — Тъни го изгледа през присвити клепачи и отново отпи от манерката. — Освен ако нямаш с какво да платиш. — Последва мълчание. — Е, сега знаеш.

— Поне палатка да имахме — промълви едва-едва Жълтен.

— Да имахме, но останаха при конете. Пък и кралят е преценил за уместно да оборудва верните си войници с някакъв нов тип палатки, впечатляващо неадекватни за местонахождението ни, предвид това, че текат през всеки шев. — Което, виж ти каква случайност, отвори добър пазар за стария тип и Тъни на два пъти вече си беше докарал приличен доход. — А и как ще я разпънеш тук?

Той се притисна в дънера зад гърба си и се размърда, за да се почеше между плешките.

— Какво да правим сега?

— Нищо, боецо. Освен ако изрично не му е наредено друго, добрият войник не прави нищо. — През една триъгълна пролука в клоните небето беше започнало едва-едва да просветлява. Тъни притвори очи. — Онова, което хората у дома никога не осъзнават, е каква скука е войната.

Секунда по-късно вече спеше отново.

Калдер сънуваше онзи сън, който рядко пропускаше да го навести нощем.

Тронната зала на Карлеон, потънала в сянка. Шумът на реката под високите прозорци. Баща му все още е крал на Севера. Вижда себе си, но по-млад, седи на стола на Скарлинг и гледа подигравателно. Гледа със самодоволна усмивка на уста към вързания на пода Форли Слабака и застаналия над него Злия, с готова в ръка секира.

Калдер знаеше, че това е само сън, но смразяващият кръвта страх беше напълно реален. Опита се да изкрещи, но устата му беше като запушена. Опита да помръдне, но сякаш беше вързан по-здраво и от Слабака. Скован в оковите на онова, което беше направил, и онова, което не беше.

— Какво да го правим? — пита Злия.

— Убий го — отговаря младият Калдер.

Със стоварването на секирата Калдер скочи в леглото и заопипва стреснат завивката. В стаята беше тъмно като в рог. Нямаше го онова топло чувство на облекчение след събуждането от кошмар. Кошмарът му всъщност се беше случил. Той свали крака от леглото и разтри потните си слепоочия. Отдавна се беше отказал от мисълта, че от него ще излезе свестен човек, нали така? Защо тогава все още сънуваше като такъв?

— Мир, а? — Калдер подскочи и сърцето му заби лудо в гърдите. На стола в ъгъла на стаята забеляза една масивна фигура, по-черна в и бездруго тъмната стая. — Точно приказките за мир ти докараха изгнанието.

Калдер въздъхна облекчено.

— Добро утро и на теб, братко.

Скейл беше облякъл вече бронята, но в това нямаше нищо чудно. В последно време Калдер подозираше, че той спеше с нея.

— Мислех, че ти си умният. Ако продължаваш така, ще стигнеш право при пръстта, а ще завлечеш и мен със себе си и тогава край със завета на баща ни. Мир? В деня на победата?

— Видя ли им физиономиите обаче? Много от тях са готови да сложат край на битките, без значение след победа или не. Наближават тежки дни и тогава, когато дойдат, все повече от тях ще започнат да мислят като нас…

— Като теб — сряза го Скейл. — Мен днес ме чака битка. Човек не става герой с приказки.

— В такъв случай — Калдер не можа да скрие раздразнението си — може би на Севера му трябват по-малко герои и повече мислители. Повече строители. Баща ни я бъде запомнен с битките си, я не, но онова, което остави след себе си, са пътищата, които прокара, нивите, които разчисти, градовете, пещите и доковете, и…

— Той прокара пътищата, за да придвижва по-лесно войската си. Разчисти нивите, за да има с какво да я храни. Градовете раждат войници, пещите коват мечове, а доковете доставят оръжие…

— Баща ни се би, защото нямаше друг избор, не защото…

— Тук е Северът! — изрева Скейл и малката стая се разтресе от гласа му. — Тук всеки трябва да се бие! — Калдер преглътна смутен, изведнъж не беше толкова убеден в себе си, беше дори леко изплашен. — Без значение дали му се иска, или не. Рано или късно, всеки трябва да се бие.

Калдер облиза нервно устни, но още не беше готов да приеме поражението.

— Баща ни предпочиташе да постига своето с думи. И хората го слушаха, защото…

— Защото знаеха, че е изкован от желязо! — Скейл стовари юмрук върху подлакътника на стола и дървото изскърца. Удари отново, откърти го от стола и го запрати с тракане нанякъде по дъските на пода. — Знаеш ли какво помня аз от думите му? „Постигай своето с приказки, защото са безплатни, но думите на въоръжения са къде-къде по-убедителни. Затова, ако ще говориш, вземи си и меча.“ — Той стана и хвърли нещо към Калдер. Нещото го блъсна в гърдите и той изписка стреснато, но успя да го хване в ръце. Беше тежко, твърдо, с бледи проблясъци на метал. Мечът му, прибран в ножницата. — Излизай навън. — Масивната фигура на Скейл надвисна отгоре му. — И си вземи меча.

Навън пред схлупената къщурка не беше много по-светло, отколкото вътре. Небето едва просветляваше на изток и очертаваше черните силуети на Героите на билото на хълма. Духаше силен вятър, който люлееше на вълни ечемика, шибаше ситния ръмеж в лицето на Калдер и го караше да се гуши в дрехите от студ. На един кол край къщата се поклащаше плашило и съдраните му ръкавици сякаш канеха въображаем партньор да се присъедини към лудешкия му танц. Стената на Клейл — високата до гърдите камара от обрасли с мъх камъни — тръгваше от една могила отдясно и свършваше доста високо на стръмното било на Героите. Хората на Скейл се бяха сгушили на завет зад нея, повечето още увити в одеяла, точно както му се искаше и на Калдер. Не помнеше откога не беше виждал света в такъв ранен час и от това, което видя, остана убеден, че е още по-грозен от обичайното.

Скейл посочи на юг, към пролуката в стената, откъдето тръгваше един изровен, набразден от локви черен път.

— Половината от момчетата са скрити пред Стария мост. Когато южняците тръгнат да минават по него, ще спрем копелетата.

Калдер не искаше да му противоречи, но нямаше как да не попита.

— Колко са от другата страна?

— Много. — Скейл го погледна, сякаш го предизвикваше да каже нещо, но Калдер просто почеса глава. — Ти оставаш тук, зад стената, с Бледоликия и останалата част от момчетата. — Калдер кимна. Да стои зад стената, беше работа точно като за него. — Рано или късно обаче, ще имам нужда от помощта ти. Когато те повикам, тръгваш напред. И се бием рамо до рамо. — Калдер примижа срещу вятъра. Това вече не звучеше като работа точно за него. — Мога да ти вярвам, че ще го направиш, нали?

— Разбира се — погледна го намръщено Калдер. Принц Калдер, самото олицетворение на надеждността. — Няма да те подведа.

Смелият, дързък принц Калдер.

— Каквото и да сме изгубили, все още имаме един другиго. — Скейл сложи ръка на рамото му. — Не е лесно, нали? Да бъдеш син на велик мъж. Човек би си помислил, че това върви с куп предимства, че уважението и възхищението на другите са ти гарантирани. Но е точно толкова трудно, колкото за вейката, прокарала от семето на огромно дърво, която трябва да се бори за живот под задушаващата му сянка. И малко успяват да стигнат до слънчевата светлина без чужда помощ.

— Ъхъ.

Калдер не си направи труда да му казва, че да си по-малък син на велик мъж, значеше двойно повече работа. Не един, а два дънера трябва да отсечеш, за да разпериш листа под слънцето.

Скейл кимна към Пръста на Скарлинг, където все още блещукаха светлинките на няколко от огньовете в лагера на Десетократния.

— Ако не успеем да ги удържим, Десетократния трябва да ни дойде на помощ.

Калдер повдигна вежди.

— По-скоро самият Скарлинг ще ни дойде на помощ, отколкото онова дърто копеле.

— Тогава, значи, сме само аз и ти. Може невинаги да сме се разбирали, но сме семейство.

Скейл протегна ръка и Калдер я стисна.

— Семейство — повтори той.

„Да кажем полусемейство.“

— Успех, братко.

— И на теб.

„Доведени братко.“

Калдер проследи с поглед Скейл, докато се мяташе на седлото и препускаше по черния път към Стария мост.

— Имам чувството, че днес ще ти трябва повечко късмет, Ваше Височество.

Фос Дълбокото стоеше под течащата стряха на малката веранда. Протритите му дрехи и обветреното лице се сливаха с олющената стена зад гърба му.

— Не знам аз. — Плиткото седеше, увит в одеялото си, и от него се виждаше само нахилената му физиономия, която сякаш се рееше безтелесна във въздуха. — Най-голямата планина от първокачествен успех може и да свърши работа.

Калдер им обърна, намусен, гръб и се загледа в полето на юг. Имаше чувството, че двамата ще се окажат прави.

Наоколо нямаше педя земя, по която вече да не беше копано. Явно още няколко от ранените бяха умрели през нощта. Виждаха се малки групички мъже, прегърбени под дъжда, с натъжени погледи. С лица, посърнали от съжаление или може би самосъжаление, но понеже отвън разликата не личеше, вършеха идеална работа за погребения. Чуваха се безсмислените брътвежи на главатарите, всичките с един и същи сърцераздирателен патос. Един от тях беше Сцепеното стъпало — само на двайсетина крачки от тях, стоеше над гроба на един от именитите войни на Дау и се опитваше да докара сълзи в очите. От самия Дау, естествено, нямаше следа. Това със сълзите в очите не беше точно в негов стил.

Междувременно подготовката за деня си течеше. На мъжете над гробовете никой не обръщаше внимание, сякаш бяха невидими, все едно и те самите се бяха преселили в отвъдното. Мъжете изпълзяваха с ругатни от влажните постели, проклинаха мокри дрехи, подсушаваха лъснали от влага оръжия и брони, тършуваха за храна, пикаеха, почесваха се, изсмукваха последни капки от вчерашните бутилки, показваха си един на друг взети от южняците трофеи, смееха се на някоя и друга шега. Смееха се с глас, защото знаеха, че днес им предстои черна работа. А в такъв ден и малкото повод за смях е за предпочитане пред никакъв.

Гушата огледа останалите. Стояха с наведени глави. Всички, освен Уирън, който се беше изпъчил, прегърнал Меча, вирнал лице към небето и изплезил език под дъжда. Гушата леко се подразни, но и малко му завидя. Щеше му се и него да го знаеха като ненормалник, така нямаше да му се наложи всеки път да минава през тази безсмислица. Но си имаше начин как стават нещата, което е редно — редно е и от него измъкване нямаше.

— Кое прави от човека герой? — попита той, загледан в празното пространство пред себе си. — Големите дела? Голямото име? Славата и песните? Не. Това, да се държиш за момчетата в дузината, казвам аз. — Уирън изсумтя одобрително и пак изплези език на дъжда. — Брак-и-Дейн слезе от планините преди петнайсет години, четиринайсет от тях се би до мен и през цялото това време винаги слагаше дузината преди себе си. Не помня вече колко пъти този дангалак ми спасява живота. И винаги намираше по някоя добра дума, че и весела. Мисля, че веднъж успя да разсмее дори Йон.

— Два пъти — каза Йон.

Физиономията му беше толкова начумерена, че още малко и щеше да е в състояние да кърти с нея парчета от Героите.

— И за нищо не се оплакваше. Освен че няма достатъчно храна. — Гласът на Гушата потрепери леко и той почти изписка последната дума. Ама че звук от главатар на дузина, че и в момент като този. Покашля се. — Не се насити този Брак. Но умря… спокойно, в съня си. Мисля, че това би му допаднало, при все че обичаше битката. Да умреш в съня си, е далече по-добър край от този със стомана в корема, пък каквото ще да се пее в песните.

— Майната им на песните — каза Прекрасна.

— Ъхъ. Майната им. Не знам кой е погребан тук, но дори и Скарлинг да е, знам, че ще се гордее да дели пръстта с Брак-и-Дейн. — Гушата изви устни в презрителна гримаса. — Пък ако ли не, майната му и на него. Обратно при пръстта, Брак.

Той клекна и тъй като капачката на коляното му заплашваше всеки момент да се пръсне, въобще не му беше трудно да си придаде жален вид. Взе шепа влажна пръст и я пръсна над купчината.

— Обратно при пръстта — промърмори Йон.

— Обратно при пръстта — каза Прекрасна.

— Погледнато откъм хубавата му страна — обади се Уирън, — той вече е там, накъдето сме се запътили всички. Не съм ли прав?

Той изгледа дузината, сякаш беше очаквал, че ще им повдигне малко духа, и когато това не стана, сви рамене и тръгна нанякъде.

— Няма го вече стария Брак. — Скори коленичи до гроба и постави длан на влажната пръст. Челото му беше сбръчкано, сякаш се мъчеше да разгадае някаква много трудна загадка. — Не мога да повярвам. Добри думи, главатар.

— Мислиш ли? — Гушата примижа от болка, докато се изправяше, и изтупа пръстта от ръцете си. — Не знам колко дълго ще издържа да правя това.

— Ъхъ — смотолеви Скори.

— Е, такива са времената.

ВСТЪПИТЕЛНИ РЕПЛИКИ

— Ставай.

Бек блъсна крака и се намръщи. По принцип нямаше нищо против ботуш в ребрата от време на време, но не и от Рефт и не и когато му се струваше, че току-що беше заспал. Беше лежал дълго буден в тъмното, а Коул Тръпката не излизаше от мислите му. Цяла нощ се въртя под одеялото, а пред очите му все беше онзи малък нож, с който ръга вързания пленник.

— Какво?

— Южняците идват, ето какво.

Бек отхвърли одеялото и прекоси набързо таванската стаичка. От съня и раздразнението от ботуша в ребрата не беше останала следа. Наведе се под една от ниските греди на покрива, затвори с шут скърцащата врата на вградения в стената шкаф, разблъска с рамо Стодър и Брейт и погледна през един от тесните прозорци.

Отчасти очакваше да види избиващи се мъже по уличките на Осранг, фонтани кръв и развети знамена, да чуе вече съчинените песни току под прозореца, но като погледна, в града беше тихо и нищо не помръдваше. Беше малко преди зазоряване и дъждът беше покрил с мъглива пелена схлупените постройки.

На около четирийсет крачки от другата страна на покрития с павета площад, кафявата река бушуваше, придошла от дъжда. Мостът не беше нищо особено, без значение цялата дандания по опазването му — една-единствена арка от протъркан камък, широка едва колкото двама конници да се разминат. От дясната му страна имаше мелница, а от лявата — ред ниски къщи с отворени капаци на прозорците, където няколко тревожни лица, също като него, се бяха обърнали и гледаха на юг. От другата страна на моста, една тясна, вдлъбната на коловози уличка водеше между два реда кирпичени къщурки към южната страна на палисадата. Стори му се, че през пелената на дъжда видя по рампите на стената да се движат хора. Сигурно бяха просто няколко арбалетчици, готови да посрещнат първата атака.

В този момент от една странична уличка изтичаха мъже и започнаха бързо да се нареждат в редица пред северния край на моста. Някакъв мъж с хубаво наметало крещеше заповеди. Войниците застанаха най-отпред, готови да направят стена от изрисуваните си щитове. Селяните от леката пехота се струпаха зад тях, готови да насочат копия.

Повече от очевидно бе, че предстои битка.

— Трябваше да ми кажеш по-рано — каза троснато Бек, върна се бързо до одеялото си и започна да си обува ботушите.

— По-рано не знаех — отвърна Рефт.

— На.

Очите на Колвинг бяха пълни със страх, докато подаваше на Бек парче черен хляб.

Само при мисълта за ядене му призля. Той грабна меча си и изведнъж осъзна, че нямаше къде да отиде с него. Не беше, като да има място на палисадата, в стената от щитове или където и да било другаде. Погледна към стълбите, после към прозореца, а свободната му ръка се свиваше в юмрук от нетърпение, отпускаше се и пак се свиваше.

— Какво правим сега? — попита.

— Чакаме. — Потопа замъкна крак по последното стъпало и влезе в таванската стаичка. Беше си сложил ризницата и по раменете му блестяха ситни капчици вода. — Ричи ни даде да удържаме две къщи, тази е едната. Другата е точно отсреща, от другата страна на улицата. Аз ще съм там.

— Така ли? — Бек с изненада долови страха в гласа си. Беше се изложил, прозвуча точно като дете, което пита майка си наистина ли ще го остави сам в тъмното. — Да знаеш, някои от тези хлапета ще имат нужда от мъж наоколо…

— Ти и Рефт ще трябва да свършите работа. Няма да повярваш, ама хлапетата в оная къща са още по-зелени и от вас.

— Ясно. Разбира се.

През последните няколко дни се дразнеше от непрекъснатото присъствие на Потопа, от това, че все ги държи настрана от всичко, а сега мисълта, че той няма да е наблизо, го накара да настръхне.

— Тук сте петима. В другата къща има още толкова. Други момчета от последното набиране на войска. Първоначално просто стойте тук и не мърдайте никъде. Препречете прозорците на долния етаж както можете. Кой има лък?

— Аз — каза Бек.

— Аз също — вдигна Рефт неговия.

— Аз имам прашка — включи се ентусиазирано Колвинг.

— Бива ли те с нея? — попита Рефт.

Момчето поклати унило глава.

— От прозорец и бездруго не мога да я използвам.

— За какво си я донесъл тогава? — смъмри го Бек и намести потни пръсти около дървото на лъка си.

Потопа отиде до тесния прозорец и посочи към реката.

— Може да успеем да ги задържим на палисадата, но ако ли не, правим стена от щитове пред моста. Ако и там не ги удържим, е, който има лък, да стреля. И внимателно, ей, не искам стрели в гърбовете на нашите момчета, ясно? По-добре не стреляй, ако не си сигурен кой кой е. Като кипне кръвта, става трудно да направиш разлика между наши и техни. Останалите слизат долу, готови да ги отблъснат от прозорците, в случай че минат реката. — Стодър прехапа дебелата си долна устна. — Не се тревожи, няма да минат, но дори и да го сторят, ще са скапани от умора. А дотогава Ричи ще е готов да отвърне на удара, в това не се съмнявай. И така, ако опитат да влязат, просто ги дръжте навън, докато не дойде помощ.

— Държим ги навън — писна ведро Брейт и смушка въздуха пред себе си с тънкото си копие, дето не изглеждаше достатъчно здраво да удържи котка вън от кухнята.

— Въпроси? — Бек нямаше никаква представа какво се очаква от него, но реши, че с един въпрос няма да постигне нищо, затова замълча. — Добре тогава. Ако мога, ще намина да ви видя как се справяте.

Потопа закуца надолу по стълбите. Останаха сами. Бек отиде до прозореца. Реши, че е по-добре да отиде, отколкото да стои в средата на стаичката и да не прави нищо. Погледна, но навън всичко си беше постарому.

— Минаха ли вече палисадата?

Брейт се надигна на пръсти да погледне над рамото му. Звучеше така въодушевено, а очите му блеснали като на дете на рождения му ден, нетърпеливо да види какво са му приготвили като подарък. Звучеше почти както Бек си бе представял себе си в очакване на битката. Но сега не се чувстваше точно така. Гадеше му се и изгаряше от жега, въпреки влажния хладен ветрец в лицето му.

— Не. А и ти не трябва ли да си долу?

— Не. Не и докато не дойдат. Не всеки ден виждаш подобно нещо, нали?

— Я се махай оттук! — Бек го сръга с лакът. — Че ми се повдига от вонята ти!

— Добре де, добре.

Брейт си тръгна, засегнат от думите му, но Бек не намери сили за съчувствие. Стигаха му само колкото да не изповръща закуската, която така и не беше изял.

Рефт беше застанал до прозореца, преметнал лък на гърба.

— Мислех, че ще си доволен — каза той. — Май най-после ще имаш шанса да станеш герой.

— Доволен съм — отвърна сопнато Бек.

Хич, ама хич не беше готов да напълни гащите.

Мид беше установил щаба си в общата стая на странноприемницата, която по стандартите на Севера беше истински разкош — двойна височина на тавана и междинен, вътрешен балкон, опасващ стените. През нощта някой се бе погрижил за украсата и мястото беше придобило кралско великолепие: пищни завеси, масивни шкафове и ракли с инкрустации, позлатени и посребрени свещници, с две думи, всичко, което човек очаква да види в имението на един лорд-губернатор. Най-вероятно цялото това великолепие беше пропътувало половината Север на чудовищна цена. В единия ъгъл се бяха установили двама цигулари, които се подсмихваха доволно един на друг, докато свиреха жива камерна музика. Усърдните прислужници на Мид бяха окачили три огромни маслени платна: две от тях изобразяваха знаменателни битки от историята на Съюза, а третото беше портрет на самия Мид, облечен в антична броня, гледащ строго отвисоко. Финри го зяпна за момент, недоумяваща дали да се смее, или да плаче.

На юг широките прозорци на странноприемницата гледаха към превзетия от плевели и бурени вътрешен двор, на изток към осеяното тук-там с дървета поле и неприветливата гора в края му, а на север — към Осранг. Всички капаци бяха отворени и хладният ветрец нахлуваше свободно в помещението, развяваше коси и повдигаше хартията по масите. Офицерите се бяха събрали пред северните прозорци и протягаха шии да зърнат поне малко от атаката на града, а в средата на групата беше самият Мид, облечен в ярка, болезнена за окото пурпурна униформа. При влизането на Финри той й хвърли бегъл поглед с крайчеца на окото и устните му се изкривиха от отвращение, сякаш току-що беше открил муха в салатата си. Финри отвърна с лъчезарна усмивка.

— Дали Негова светлост не би бил така добър да ми заеме далекогледа си?

Той понечи да отвърне язвително, но попаднал в капана на етикета, подаде с рязко движение металната тръба.

— Разбира се.

Пътят — тъмна, кална ивица през нивята — извиваше на север. Калните полета отстрани преливаха от хаотично пръснатите войнишки палатки на лагера, изникнали през нощта като гигантски гъби от земята. Отвъд тях се виждаха части от земните насипи и траншеите, които войниците бяха изкопали през нощта. А още по-нататък, размазана от утринната мъгла и пелената на дъжда, едва забележима в далечината — дървената палисада на Осранг. На Финри й се стори, че дори забеляза стълбите, опрени в нея.

Въображението й запълни празнините. Редица след редица от маршируващи мъже, които напредват към палисадата с решителни, целеустремени погледи, докато врагът ги засипва отгоре със стрели. Ранените биват изтеглени назад или просто оставени да крещят на земята, кой където е паднал. Летят каменни късове, стълбите биват изтиквани от палисадата, някои от мъжете успяват да се прехвърлят през върха на стената, но едва стъпили на рампите от другата страна, биват наръгани, изблъскани назад и хвърлени от палисадата.

Замисли се дали Хал не е някъде там, в разгара на всичко това, и не се прави на герой. Нещо я прониза в стомаха и премина като студена тръпка по раменете. За пръв път изпита тревога за него. Това не беше игра. Тя свали далекогледа на Мид и прехапа притеснено устни.

— Къде, мамка му, са Кучето и сбирщината му? — настояваше да узнае Мид.

— Вярвам, че са някъде зад нас, Ваша Светлост — отвърна капитан Хардрик. — Съгледвачите му се натъкнаха на едно изгорено село и лорд-маршалът ги пусна да проверят по-обстойно какво става. До час-два трябва да са тук…

— Типично за него. Можеш да разчиташ на дрипльото да се перчи и остроумничи, но дойде ли време за битка — никакъв го няма.

— Коварството е втора природа на северняците — подхвърли някой.

— Страхливци.

— Ако бяха тук, само щяха да ни бавят, Ваша Светлост.

— С това съм напълно съгласен — изсумтя Мид. — Всички части да тръгват в атака. Искам защитата им съкрушена. Искам града смазан под облак прах и всеки северняк в него мъртъв или бягащ презглава.

Финри не се сдържа.

— Разбира се, разумно ще е да оставите поне един полк в тила, не мислите ли? Вярвам, знаете, че горите на изток не са обследвани, и…

— Наистина ли смяташ, че ще успееш с интригите си да поставиш съпруга си на моето място?

Настъпилата тишина сякаш се проточи цяла вечност. Финри не можеше да повярва на ушите си, сигурно сънуваше.

— Моля…

— Той е приятен човек, така е. Смел, честен и всичко останало, за което женорята си умират да бръщолевят. Но е глупак, нещо повече, син на известен предател и като капак на всичко — съпруг на опърничава невестулка. Единственият му влиятелен приятел е баща ти, а дните на баща ти под слънцето се броят на пръстите на двете ми ръце — каза Мид сдържано, но достатъчно силно, че да бъде чут от околните.

Ченето на един млад капитан висна от изненада. Явно Мид не беше така здраво стиснат в оковите на етикета, колкото беше предполагала.

„Осуетих опитите на Висшия съвет да не ме допуснат да заема поста на брат ми след смъртта му, знаеше ли това? На Висшия съвет. Наистина ли си мислиш, че дъщерята на някакво войниче ще успее в това, в което се провалиха те? Още веднъж се обърни към мен без подобаващото уважение и ще смажа теб и съпруга ти като две нищожни, амбициозни бълхи, каквито всъщност сте.“

Той измъкна далекогледа си от безчувствените пръсти на Финри, вдигна го пред едното си око и погледна към Осранг, все едно нищо не беше казал и тя дори не съществуваше.

Финри трябваше да отвърне с подобаващо язвителен коментар, знаеше го, но единствената мисъл в главата й в момента беше за това, как само й се иска да фрасне с юмрук далекогледа и да го забие в черепа на лорд-губернатора. Изведнъж в стаята стана ужасно светло. Цигулките направо й пробиваха мозъка. Лицето й пламна, сякаш някой я беше зашлевил. Тя примига смутено и се оттегли. Докато вървеше към другия край на помещението, не усещаше краката си — сякаш се носеше във въздуха над пода. Няколко от офицерите се извърнаха след нея, зашушукаха нещо, очевидно останали доволни от унижението й.

— Добре ли си? — попита Алис. — Изглеждаш пребледняла.

— Абсолютно нищо ми няма.

„Как не, ще се пръсна от ярост“, мислеше си Финри. Да обиди нея, беше едно — заслужаваше си го, може би. Но да обиди съпруга й и баща й? Това вече беше съвсем друга работа. Закле се, че ще накара дъртото копеле да си плати.

— Какво ще правим сега? — приведе се към нея Алис.

— Сега ли? Ще седим отстрани като добри момичета и ще ръкопляскаме на кретените, докато те пълнят ковчези с трупове.

— Оу!

— Не се тревожи. По-късно ще ти позволят да поплачеш над някоя рана и дори, ако ти се прииска, да пърхаш с мигли и да кършиш ръце от ужасите на войната.

— Оу.

Алис преглътна тежко и отмести поглед.

— Точно така. Оу.

Така, значи, изглежда битката. Бек и Рефт по принцип не говореха много помежду си, но откакто беше започнала атаката на палисадата, двамата не бяха разменили и дума. Просто стояха и мълчаха пред прозорците. На Бек му се прииска да имаше приятели до себе си. Прииска му се да се беше постарал повече да се сприятели с момчетата от групата поне. Но вече беше твърде късно за това.

Държеше лъка в ръка, беше запънал стрела в тетивата, готов да я опъне и стреля. Беше готов от почти цял час, но нямаше по кого да стреля. Не можеше да направи нещо, освен да гледа през прозореца, да се поти и облизва нервно устни. Първоначално му се искаше да види повече, но сега дъждът беше спрял, слънцето започваше да пробива облаците и той установи, че виждаше повече, отколкото му се иска.

Южняците бяха успели да прехвърлят палисадата на три-четири места и нахлуваха в града. Навсякъде се биеха хора, в отделни малки сражения. Нямаше ясно установени редици, само хаос и ужасяващ шум. Викове и вой се примесваха със звън на стомана и шума от трошене на дърво.

Бек не разбираше от битки. Не можеше да си представи дори как е възможно някой да го умее. Но дори той виждаше, че нещата се обръщаха не на добре и сраженията приближаваха все повече южния бряг на реката. А с тях все повече северняци бързаха обратно по моста, някои куцаха, други се държаха за рани, трети викаха и сочеха с мечове и секири на юг, промъкваха се през стената от щитове и прекосяваха площада по посока на къщата, в която беше Бек. Търсеха безопасност. Бек се надяваше мястото наистина да е безопасно. Но вътрешно не го чувстваше така. Всъщност през целия си живот не беше бил на по-опасно място.

— Искам да видя! — Брейт го задърпа за ризата и се надигна да погледне навън. — Какво става?

Бек не намери думи за отговор. Не беше сигурен, че щеше да намери и глас да ги изрече. Някъде под прозореца крещеше ранен войник. Хъркаше, дереше се. Бек искаше той да спре. Завиваше му се свят от крясъците.

Палисадата беше почти окончателно загубена. На една от рампите видя висок съюзнически офицер, който сочеше с меч към моста и пляскаше по гърбовете минаващите покрай него войници, току-що прехвърлили се през палисадата от двете му страни. При портата все още имаше една-две дузини северняци, скупчени около опърпано знаме. Бяха направили полукръг с щитовете си, но войниците на съюза ги притискаха отвсякъде, а от рампите на палисадата други ги засипваха със стрели.

Някои от по-големите постройки все още бяха в северняшки ръце. Бек видя от прозорците им да се показват мъже с лъкове, които стреляха надолу и пак се скриваха, докато презаредят. Вратите бяха заковани с пирони и препречени отвътре, но южняците отвън бяха като рояк пчели около кошер. Въпреки влагата бяха успели да подпалят някои от най-упоритите врати и от тях се вдигаше кафяв, обагрен в оранжево от пламъците пушек, а вятърът го поемаше и носеше на изток.

От една горяща къща изскочи северняк и се втурна, размахвайки с две ръце секира над главата си. Бек не го чу да крещи, но видя лицето му и знаеше, че го прави. В песните той щеше да избие една дузина от врага, преди достойно да се пресели при мъртвите герои. В действителност първите съюзнически войници, които атакува, се пръснаха от пътя му, но останалите го притиснаха с копията си към стената. Един го промуши в ръката и той изпусна секирата. Вдигна другата и извика нещо. Предаваше се или крещеше обиди в лицето на врага, нямаше значение. Те го наръгаха в гърдите и го свалиха на земята. После се скупчиха над него и продължиха да го ръгат — приличаха на копачи, работещи на полето.

Облещените, пълни със сълзи очи на Бек зашариха от къща на къща. По цялото протежение на реката се избиваха хора, пред очите му, само на стотина крачки от него. Южняците изкараха някого от една схлупена къщурка. Онзи се бореше, дърпаше, после проблесна нож. Те го хвърлиха в реката. Тялото му отплува по течението, а те спокойно се върнаха в къщурката. „Прерязаха му гърлото — каза си Бек. — Прерязаха му гърлото, просто ей така.“

— Превзеха портата.

Гласът на Рефт прозвуча дрезгаво, задавено. Сякаш за пръв път говореше. Беше прав. Бяха избили и последния останал защитник и теглеха дебелите греди, с които бяха залостени портите. Отвориха ги и дневната светлина нахлу зад палисадата.

— Мътните го взели — прошепна Бек, но от устата му излезе само въздишка.

Войниците на Съюза нахлуваха със стотици сред обвитите в дим постройки на Осранг. Плъпнаха към моста. Тройната редица в северния му край вече не изглеждаше така страховито препятствие на пътя им — пясъчен насип на пътя на прииждащ океан. Бек видя мъжете да се размърдват неспокойно. Редиците се огънаха. Той почти долавяше желанието им да се присъединят към онези, които, бягайки от касапницата на отсрещния бряг, се оттегляха през моста и се промушваха през стената от щитове.

Той самият го почувства — онова гъделичкане в стомаха и нуждата да хукне. Повече не можеше да мисли за друго, само бягството остана в главата му. Погледът му прескочи към горящите къщи на южния бряг. Пламъците вече се издигаха високо и димът се разпростираше над града.

Бек се замисли какво ли им е на хората в тях. Няма път навън. Хиляди съюзнически войници блъскат по вратите, приземните прозорци, стените, стрелят през отворените прозорци на втория етаж. Стаите се пълнят с дим. Ранените изгубили и последна надежда за милост. Броят последни стрели. Броят мъртви другари. Няма път навън. Преди подобни мисли щяха да накарат кръвта му да кипне. А сега я смразяваха. Това не са крепости, строени с мисъл за отбрана, това са просто къщи, малки дървени къщурки.

Точно като тази, в която беше и той.

ДЯВОЛСКИ ТВОРЕНИЯ

Ваше Кралско Величество,

Пиша това в утрото на втория ден от офанзивата ни. Северняците държат укрепени позиции на северния бряг на реката. В техни ръце са Старият мост, Осранг и Героите. В техни ръце са и бродовете при плитчините и сякаш ни предизвикват да ги превземем. Теренът е изцяло на тяхна страна, но изгубиха инициативата. И сега, след като всичките ни части достигнаха фронта, лорд-маршал Крой няма да се поколебае да я сграбчи.

На южния ни фланг лорд-губернатор Мид вече предприе масирана атака на Осранг. Аз съм на западния, откъдето проследявам настъплението на генерал Митерик към Стария мост.

Тази сутрин, с първите лъчи на зората, генералът държа вдъхновяваща реч. Когато попита за доброволци, които да водят атаката, всеки един в строя, без капка колебание, вдигна ръка. Ваше Величество може да се гордее със смелостта, доблестта и предаността на войниците си. Всеки мъж в дивизията е пример за героизъм.

Ваш най-верен и смирен слуга,

Бремър дан Горст,

кралски наблюдател на военните действия в Севера

Горст попи мастилото, сгъна писмото и го подаде на Млад, който го запечата с восък и пъхна в куриерска кожена чанта с изящно изрисувано на нея златното слънце на Съюза.

— До час ще е на път — каза прислужникът и тръгна да изпълни задачата си.

— Отлично — отвърна Горст.

А така ли е? Има ли наистина значение, дали ще тръгне сега, след час, или Млад просто няма да го хвърли в първата отходна яма, при останалите лайна от лагера? Има ли значение, дали кралят ще прочете надъханите ми словоизлияния за помпозната реч на генерал Митерик с първите лъчи на зората? Кога последно получих отговор на писмата си? Преди месец? Два? Ред-два, толкова много ли искам? Благодаря ти за патриотичните драсканици, надявам се, си прекарваш добре в срамното изгнание?

Той зачопли разсеяно коричката по опакото на ръката си, да види дали ще боли. Примижа от болка — болеше повече от очакваното. Така тънката граница. Беше покрит целият с корички, драскотини и синини, произхода на които вече не помнеше. Но най-много го болеше от загубата на късото му острие — изработка на Калвес — което беше останало някъде в плитчините. Беше една от малкото му останали реликви от времето, когато все още беше командир на Дворцовата стража, а не автор на достойни за презрение измислици. Аз съм като една зарязана любовница, прекалено малодушна да продължи напред, вкопчена в последните си спомени от мръсника, който я е отритнал. Само че по-начумерена, по-грозна и с по-писклив глас. А, освен това убивам хора за забавление.

Той излезе изпод капещото чергило над входа на палатката си. Дъждът беше спрял почти напълно и от задушаващия покров на облаците дори се подаваше малко синьо небе. Пробилите слънчеви лъчи и топлината им по лицето му трябваше поне малко да повдигнат духа му, но вместо това изпита само познатата, непоносима тежест на позора. Денят му се състоеше от върволица идиотски задачи. Тичам. Тренировка. Сера лайна. Пиша писмо. Ям. Гледам. Пиша лайна. Сера писма. Ям. Лягам. Преструвам се, че спя, докато лежа буден с оная си работа в ръка. Ставам. Тичам. Писмо…

Митерик вече беше претърпял първата си несполука в завземането на моста: дързък, прибързан опит, в който Десети пехотен мина по моста, без да срещне съпротива и под радостните възгласи на останалите на южния бряг части. Докато се опитваха да се прегрупират от другата страна, северняците ги посрещнаха с безмилостен залп от стрели, след което изскочиха от скрити в ечемичната нива траншеи и ги нападнаха със смразяващ кръвта вой. Който и да командваше защитата на моста — разбираше си от работата. Съюзническите войници се биха смело, но бяха бързо обкръжени от три страни и смазани. Оцелелите бяха натикани в реката или изтласкани обратно, където се сблъскаха в невъобразимо меле с идващите отзад по моста.

Тогава иззад синорите на южния бряг излязоха дълга редица арбалетчици, които засипаха северняците със стрели. Това ги принуди да отстъпят в пълен безпорядък към траншеите, оставяйки отъпканата нива осеяна с трупове. Десети обаче беше прекалено зле ударен, за да се възползва от ситуацията, и сега стрелците от двете страни на реката се бяха отдали на безрезултатна размяна на амуниции, докато Митерик и щабните му офицери обмисляха следващата атака. И следващата партида ковчези, естествено.

Горст се загледа в рояците мушици, които се виеха над брега, и плуващите във водата трупове. Смелост. Въртяха се на повърхността. Доблест. С лице нагоре, с лице надолу. Преданост. Един съюзнически „герой“ спря, оплетен в тръстиките. Течението довлече северняк, който се бутна леко в него, обви го с ръка в неловка прегръдка и го отнесе със себе си надолу. Ех, любов. Може би когато умра, и аз ще получа прегръдка. Със сигурност приживе не ми се случва често. Горст потисна надигналия се в гърлото му напълно неуместен за ситуацията смях.

— А, полковник Горст! — Първия магус се зададе с жезъл — по-скоро дълга, чепата тояга — в едната ръка и чаша чай в другата. Той огледа реката и товара, който носеше по течението си, пое дълбоко дъх и въздъхна доволно. — Е, не можем да кажем, че не опитаха. Успехът е хубаво нещо, но и във величествения провал има нещо така въодушевяващо, нали?

Не се сещам какво, а уж имам опит в областта.

— Лорд Баяз.

Къдравият прислужник разпъна рязко един походен стол, почисти някаква въображаема прашинка от брезентовата седалка и се поклони ниско на господаря си.

Баяз захвърли безцеремонно жезъла на тревата и седна. Притвори очи и вдигна лице към слънцето.

— Чудесно нещо е войната. Ако се води както трябва, естествено, и с основателни причини. Отделя семето от плявата. Пречиства. — Той щракна силно с пръсти. — Без нея обществото отслабва. Омеква. Като човек, който яде само торти. Нали? — Той се протегна и перна дружески Горст по рамото с опакото на ръката си. — Ау! Обзалагам се, че ти не ядеш само торти, а?

— Не.

И точно като всеки друг, с когото бе говорил, Баяз явно не го слушаше, защото не дочака отговор.

— Нещата не се променят само с питане и молби — продължи той. — Понякога трябва хубавичко да ги разтърсиш. Който е казал, че войната не променя нищо… ами явно просто не е водил достатъчно войни, прав ли съм? Радвам се, че дъждът спря. Беше на път да ми провали експеримента.

Въпросният експеримент се състоеше от три дебели тръби от матов, сиво-черен метал, монтирани върху дървени рамки. Единият им край беше затворен, а другият беше насочен към далечните очертания на Героите. Бяха нагласени, много внимателно и с изключително старание, на върха на една могила, на стотина крачки от палатката на Горст. Непрестанното тропане, дрънченето и шумотевицата на хора и коне бяха продължили цяла нощ и биха го държали буден, ако той и бездруго не беше прекарал нощта в полусънно състояние. Така обикновено минаваха нощите му, изгубен в дима на къщата за развлечения „Кардоти“, лутащ се, отчаяно търсещ краля. Маскираното лице, което изниква от мътилката на върха на стълбището. Изправен пред Висшия съвет, които го снемат от поста му, и земята сякаш се продънва под краката му. Прегърнал Финри. Прегърнал дим. Кашлящ дим, докато се препъва и залита по лабиринта от коридори на къщата за развлечения…

— Жалка история, а? — попита Баяз.

За момент Горст реши, че беше прочел мислите му.

— О, да, определено жалка история. Моля?

— При всичките ни човешки стремежи, усилия и старание — той разпери ръце към кипящата от дейност поляна, — а още сме зависими от милостта на небесата. И най-вече войната. — Баяз сръбна от чашата, направи недоволна гримаса и лисна в тревата утайката и последната глътка чай. — Веднъж научим ли се да убиваме по всяко време на деня, в пролет, лято, есен или зима, о, тогава ще можем да се наречем истински цивилизовани.

Той се изхили тихичко под мустак.

Професорите от Университета на Адуа запристъпяха към него като двама боязливи свещеници, получили аудиенция пред самия Бог. Онзи, наречен Денка, беше блед като призрак и трепереше. По сбръчканото чело на другия, Соразин, беше избила пот и той го бършеше с кърпа, но тя избиваше отново и отново.

— Лорд Баяз. — Той се опита едновременно да се усмихне и поклони и се представи неубедително и с двете. — Мисля, че времето се оправи достатъчно, за да изпробваме съоръженията.

— Най-после — каза троснато Баяз. — И какво чакате, тогава, Зимния фестивал ли?

Двамата хукнаха обратно, а Соразин скастри мимоходом колегата си. Професорите застанаха до първата тръба и се впуснаха в яростна дискусия с дузината работници с дълги кожени престилки, придружена от ръкомахане, сочене в небето, после в няколко месингови инструмента. Накрая един от работниците се появи с дълга факла в ръка. Професорите и останалите хукнаха назад, изпокриха се зад бъчви и сандъци и запушиха с ръце уши. Работникът с факлата запристъпя към първата тръба с ентусиазма на осъден към бесилото. Протегна колкото можа напред ръка и допря върха на факлата в задната част на тръбата. Пръснаха малко искри, вдигна се струйка дим и се чуха тихо изпукване и съскане.

Горст погледна учудено.

— Какво е…

Разнесе се мощна експлозия и той се просна на земята и притисна длани върху ушите си. Не беше чувал този звук от гуркулската обсада на Адуа, когато те напълниха един изкоп, запалиха го и сринаха до основи сто крачки от градската стена. Часовите надзърнаха изплашено иззад щитовете си. Отрудени работници наскачаха със зяпнали усти от край огньовете. Други се опитваха да укротят подплашени коне, два от които бяха изтръгнали от земята дълъг коневръз и препускаха в галоп през полето, влачейки го след себе си.

Горст се изправи, бавно, предпазливо. От гърлото на една от тръбите се виеше дим, а работниците вече се суетяха около нея. Денка и Соразин спореха яростно. Какво точно правеше това устройство, освен шум, Горст не беше сигурен.

— Е — Баяз пъхна пръст в едното си ухо и го разклати, — ако не друго, поне са достатъчно шумни.

Над долината се понесе далечен грохот. Уж времето се оправяше, но на Гушата му се стори точно като гръмотевица.

— Чу ли това? — попита Сцепеното стъпало.

Гушата вдигна поглед към небето и сви рамене. Облаците се разчистваха, но все още имаше доста от тях.

— Може би пак ще вали.

Дау имаше други грижи, освен времето.

— Как се справяме при Стария мост?

— Дойдоха малко след изгрев-слънце, но Скейл удържа — каза Сцепеното стъпало. — Изтика ги обратно.

— Скоро пак ще дойдат.

— Със сигурност. Мислиш ли, че ще удържи моста?

— Ако не го направи, ще имаме проблем.

— Половината му хора са отзад с Калдер.

— Хм, точно човекът, който искам да ми пази гърба, когато стане напечено — изсумтя Дау.

Сцепеното стъпало и няколко от войниците му се изхилиха. Имаше си начин как стават нещата и което е редно — редно е, а едно от тях според Гушата беше да не оставя хората да се присмиват зад гърба на приятел, колкото и той да е за смях.

— Хлапето може да те изненада — каза той.

— Забравих, че двамата сте доста гъсти — подсмихна се подигравателно Сцепеното стъпало.

— Аз на практика отгледах момчето — каза Гушата, изпъчи гърди и го погледна право в очите.

— О, това обяснява нещата.

— Кое точно?

— Като се стъмни, двамата, ако щете, му ударете по една на Калдер — скастри ги остро Дау. — Но сега, ако не сте забелязали, имаме по-сериозни проблеми. Какво става с Осранг?

Сцепеното стъпало измери за последно с поглед Гушата и се обърна към Дау.

— Южняците прехвърлиха палисадата и сега се бият на южния бряг, но Ричи ще ги удържи.

— Дано. Как е положението в средата? Тръгнаха ли през плитчините?

— Крачат наперено от другата страна, но засега нищо…

Главата на Сцепеното стъпало изчезна и нещо се заби в окото на Гушата.

Чу остър пукот, а след него нищо, освен пронизителен писък.

Нещо го блъсна в гърба и той падна по очи на земята. Превъртя се на една страна и скочи на крака, но се олюля като пиян. Дау беше грабнал секирата си, ръкомахаше и крещеше, но Гушата не го чуваше. В ушите му продължаваше да кънти онзи пронизителен писък. Всичко беше обвито от облак прах, гъст, задушлив като мъгла.

За малко да се спъне в обезглавеното тяло на Сцепеното стъпало, от което шуртеше кръв. Позна го по кожената яка на ризницата. Нямаше му и едната ръка. На Сцепеното стъпало. Не на Гушата. Неговите си бяха на мястото. Беше проверил. Но бяха омазани с нечия кръв, не беше сигурен чия.

Сети се, че може би е добра идея да извади меча си. Посегна към дръжката, но ръката му се размина, не можеше да прецени разстоянието до нея. Наоколо тичаха хора — прелитащи размазани фигури в пушилката. Разтри уши. Нищо, само онзи проклет пронизителен писък.

Един войник седеше на земята. Крещеше, досети се Гушата по лицето му, и драпаше окървавената си ризница. Нещо стърчеше от нея. Прекалено дебело, за стрела. Парче камък.

Нападнаха ли ги? Откъде? Прахолякът започна да сляга. Видя лутащите се наоколо мъже, бутаха се един в друг, коленичеха над ранените, сочеха във всевъзможни посоки или лежаха по очи, покрили с ръце глави.

Горната част на един от Героите липсваше. Древният каменен блок беше като прерязан и острите ръбове на отчупения връх светлееха с бледосивото на вътрешността му. В основата му лежаха мъртви тела. Не просто мъртви. Разкъсани. Смазани, усукани. Разпрани и изкормени. Такава смърт Гушата не беше виждал. Дори след черната работа на Кървавия девет във Височините.

Сред труповете и каменните отломки седеше момче. Беше цялото оплискано в кръв, застинало с камък за точене в едната ръка и вторачено в меча в скута си. Гушата нямаше представа как бе оцеляло насред тази касапница, при условие че му нямаше нищо, естествено.

Отнякъде изникна физиономията на Уирън. Устните му се движеха, все едно говореше, но Гушата чуваше само пукане и пращене.

— Какво? Какво?

Дори собствения си глас не чуваше. Нечии палци заопипваха бузата му. Болеше. Много. Той докосна с пръсти лицето си и те бяха окървавени. Но по ръцете му имаше кръв, вече знаеше това. Навсякъде имаше кръв.

Опита да избута Уирън от себе си, но се спъна и се стовари тежко по задник на тревата.

Май най-добре малко да поседи.

— Попадение! — изкряска Соразин и размаха във въздуха някакъв странен инструмент, състоящ се от месингови пръти, винтови стяги и увеличителни стъкла. Приличаше на престарял войн, размахващ победоносно меч.

— Неоспоримо попадение с втория изстрел, лорд Баяз! — Денка едва сдържаше въодушевлението си. — Един от камъните на билото беше директно ударен и унищожен!

Баяз го погледна укорително, повдигнал една вежда.

— Говориш така, все едно целта на цялото това усилие е унищожението на камъни.

— Убеден съм, че наред с това северняците на хълма са понесли сериозни поражения и пълно объркване!

— Сериозни поражения и пълно объркване! — повтори Соразин.

— Чудесни подаръци, които да изпратиш на врага — каза Баяз. — Продължавайте.

Лицата на двамата професори моментално посърнаха. Денка облиза нервно устни.

— Би било разумно да проверим устройствата за повреди. Никой не знае какви може да са последствията от повторно възпламеняване…

— Ми да разберем тогава — каза Баяз. — Продължавайте.

Двамата възрастни мъже очевидно се страхуваха да продължат с експеримента. Но значително по-малко, отколкото се страхуват от Първия магус. Те се върнаха неохотно при тръбите и започнаха да хокат настоятелно работниците точно както те двамата току-що бяха натирени от Първия магус. А сега работниците ще натирят носачите, носачите ще си го изкарат с камшици на гърба на мулетата, мулетата ще ритнат кучетата, те ще чаткат със зъби по осите и с малко късмет, ако има справедливост на този свят, една от тях ще ужили Баяз по тлъстия задник, за да може колелото на живота да се завърти отново…

Междувременно, западно от лагера, вече отшумяваше вторият опит за превземане на Стария мост, постигнал същия резултат, както и първия. Този път зле обмислената офанзива включваше салове като средство за прекосяване на реката. Част от тях се бяха разпаднали малко след оттласкването си от брега, изтърсвайки товара си в плитчините, или по-лошо — в дълбока вода, където нещастниците на тях бяха завлечени към дъното от тежките си брони. Останалите бяха отнесени надолу по течението, докато войниците гребяха безрезултатно с гребла и ръце, а северняците ги засипваха със стрели.

— Салове — промърмори Баяз, изпъна шия и се почеса разсеяно по късата брада.

— Салове — промърмори Горст, докато гледаше как на един от саловете някакъв офицер крещеше и ръгаше яростно със сабята си към отсрещния бряг.

Шансовете му да го достигне бяха толкова, колкото и тези да стигне луната.

Разнесе се нова оглушителна експлозия, моментално последвана от хор от възклицания, въздишки и възторжени подвиквания откъм нарастващата все повече публика, оформила полукръг на върха на могилата. Този път Горст дори не трепна. Невероятно, колко бързо непоносимото се превръща в баналност. От отвора на най-близката тръба се изви струя дим, увисна за момент във въздуха, преди да се разсее и примеси със задушливата пелена, която вече покриваше могилата.

Странният грохот отново се понесе над долината и някъде от другата страна на реката се вдигна облак дим.

— Какво, мамка му, става там? — промърмори Калдер.

Беше се качил на стената, но дори оттам не виждаше нищо.

Вече цяла сутрин чакаше. Крачеше напред-назад, първо под дъжда, после под почти синьо небе. Чакаше. Всяка минута му изглеждаше цяла вечност, а мислите му препускаха бясно в кръг, като гущер, хванат в буркан. Изпъваше врат и гледаше на юг, но не виждаше нищо, чуваше шума на битката, носен от талазите на вятъра през полето, понякога тревожно близо. Но зов за помощ от брат му нямаше. Нито вест от него, само няколко ранени бяха донесени обратно, което допълнително опъна нервите на Калдер.

— Ето ти ги вестите, идват — каза Бледоликия.

Калдер се надигна на пръсти и засенчи с ръка очи. Хансул Бялото око препускаше към стената. Когато дръпна рязко юздите и спря отпред, на сбръчканото му лице грееше усмивка и това леко обнадежди Калдер. В момента вестта за отлагане на битката щеше да е почти толкова добре дошла, колкото и тази за отмяната й.

Калдер стъпи с един крак на портата и се подпря с лакът на коляното си — надяваше се да изглежда достатъчно мъжествено и хладнокръвен, въпреки че сърцето му напираше да изскочи.

— Скейл го е загазил, а?

— Засега южняците са го загазили, тъпите копелета. — Хансул свали шлема и изтри потта от челото си с ръкав. — Скейл вече два пъти ги изтиква обратно. Първия път тръгнаха по моста като на разходка, все едно си мислеха, че ще им го дадем просто ей така. Брат ти бързо ги излекува от подобни заблуди. — Той се разсмя и Бледоликия се присъедини. Калдер също се включи, макар вътрешно да не му беше до смях. Днес нищо не му беше до смях. — Втория път тръгнаха и със салове през реката. — Бялото око извърна глава и се изплю в ечемика. — Да ме бяха питали, щях да им кажа, че течението е прекалено силно.

— Е, значи, хубаво, че не са те питали — каза Бледоликия.

— Така си е. Мисля, че вие двамата спокойно можете да се изтегнете на тревата и да свалите ботушите. Както е тръгнало, можем да ги удържаме така цял ден.

— Остава още много от деня — промърмори Калдер.

Нещо профуча наблизо. Първоначално го помисли за спуснала се над ечемика птица, но после осъзна, че беше прекалено голямо и летеше прекалено бързо за птица. Нещото удари земята, вдигна облак пръст и ечемични стебла, остави дълга бразда в нивата и отскочи нагоре. Стотина крачки по-нататък, почти в подножието на Героите, нещото удари Стената на Клейл.

Вдигна облак от натрошен камък и прахоляк, който се извиси високо в небето, преди да засипе с отломки земята наоколо. Отломки от палатки. Натрошено снаряжение. И части от човешки тела, осъзна Калдер, лагерните им огньове бяха разположени по цялото протежение на стената.

— Мътни…

Хансул Бялото око зяпна при вида на летящите отломки.

Чу се шумът като от плющящ бич, само че хиляда пъти по-силен. Конят на Бялото око се вдигна на задните си крака и го хвърли, размахал ръце, по гръб в ечемика. Мъжете зад стената ахнаха стреснато, закрещяха и заизваждаха оръжия, някои дори се хвърлиха по очи на земята.

„Добра идея“, каза си Калдер.

— Мамка му — изсъска той и се пльосна по корем в една изровена в нивата канавка.

Желанието му за мъжествена и хладнокръвна осанка набързо беше отстъпило пред това, да отърве кожата. Посипалата се градушка от буци пръст и камък зачатка по броните и затупка глухо по черния път.

— Погледнато откъм хубавата му страна — каза невъзмутимо Бледоликия, — това беше участъкът от стената на Десетократния.

Прислужникът на Баяз свали далекогледа и на лицето му се изписа разочарование.

— Капризни и своенравни — каза той.

Меко казано. Устройствата вече бяха изтрещели около две дузини пъти, а амунициите им — големи топки от метал или камък — бяха безразборно пръснати по склона на хълма отпред, в полето около него, в овощната градина в подножието му, някъде далече от другата му страна, веднъж дори право в реката, където вдигнаха огромен воден фонтан.

Каква ли е цената на това малко отклонение? Колко плащаме за възможността да копаем дупки в Севера? Колко болници можеха да се построят с тези пари? Колко приюта за бедните? Да отидат за нещо друго, по-заслужаващо си? За погребения на просяците например? Горст наистина искаше да го е грижа, но това така и не се получи. А, вероятно можехме да ги използваме, за да платим на северняците сами да убият Дау, а ние да се приберем у дома. Но тогава с какво щях да запълня безлюдната пустош на деня си, времето от ставане от сън и…

Нещо проблесна в оранжево и той зърна с периферното си зрение летящи предмети. Стори му се, че видя прислужника на Баяз да стрелка ръка във въздуха пред господаря си — ужасно, неестествено бързо, така че тя начерта размазана дъга пред лицето му. Миг по-късно отекна нова, много по-силна от предишните, експлозия и главата на Горст зазвънтя като огромна камбана. Той усети някаква вълна, която го блъсна в лицето, разроши косата му и го избута, залитайки назад. Прислужникът държеше в ръка димящо, голямо колкото чиния парче метал. Той го подхвърли невъзмутимо в тревата.

Баяз го изгледа учудено.

— Повреда.

— Пътят на прогреса е криволичещ.

Прислужникът изтри полепналата по пръстите му чернилка.

Подобни парчета метал се бяха разлетели във всички посоки. Едно особено едро се беше врязало насред група работници и част от тях сега лежаха мъртви на земята, а останалите бяха опръскани с кръв. Други парчета бяха оставили пролуки в редицата зяпачи или бяха прелетели покрай главите на часовите наоколо. От мястото на една от тръбите се вдигаше огромен облак черен дим. От него излезе работник, целият почернял от мръсотия и облян в кръв. Косата му гореше, а той пристъпяше, залитайки на една страна. Ръцете му ги нямаше. След няколко крачки падна на земята.

— Много — каза Баяз, докато сядаше на стола. На лицето му беше изписано недоволство. — Много криволичещ.

Част от хората наоколо просто стояха и мигаха на парцали. Други пищяха, но повечето се окопитиха и се втурнаха насам-натам, да помагат на ранените. Горст се замисли дали и той да не стори същото. И какво точно да направя? Да им повдигна морала с шегички? Хей, знаете ли я тази за дангалака със смешния гласец, на когото целият му живот се сринал в Сипани?

Денка и Соразин се присламчиха неловко. Черните им одежди бяха омазани със сажди.

— Ето ги и покаялите се виновници — промърмори прислужникът на Баяз. — С ваше позволение, трябва да се погрижа за нещо от другата страна на реката. Имам чувството, че учениците на Пророка не бездействат.

— В такъв случай ние също не можем да си го позволим. — Баяз го отпрати с вяло махване на ръка. — Имаш по-важни неща за вършене от това, да ми наливаш чай.

— Но не са много. — Прислужникът се усмихна на Горст, преди да си тръгне. — Кълна се, точно както пише в кантикските свети писания, за праведния почивка няма…

— Лорд Баяз, ъ… — Денка погледна към Соразин, който му кимна настойчиво, сякаш казваше „хайде приключвай по-бързо“. — Съжалявам да ви го съобщя, но… едно от устройствата експлодира.

Баяз не отговори. Някъде в лагера пищеше жена.

— Мислиш ли, че пропуснах да забележа? — попита накрая Първия магус.

— Едно от другите две изскочи от стойката си при последния изстрел и сега се боя, че ще отнеме доста време да го монтираме отново — включи се Соразин.

— По третото — поде уклончиво Денка — има малка пукнатина, което изисква проучване. И аз… — лицето му се сгърчи, сякаш очакваше някой всеки един момент да му забие нож в гърба, — не съм склонен да го заредя отново.

— Не си склонен?

Недоволството на Баяз стана почти физически осезаемо, като огромен товар на плещите. Дори встрани от погледа му, Горст почувства как коленете му омекват.

— Дефект в металната отливка — прошепна едва Соразин и изгледа на кръв колегата си.

— Сплавите ми са превъзходни — изхлипа Денка, — причината е неправилна смеска на гърмящите прахове, те са…

— Виновни? — Гласът на Първия магус прозвуча още по-страховито и от експлозиите на устройствата. — Повярвайте, господа, след края на битката винаги има кого да виниш. Дори от страната на победителите. — Двамата професори почти пропълзяха в краката му. Тогава Баяз махна с ръка и изведнъж от заплахата в гласа му не беше останала следа. — Но стават такива неща. Като цяло това беше една… интригуваща демонстрация.

— О, лорд Баяз, колко мило от ваша страна…

Сервилниченето им постепенно заглъхна, докато Горст вървеше към мястото, където допреди малко беше забелязал един часови. Откри го проснат по гръб във високата трева, с широко разперени ръце и с вкопано в шлема му нащърбено парче метал. През усукания визьор едното му око продължаваше да се пули от изненада към небето. Всеки мъж в дивизията е пример за героизъм.

Щитът на часовия лежеше до него на тревата и златното слънце на Съюза проблесна ярко, огряно от истинското такова, току-що изпълзяло иззад облаците. Горст вдигна щита, пъхна ръка в ремъците и се запъти с решителна походка към Стария мост. Докато подминаваше Баяз, магусът отново се беше разположил на стола, кръстосал крака, а жезълът му лежеше отстрани в тревата.

— Как да се казват? Машини са и бълват огън… огнени машини? Не, глупаво е. Смъртоносни тръби? Имената са толкова важни, а аз така и не се научих да ги измислям. Вие двамата имате ли идеи?

— На мен ми хареса „смъртоносни тръби“… — смотолеви Денка.

— Е, смея да твърдя — продължи Баяз, без да го дочака да довърши, — че не след дълго някой ще им измисли подобаващо име. Имам чувството, че тепърва предстои да гледаме подобни устройства в действие…

ОСНОВАТЕЛЕН СПОР

От това, което виждаше, Бек разбра, че всичко е загубено. Южняците бяха сформирали двойна редица стрелци на южния бряг на реката. Те бяха приклекнали зад една ограда, зареждаха малките си проклети лъкове, после се надигаха и пускаха облак къси стрели към северния край на моста. А там северняците се бяха изпокрили зад наежени от стрели щитове. Селяните от леката пехота, оплели копия, се бутаха зад тях. Улучените от стрелите на южняците биваха влачени през редиците назад, а писъците им допълнително разколебаваха останалите. В това число и Бек, от чийто кураж и бездруго не беше останало много.

С всяко издишване думите почти се изплъзваха от устата му: „Да бягаме“. Мнозина вече го бяха направили. Зрели мъже, с имена и всичко останало, избягаха през моста, за да отърват кожата. Защо, мамка му, Бек и хлапетата в къщата трябваше да останат? Защо трябваше да им пука на тях дали Коул Ричи ще удържи някакъв си град, или пък Дау Черния ще продължи да носи огърлицата на Бетод?

На южния бряг битката беше приключила. Съюзническите войници бяха успели да влязат в последните отстоявани от северняците къщи и бяха изклали или изгорили живи вътре защитниците, което за тях май беше едно и също. Димът от пожарите продължаваше да се носи над реката. Сега южняците се готвеха да минат и моста. Един отряд се групира в клинообразен строй от другата страна. Досега Бек не беше виждал войници с толкова много броня. Бяха покрити от глава до пети с тежка стомана и приличаха по-скоро на нещо изковано в работилница, отколкото родено от плът и кръв. Спомни си за жалките оръжия, с които разполагаше дрипавата им дружина. Тъпи ножове и криви копия. Да излязат насреща им, щеше да е, като да опиташ да убиеш бик с карфица.

Нов облак стрелички изсвистя над реката и един огромен селянин от задните редици скочи с писък, разбута хората пред себе си и се преметна през моста във водата. Откъдето мина, разкъса стената от щитове, а редицата, в която беше стоял допреди малко, се огъна и разтегли. Вече никой не искаше да клечи и да чака да го пронижат, но също така не искаше и да се изправи лице в лице със стоманените копелета от другата страна на моста. Дау Черния може и открай време да обичаше миризмата на изгорено месо, но сега той беше далече. А южняците ужасно близо, нещо повече, готвеха се да дойдат още по-близо. Бек почти видя как куражът ги напуска. Всички запристъпяха назад, щитовете се разклатиха и отдалечиха един от друг, копията се разлюляха хаотично.

Именитият войн, който командваше защитата, се обърна, вдигна секира и извика нещо на останалите. В следващия момент се свлече на коляно и протегна ръка назад, опитвайки се да докопа нещо на гърба си. Накрая се просна по очи и Бек видя една от късите стрели да стърчи от финото му наметало. Тогава от другата страна на моста някой се провикна и съюзническите войници тръгнаха напред. Цялата тази лъскава стомана се понесе с тропот напред като едно огромно, разярено чудовище. Това не беше дивашкото нападение на северняшките войници, в което всички хукват напред колкото им крака държат. Южняците просто подтичваха, бавно, но решително и целеустремено. В този момент, без дори да дочакат врага, стената от щитове се разкъса и мъжете побягнаха. Следващият облак стрели откъм южния бряг покоси още дузина от обърналите гръб северняци, а останалите се пръснаха из площада като ято яребици по полето.

Бек видя един ранен да се влачи по корем с три стрели в гърба. Гледа го с ококорени очи и затаен дъх. Какво е усещането, когато стрелата се забива в тялото ти? Дълбоко в плътта? Във врата. В гърдите. В топките. Или острието на меч? Стоманата е толкова остра и твърда, а плътта така мека. Какво е усещането, когато ти отсичат крака? Колко може да боли една рана? Цялото това време, прекарано в мечти за битки, без да се замисли над това.

Да бягаме. Обърна се да го каже на Рефт, но когато го видя, той стреляше през прозореца. Ругаеше, зареждаше и пак стреляше. Същото трябваше да прави и Бек, така беше казал Потопа, но лъкът сякаш тежеше цял тон, а ръката му беше така слаба, едва го удържаше. Мамка му, повръщаше му се. Трябваше да бягат, но той беше прекалено изплашен дори да го каже. Такъв страхливец беше, че нямаше сили да се покаже пред момчетата долу. Да видят гнусния му, унизителен, пълнещ гащите страх. Можеше само да стои тук горе, вдигнал лък пред прозореца, но не намерил сили да опъне тетивата. Приличаше на някой, извадил оная си работа да пикае, но току-що открил, че не може да го направи, когато го гледат.

Чу тетивата на Рефт да избръмчава, после го чу да крещи: „Аз слизам долу!“. Видя го да изтегля с една ръка дългия нож от колана си, а с другата една къса брадвичка, докато тичаше към стълбите. Бек остана на място, с широко отворена уста, но не каза нищо. Беше стиснат в капана на страховете си, от една страна, да остане сам в таванската стаичка, от друга, този да слезе долу при останалите.

Почти насила погледна отново през прозореца. Южняците нахлуваха на площада — тези в огромните брони най-отпред, а след тях останалите. Бяха дузини. Стотици. От прозорците към тях полетяха стрели. Някой хвърли голям камък от покрива на мелницата, улучи един войник по шлема и го просна на земята. Но те бяха навсякъде, тичаха по улиците, блъскаха по вратите, посичаха в движение куцащи ранени. Край моста стоеше съюзнически офицер, облечен в същия ярък жакет и със същите извезани със златно ръкави като пленника, когото беше отвел Тръпката. Той размахваше сабя към отделните къщи и насочваше войниците.

Бек вдигна лъка, прицели се и най-после намери сили да опъне тетивата.

Не можа да го направи. Главата му кънтеше от ужасната врява, просто не можеше да мисли. Разтрепери се толкова силно, че вече не виждаше нищо. Затвори очи и пусна слепешката стрелата — единствената за цялата битка. Вече беше прекалено късно за бягане. Те бяха навсякъде около къщата. А той в капан. Пропусна шанса си и сега южняците бяха навсякъде. В очите му хвръкнаха трески и Бек се запрепъва заднешком, спъна се, падна по задник на пода и задрапа с пети по дъските. В рамката на прозореца се беше забила една от късите южняшки стрелички. Беше разцепила дървото и острието й блестеше от вътрешната страна на рамката. Той остана на пода, подпрян на лакти, вторачен в острия й връх.

Искаше майка си. Мъртвите му бяха свидетели, как само искаше майка си. Що за нещо е това, един мъж да иска майка си?

Бек скочи на крака. Чуваха се трясъци и тежко думкане, викове и писъци, които не приличаха на излезли от човешки гърла. Навсякъде. На долния етаж, вътре, вън, главата му се въртеше насам-натам при всеки нов шум. Бяха ли влезли вече в къщата? За него ли идваха? Но не можеше да помръдне от място, просто стоеше и се обливаше в пот. Чак краката му бяха мокри. Прекалено мокри. Беше се напикал. Беше се напикал като бебе и дори не беше разбрал кога, чак докато не започна да му става студено на краката.

Той изтегли от ножницата бащиния меч. Намести пръсти около дръжката. Тежестта на стоманата трябваше да му вдъхне сила, както винаги досега. Вместо това го накара да мисли за дома. Домъчня му за малката вмирисана стаичка, където толкова пъти го беше вадил от ножницата, където съскането на стоманата при излизане от ножницата нашепваше и подхранваше дръзките му мечти. Тръгна бавно към стълбите, извърнал настрани глава и примижал с очи, сякаш това, че не виждаше ясно пред себе си, някак щеше да го предпази от опасностите.

Долу цареше пълен безпорядък. Движение навсякъде, сенки, потъмни сенки и светли проблясъци от разбитите капаци на прозорците. Пръснати по пода изпотрошени вещи и покъщнина, святкащи остриета. Пращене на дърво. Някой се опитваше да влезе. Смесица от неразбираеми гласове, южняшки думи. Крясъци и стонове.

Двама от хората на Потопа лежаха на пода. От единия течеше обилно кръв. Другият повтаряше „не, не, не“. Топчестата физиономия на Колвинг беше изкривена в злобно, налудничаво изражение, докато ръгаше един съюзнически войник, който се опитваше да се промуши през вратата. От тъмното изникна Рефт, удари войника с брадвичката си в тила и той се просна на пода, събаряйки Колвинг под себе си. Рефт продължи да го млати по стоманената броня на гърба, накрая намери пролуката между шлема и нагръдника му и го довърши.

— Дръжте ги навън! — изрева той и затръшна с рамо вратата.

Един южняк влетя през прозореца, само на крачка от долния край на стълбите. Бек можеше да го наръга в гърба. Вероятно без дори някой да го види. Но не можеше да спре да мисли какво ще стане, ако нещо се обърка. Какво ще стане, ако замахне с меча. Затова не направи нищо. Брейт изпищя, обърна се и посегна да наръга войника с копието си, но преди да го направи, онзи стовари тънкия си меч в рамото му и острието потъна почти до гърдите на момчето. То изпищя и копието му се замята диво насам-натам, докато войникът се мъчеше да изтегли заседналото в рамото му острие на оръжието си. Кръвта на Брейт пръскаше върху двама им.

— Помощ! — крещеше Стодър, притиснал гръб в стената, с увиснал безпомощно в едната му ръка сатър. — Помощ!

Бек не се обърна да побегне. Просто се дръпна тихо назад и изкачи внимателно едно по едно стъпалата. Отиде бързо до отворения шкаф, изхвърли навън дървения рафт и се шмугна в покритата с паяжини вътрешност. Напипа две пролуки между дъските на вратата и бавно я затвори след себе си. Клекна и притисна гръб в долните краища на гредите на покрива. Остана сам в тъмното, като малко дете в скривалището си. Сам с бащиния меч, хлипането си и шума от битката на долния етаж, в която избиваха другарите му.

Лорд-губернатор Мид стоеше със скръстени на гърба ръце пред един от северните прозорци, гледаше наперено и кимаше с разбиране при рапортуваните вести, сякаш наистина му говореха нещо. Щабните офицери се бяха скупчили около него като пилци около гъска и също като тях крякаха превъзбудено. Финри стоеше, незабелязана от никого, в дъното на стаята, като грозна тайна, за която никой не искаше да си спомня. Изгаряше от желание да научи какво става, но не смяташе да достави удоволствие на кой да е от щабните офицери, като попита. Гризеше нокти и прехвърляше наум всички възможности за отмъщение.

Не искаше да си го признае, но в момента най-много я беше яд на самата себе си. Сега вече виждаше ясно колко по-добре можеха да се развият нещата, ако се беше преструвала на търпелива, чаровна и смирена женичка, точно каквато Хал очакваше от нея да бъде. Трябваше просто да се умилква и ръкопляска на нескопосаните опити за командване от страна на Мид, да спечели доверието му и тихомълком да се намърда в обкръжението му като кукувица в гълъбово гнездо.

От друга страна, човекът беше достатъчно суетен, за да мъкне из половината Север помпозния си портрет. Може би не беше твърде късно да изиграе ролята на заблудена овца и с помощта на малко престорено разкаяние да спечели благосклонността му. Тогава, когато й се отвори възможност, хубавичко ще му забие нож в гърба. Отблизо най-добре стават тези неща. Да, по един или друг начин ще му забие ножа в гърба. Нямаше търпение да види съсухрената му физиономия, когато най-после…

— Ха-ха — изсмя се Алис. — Кой е това?

— Кой?

Финри погледна през прозореца, който гледаше на изток, в момента напълно игнориран от останалите в общата стая на странноприемницата, предвид факта, че битката се водеше откъм северната й страна. От гората беше излязъл някакъв дрипльо. Стоеше изправен на една ниска оголена скала в полето, с развяна от вятъра дълга коса и гледаше право към странноприемницата. Без значение докъде можеше да стига човешкото въображение, той в никакъв случай не можеше да мине за съюзнически войник.

Финри го огледа внимателно. Хората на Кучето трябваше да са на повече от час път зад тях, а и нещо в самата гледка на самотната фигура на скалата просто… не беше наред.

— Капитан Хардрик — провикна се тя. — Това някой от хората на Кучето ли е?

— Кой? — Хардрик тръгна към нея. — Честно казано, нямам представа…

Мъжът на скалата вдигна нещо пред лицето си и изви назад глава. Секунда по-късно над полето се разнесе плътен, протяжен вой.

— Рог! — изсмя се отново Алис.

В момента, в който долови вибрациите на звука в стомаха си, Финри вече знаеше всичко.

— Капитане — сграбчи тя ръката на Хардрик. — Трябва да отнесете вест до генерал Яленхорм, че сме нападнати.

— Моля? Но какво…

Идиотската усмивка на капитана се стопи, когато проследи погледа й.

— Оу — каза Алис.

Изведнъж по цялото си протежение гората сякаш оживя. Измежду дърветата се появиха мъже, чорлави, дрипави, мнозина полуголи. И сега, когато стоеше сред стотици други мъже, Финри най-после разбра какво не беше наред с онзи на скалата. В сравнение с останалите, той беше гигант, в истинския смисъл на думата.

Хардрик зяпаше навън с увиснало чене. Финри стисна с всичка сила ръката му и го повлече към вратата.

— Сега, капитане! Намерете генерал Яленхорм. Намерете баща ми. Тръгвайте!

— Трябва ми заповед…

Погледът му прескочи към Мид, който все така безгрижно съзерцаваше настъплението към Осранг. Щабните офицери не правеха разлика от него, с изключение на двама-трима, които се бяха отдалечили с небрежна походка от групата на Мид, явно заинтригувани от звука на рога.

— Кои са тези? — попита единият.

Финри нямаше време за обяснения. Пое дълбоко дъх и нададе най-пронизителния и най-протяжния женски писък, на който беше способна. Единият от цигуларите изскърца фалшиво, другият продължи за момент, после спря и в общата стая настъпи тишина. Всички глави се извърнаха рязко към Финри, с изключение на тази на капитан Хардрик. Тя с облекчение забеляза, че писъкът й най-после го беше накарал да хукне към вратата.

— Какво, мамка му… — поде Мид.

— Северняци! — извика някой. — На изток!

— Какви северняци! Какви ги…

В следващия момент вече всички крещяха.

— Там! Там!

— Майко мила!

— Всички на стената!

— Имаме ли стена?

Хората по полето — кочияши, прислужници, ковачи и готвачи — изскачаха от шатри, фургони и палатки и хукваха презглава към странноприемницата. Между тях вече препускаха ездачи, яхнали някакви рунтави понита. Яздеха без седла и стремена, но независимо от това се движеха изключително бързо. Финри си помисли, че те също така може би имаха и лъкове, и в момента, в който го направи, първите стрели изчаткаха по северната стена на странноприемницата. Една влетя през прозореца и се плъзна по пода. Представляваше просто черно, грубо издялано парче дърво, но въпреки това доста опасно на вид. Някой извади сабя и в следващия момент из цялата обща стая на странноприемницата засвятка стомана.

— Качете стрелци на покрива!

— Затворете капаците на прозорците!

— Имаме ли стрелци?

— Къде е полковник Бринт?

Една сгъваема маса изскърца жалостиво, докато офицерите я вдигаха, за да препречат с нея един от прозорците, и хартията от плота й се разпиля по пода.

Финри успя да зърне за последно какво ставаше навън, докато двама от офицерите се бореха да затворят прогнилите капаци на друг прозорец. През полето към тях препускаше огромна тълпа. Бяха преполовили разстоянието между гората и странноприемницата и започваха да се разгръщат през полето. Над главите им плющяха опърпани черни знамена, с преплетени в тях кости. Сигурно бяха около две хиляди. А срещу тях, в странноприемницата и около нея, имаше не повече от сто, при това леко въоръжени. Финри преглътна тежко.

— Портите затворени ли са?

— Залостете ги!

— Отзови Петнайсети!

— Прекалено късно ли е за…

— О, небеса. — Очите на Алис бяха обезумели от ужас. Стрелкаха се насам-натам в търсене на начин за бягство. И не откриха никакъв. — В капан сме!

— Ще ни дойдат на помощ — каза Финри, колкото можа по-спокойно, докато сърцето й блъскаше като лудо.

— Кой?

— Кучето. — „Който съвсем благоразумно се постара с всички сили да стои колкото може по-настрана от Мид“ — каза си наум Финри. — Или генерал Яленхорм. — „Чиято дивизия е в такова състояние след вчерашния погром, че тя самата има нужда от помощ.“ — Или съпрузите ни. — „Които са достатъчно заети с атаката на Осранг и най-вероятно дори не подозират за новата опасност, току-що появила се току зад гърба им.“ — Ще ни дойдат на помощ — повтори тя, осъзнавайки колко жалко и неубедително прозвуча.

Офицерите се стрелкаха хаотично из общата стая, сочеха във всевъзможни посоки, крещяха един на друг взаимно противоречащи си заповеди. С всеки следващ барикадиран с какво ли не прозорец в стаята ставаше все по-тъмно и по-объркано. Забравен от всички, Мид стоеше насред стаята, с извадена сабя с позлатена дръжка в едната ръка, а другата, свита в юмрук, потрепващ от безсилие. Приличаше на изнервен баща, открил, че в деня на така старателно планираната сватба от него никой не се нуждае повече. Зад гърба му ликът му гледаше строго от портрета.

— Какво ще правим сега? — питаше той, но нямаше кой да му отговори. Отчаяно шарещите му очи се спряха на Финри. — Какво ще правим сега?

В момента, в който тя отвори уста, осъзна, че нямаше никаква представа.

КОМАНДНАТА ВЕРИГА И ОКОВИТЕ НА КОМАНДИРА

След краткото просветляване, облаците се бяха струпали отново и дъждът се завърна. Поръси нежно лорд-маршал Крой и щаба му с поредната доза мизерия и скри напълно от погледите им и двата фланга на бойното поле.

— Проклет дъжд! — ядосваше се той. — Да бях с кофа на главата, повече щях да виждам.

Хората често си мислят, че лорд-маршалът разполага с абсолютна власт над бойното поле, по-голяма дори и от тази на император в тронната си зала. Не подозират за огромното количество препятствия на пътя му. Времето например, пословично известно със склонността си да не зачита заповеди. Или политическата обстановка: капризите на краля, нагласата на населението. И най-накрая, неизброимите проблеми в тила: трудности с обоза и транспорта, дисциплината. Колкото по-голяма бе една армия, толкова по-тромаво ставаше управлението й. Ако човек успееше с помощта на някакво чудо да вкара тази непокорна тълпа в строй, така че да е готова за битка, и избереше добро местоположение за разполагане на щаба — достатъчно далече от фронта, но на издигната позиция, откъдето главнокомандващият да може, на теория поне, да ръководи действията на бойното поле, той пак не можеше да види всичко. На заповедите им отнемаше поне половин час да достигнат до човека, за когото са предназначени, и така често ставаха безполезни, дори опасни за изпълнение в момента на получаването им.

Колкото по-нависоко се изкачваше човек в командната верига, толкова повече бримки между него и стоманата, предназначена за врага. И толкова по-трудно предаването на заповеди. А повече хора между него и войника означаваше повече човешки спънки по пътя към успеха: страхливост, прибързаност, некомпетентност и най-лошото от всички — добри намерения. Така късметът получаваше повече възможности за изява, а той според Крой рядко обръщаше нещата в негова полза. С всяко следващо повишение Крой се беше надявал, че този път окончателно ще скъса оковите и най-после ще получи така заветната власт над всичко и всички. И с всяко следващо повишение се оказваше още по-безпомощен отпреди.

— Аз съм просто един сляп, стар идиот, озовал се в дуел — промърмори той.

Само дето от безпомощно и слепешката размахваната рапира не зависеше само неговият живот, а този на хиляди други.

— Ще желаете ли брендито си, лорд…

— Не, мамка му, хич не ми е до него! — кресна той на адютанта си и веднага съжали, когато го видя да се дръпва боязливо назад с бутилката в ръка.

Как да му обясни, че вчера новината, че на съвестта му лежи смъртта на стотици от хората му, го достигна именно с чаша бренди в ръка и сега от самата мисъл за напитката му се повдигаше?

А това, че дъщеря му беше толкова близо до фронтовата линия, допълнително вгорчаваше живота му. На няколко пъти вече се улавяше, че премества далекогледа на изток и опитва да види през пелената на дъжда странноприемницата, в която Мид беше установил щаба си. Почеса се сърдито по бузата. Бяха го прекъснали по време на бръснене с лошата вест, че Кучето и хората му са се натъкнали на следи от някакви диваци, дошли от отвъд Крина. А хора, които Кучето нарича диваци, явно бяха наистина диви. И сега Крой едва успяваше да си събере мислите от притеснение, но по-тревожното бе, че едната половина от лицето му беше гладко избръсната, а другата не. Подобни подробности винаги го тревожеха. Армията е изградена от множество подробности и детайли, точно както къщата от тухли. Ако една не е поставена както трябва — цялата постройка може да рухне. Но ако човек внимава достатъчно при полагането на хоросана и после тухлата…

— Хм — промърмори Крой. — Аз наистина съм просто един проклет зидар.

— Последните сведения от Мид са, че се справят добре с нападението — каза Фелниг, безсъмнено в опит да го откъсне от тревогите. Началник-щабът му го познаваше прекалено добре. — Окупирали са вече почти цялата южна част на Осранг и сега се готвят да атакуват по моста.

— Имаш предвид, че са се справяли добре преди половин час?

— С повече не разполагаме, господине.

— Така е.

Крой погледна за последно, но от странноприемницата не се виждаше почти нещо, за Осранг и дума да не става. С тревоги нямаше да постигне нищо. Ако всеки в тази армия имаше смелостта и изобретателността на дъщеря му, отдавна да са спечелили войната и да пътуват обратно за дома. Тежко на северняка, който се изпречеше насреща й, когато е в лошо настроение. Проследи с далекогледа си течението на реката и спря върху Стария мост.

Или поне му се щеше да бе направил именно това. Бледата светла чертичка през тъмната криволичеща ивица, за която предполагаше, че е вода, се появяваше и изчезваше с всеки следващ талаз на ситния ръмеж. Разстоянието дотам беше поне миля и половина-две. Със същия успех можеше да гледа коя да е друга част от долината.

— Проклет дъжд! Какво е положението отляво?

— Според последните вести от Митерик втората му офанзива през моста е била, как точно го беше казал? Притъпена.

— Ясно, значи, вече се е провалила окончателно. И все пак превземането на мост при упорита съпротива не е лесна работа.

— Хм — изсумтя Фелниг.

— На Митерик може да му липсват много качества…

— Именно.

— … но постоянството и упоритостта не са сред тях.

— Прав сте, господине, упорит е като магаре. И постоянно се държи като истински задник.

— Е, хайде сега — каза Крой, после добави под носа си: — От задника винаги има полза, пък било то и само за да има на какво да седиш.

Ако втората офанзива на Митерик се беше провалила, сега той подготвяше трета. А северняците насреща му най-вероятно още не са се окопитили. Той събра с рязко движение далекогледа и потупа с него дланта си.

Главнокомандващият, който чака да научи всичко, преди да вземе решение, никога няма да го вземе. Предугаждай накъде отива битката. Промените в морала, натиска на врага, предимствата. Доверявай се на инстинктите си. А инстинктите на лорд-маршал Крой казваха, че моментът за съкрушителния удар по левия фланг на врага наближава.

Тръгна към вратата на хамбара, който служеше за временна щабквартира. Нямаше нужда от нова цицина на главата и този път си спомни да се наведе, докато влизаше. Отиде право до писалището, взе един от приготвените листове хартия и без да сяда, натопи писалката в мастилницата.

Полковник Валимир,

Частите на генерал Митерик водят тежка битка при Стария мост. Скоро врагът ще е принуден да включи в защитата му всичките си резерви. Ето защо искам да предприемете незабавна атака с цялата численост на полка си. Успех.

Крой

Подписа се с отривисто движение на китката.

— Фелниг, искам да отнесеш това на генерал Митерик.

— Може да го приеме по-добре от вестоносец.

— Не ме интересува, да го приема както си иска. Интересува ме само да няма извинение да пренебрегне заповедта.

Фелниг беше офицер от старата генерация, който рядко даваше воля на чувствата си, и това беше едно от качествата му, на които Крой истински се възхищаваше. Но ненавистта към Митерик явно се оказа повече, отколкото можеше да прикрие.

— Както наредите, лорд-маршале.

Той дръпна ядно листа от ръката на Крой.

Фелниг едва не си отнесе главата в ниския горен праг на вратата на хамбара, докато излизаше. Едва се сдържаше. Натика заповедта във вътрешния джоб на куртката си, огледа се, за да се увери, че никой не го наблюдава, извади плоската метална бутилка от джоба си и отпи. Огледа се отново и отпи нова глътка. После се метна на седлото и препусна с всички сили по тясната пътека, разпръсквайки встрани прислужници, часови и младши офицери.

Колко различно щеше да е всичко сега, ако той, а не Крой беше натоварен с командването на обсадата на Улриок. Ако Крой, а не той беше изпратен на безсмислен поход през прашното нищо на пустошта. Ако той беше обрал славата, а Крой се бе завърнал с цели двайсет пленени фургона продоволствие, но за негова изненада — забравен от всички. Сега той щеше да е лорд-маршал, а Крой негов началник-щаб, разбирай — момче за всичко.

Той се спусна надолу по хълма по осеяната с локви пътека към Адуейн. Склоновете гъмжаха от хората на Яленхорм, които все още се бореха неуспешно с установяването на някакъв ред в дивизията. Гледката на подобна немарливост му причиняваше почти физическа болка. Едва се сдържаше да не спре коня, да не закрещи заповеди на този и онзи и да им набие най-после някаква цел в главите. Цел — толкова много ли искам от хората в една армия?

— Проклетият Яленхорм — изсъска Фелниг.

Човекът беше истински шут, при това, без да е смешен. Нямаше нито мозъка, нито опита за сержант, камо ли генерал. Но явно това, да си приятел с краля от някогашните му запои по таверните, беше по-важно, отколкото години отлична и самоотвержена служба. Всичко това би вгорчило живота на някоя дребнава душица, но за човек като Фелниг то беше просто още един стимул към съвършенство. Той забави за момент и отпи от плоската бутилка.

Отдясно на пътеката явно се беше случило нещо. Работници с дълги кожени престилки се суетяха около две дълги тръби от тъмен метал, поставени насред голям кръг от почерняла трева. Отстрани лежаха тела, покрити с окървавени чаршафи. Безсъмнено проклетият експеримент на Първия магус беше изгърмял право в лицата на околните. Всеки път когато Висшият съвет се намесваше пряко във военните дела, човек трябваше да очаква сериозни загуби и смърт, според опита на Фелниг — рядко от страна на врага.

— Направи път! — изрева той, докато прелиташе през някакво стадо, на което мястото в никакъв случай не бе насред пътя, принуждавайки един от пастирите да се хвърли встрани от копитата на коня му. Навлезе в Адуейн — най-окаяното село, което беше виждал, гъмжащо от посърнали физиономии, ранени и окаляна сбирщина от кой ги знае кои части. Безполезната, затънала в самосъжаление тиня, останала след проваления опит за нападение от страна на Яленхорм. Изметена в тила на дивизията, като тор зад оборите.

Може и да беше глупак, но Яленхорм поне изпълняваше заповедите си. А Митерик само гледаше как да се изсули между тях и да прави каквото си иска. Некомпетентността е непростима, но неподчинението на заповед е… още по-непростимо, мамка му. Ако всеки си правеше каквото му скимне, нямаше да има нито координация, нито контрол, нито цел. Нито армия, просто тълпа от хора, всеки с дребнавите си стремежи и суета. От самата мисъл му…

От една врата изникна внезапно някакъв прислужник с кофа в ръка и се изпречи точно на пътя му. Конят се стресна, закова на място и се вдигна на задните си крака, а Фелниг едва се задържа на седлото.

— Разкарай се от пътя ми!

Без да се замисли, той удари мъжа през лицето с камшика си за езда. Прислужникът извика, просна се по очи в канавката, а водата от изпуснатата кофа плисна по стената на къщата. Фелниг пришпори коня и отмина. От горещината на алкохола в стомаха му нямаше следа и сега усещаше червата си свити на ледена топка. Не трябваше да прави това. Беше допуснал гневът му да надделее над разума и от това още повече се ядоса.

От цялото безредие в дивизията на Митерик, най-голям хаос цареше именно около щаба му. Офицерите търчаха насам-натам, пръскаха кал с ботушите си и се надвикваха един друг. Най-гръмогласно изкрещяната заповед вземаше надмощие пред най-добрата идея. Командирът трябва да дава личен пример. Капитанът на ротата си, майорът на батальона си, полковникът на полка, а Митерик на цялата дивизия. Калпави офицери — калпави войници. Калпави войници — поражение. Във времена като тези уставът е това, което спасява животи. Що за офицер позволява подобен хаос в щаба си? Фелниг привърза коня си и тръгна право към входа на шатрата на Митерик. Изпълненият му с възмущение поглед се оказа достатъчен да разчисти от пътя му няколко изпречили се пред него адютанти.

В шатрата цареше двойно по-голяма бъркотия. Митерик се беше надвесил над една маса, притиснат отвсякъде от крещяща камара пурпурни униформи, и бръщолевеше на висок тон. Пред него имаше някаква импровизирана карта на долината. Отвращението му от човека го блъсна в лицето, по-осезаемо от вятър. Той беше от най-лошия тип войници, онези, които прикриваха некомпетентността си под устрем и претенции за нюх в занаята, и за най-голяма беда, почти винаги успяваше да заблуди околните. Но не можеше да заблуди Фелниг.

Той пристъпи напред и отдаде безупречно чест. Митерик му отвърна с властно движение на ръката, без дори да вдигне поглед от картата.

— Нося заповед от лорд-маршал Крой за Първи полк на Кралската гвардия. Ще съм ви признателен, ако я предадете незабавно.

Фелниг не съумя да прикрие добре презрението си и Митерик очевидно го долови.

— Малко сме заети в момента с военни дела, може да я оставите ей…

— Боя се, че това няма да е възможно, генерале. — Фелниг трябваше да положи всички усилия да се сдържи да не плесне Митерик през устата с ръкавиците си. — Лорд-маршалът изрично даде да се разбере, че трябва да настоявам за незабавно изпълнение на заповедта му.

Митерик се изправи и мускулите на огромните му челюсти заиграха.

— Да настоявате, значи?

— Да. Да настоявам.

Фелниг тикна яростно заповедта в лицето му. Костваше му нечовешки усилия да не отвори пръсти и да остави хартията да полети към физиономията на генерала.

Митерик протегна ръка, като едва се сдържаше да не го фрасне с другата, отскубна сгънатия лист от пръстите на Фелниг и го отвори.

Фелниг. Какъв задник. Ама че арогантен, педантичен глупак. Педантичен буквояд, без капка въображение или самоинициатива. Не му стиска за нищо, както биха казали северняците, с присъщата им дарба да наричат нещата с истинските им имена. Какъв късмет, че имаше лорд-маршала за приятел. Какъв късметлия беше, че Крой го влачеше след себе си с всяко свое повишение. Ако не беше той, сега сигурно още щеше да е капитан с впита във врата яка.

Фелниг. Какъв задник. Спомни си го, като докара ония жалки шест фургона с провизии след бляскавата победа на Крой при Улриок. И настояваше приносът му да бъде отчетен. Батальонът му избит почти до крак за някакви си шест фургона с провизии. И приносът му беше отчетен, о, да. Ама че задник, беше си помислил тогава Митерик и до ден-днешен мнението му оставаше непроменено.

Фелниг. Гноясал сфинктер такъв. Виж го само. Задник. Сигурно се мисли за нещо повече от останалите, а не се вижда, че не може да изкара деня, ако не е пил, за последното Митерик знаеше от сигурен източник. Сигурно си мисли, че може да върши работата му по-добре от него. А може би дори тази на Крой? Ама че задник. Той беше от най-лошия тип войници, онези, които прикриваха глупостта си зад устава, и за най-голяма беда, почти винаги успяваше да заблуди околните. Но не можеше да заблуди Митерик.

Два от опитите му за превземане на моста се бяха провалили и сега трябваше да подготви нов, нямаше време да се занимава с тоя помпозен бюрократ. Обърна се към Опкър, неговият началник-щаб, и посочи със смачканата в ръката си заповед на картата.

— Кажи им да приготвят Седми, а Втори да е готов зад тях. Искам кавалерията на отсрещния бряг в момента, в който успеем да задържим някаква територия на другия край на моста, мамка му, това поле направо плаче за кавалерийска атака! Разкарай Келнския полк от пътя, разчистете ранените. Ако трябва, в реката да ги изхвърлят. Проклятие, даваме време на северняците да се окопитят. Мамка му, даваме им достатъчно време да си вземат вана, ако решат! Кажи им да го направят моментално, ако ли не, кълна се, слизам долу и лично ще ръководя атаката, без значение ще успея ли да намърдам тлъстия си задник в бронята, или не. Кажи им…

Той усети нечий пръст да смушква рамото му.

— Заповедта трябва да се изпълни незабавно, генерал Митерик, незабавно!

Фелниг почти изкрещя последното и опръска със слюнка лицето му. Не можеше да повярва до каква степен беше обсебен глупакът от правилата на устава. Във времена като тези уставът означаваше смърт. Що за офицер държи на уставно поведение в щаба, докато навън тече битка на живот и смърт? Докато умират хора? Той зачете гневно заповедта.

Полковник Валимир,

Частите на генерал Митерик водят тежка битка при Стария мост. Скоро врагът ще е принуден да включи в защитата му всичките си резерви. Ето защо искам да предприемете незабавна атака с цялата численост на полка си. Успех.

Крой

Първи беше временно зачислен към дивизията на Митерик и като техен командир, беше негова отговорност да интерпретира заповедта на главнокомандващия и да им даде ясни указания относно изпълнението й. Заповедта на Крой, точно като самия него, беше формулирана ясно и стегнато, а и моментът за изпълнението й беше пределно ясен. Но проклет да е, ако пропусне възможността да изкара от кожата му това безврато насекомо, началник-щаба му. Щом иска всичко да е по устав, ще го получи и дано се задави с него.

Той разстла листа върху картата, вдигна ръка и защрака с пръсти, докато някой не пъхна в тях писалка. После издраска, без много да се замисля над съдържанието, няколко реда под заповедта на маршала.

Уверете се, че врагът е въвлечен в битката с всичките си резерви, преди да минете потока. Междувременно внимавайте да не издадете позицията си. Аз и хората ми даваме всичко от себе си. Не ни разочаровайте.

Генерал Митерик, Втора дивизия

Митерик тръгна към изхода на шатрата и мимоходом избута с рамо Фелниг от пътя си.

— Къде се дяна това момче от полка на Валимир? — провикна се той навън. — Как се казваше? Леперлиспер?

— Ледерлинген, господине! — Един висок, слаб младеж с тревожно изражение на лицето отдаде неубедително чест и завърши с едно още по-неубедително: — На вашите заповеди, генерал Митерик!

Митерик не би му се доверил да отнесе успешно нощното му гърне до потока, камо ли важна заповед, но както беше казал Бяловелд: „На война човек трябва да обръща спънките в своя полза“.

— Отнеси незабавно това на полковник Валимир. Това е заповед от лорд-маршала, разбираш ли? От изключителна важност.

Митерик натика в ръката на младежа смачканата хартия с тук-там ситни пръски мастило.

Ледерлинген не помръдна от място, вторачен в заповедта в ръката си.

— Е? — кресна генералът.

— Ъ… — Той отново отдаде чест. — Разбрано…

— Действай! — изрева в лицето му Митерик. — Тръгвай!

Ледерлинген заотстъпва сковано заднешком, все още изпънал гръб, после се обърна и хукна през калта към коня си. Когато се намести на мокрото седло, забеляза някакъв кльощав офицер без никакъв врат и силно колосана куртка да излиза от щабната шатра и да съска нещо на генерала под погледите на часови и офицери, измежду които един доста едър, с тъжен поглед и дебел врат, който му изглеждаше познат отнякъде.

Не можеше да се сети откъде, но за това и бездруго нямаше време. Най-после имаше работа, която си заслужаваше вършенето. Той обърна гръб на иначе интригуващата и поучителна гледка на двама от най-старшите офицери в армията на Негово Величество, съскащи един на друг, и препусна на запад. Честно казано, не съжаляваше, че си тръгна. Щабът се оказа още по-плашещо и объркващо място от фронтовата линия.

Провря се през скупчените нагъсто пред шатрата мъже, викайки да се дръпнат от пътя му, после продължи през по-разредена тълпа от войници, готвещи се за третата атака по моста. Държеше юздите с една ръка, а в другата стискаше заповедта. Трябваше да я прибере в джоба си, така само му пречеше да язди, но се страхуваше да не я изгуби. Заповед от самия лорд-маршал Крой. Точно за това беше мечтал, когато постъпваше в армията с грейнали от нетърпение очи. Възможно ли бе да са минали само три месеца?

Вече оставяше по-голямата част от дивизията на генерал Митерик зад гърба си, а с тях и глъчката. Ускори темпото и се приведе над седлото, докато конят му препускаше по осеяния с туфи черен път, далече от Стария мост, право към тресавищата. За съжаление, щеше да се наложи да остави коня при малкия отряд, оставен в тила на полка, и да отнесе заповедта на Валимир пеша през тресавището. Дано само не стъпи където не трябва, че тогава ще отнесе заповедта на Клидж.

Мисълта го накара да потрепери. Братовчед му го предупреди да не се записва в армията. Каза му, че войната е ужасно нещо, пълна бъркотия, в която и добрите хора вършат страшни злини. Каза му, че всяка война е заради амбициите на богатите, а бедните могат да очакват само гробове от нея, а също, че в цялата рота, в която беше служил, нямало двама що-годе свестни хора на кръст. Офицерите до един били арогантни, невежи и нескопосани. Войниците пък — страхливци, фукльовци, побойници или най-обикновени крадци. Тогава Ледерлинген си мислеше, че братовчед му умишлено преувеличава, за да го наплаши, но сега му се струваше, че може би дори беше смекчил нещата в разказа си. Ефрейтор Тъни например обединяваше успешно страхливеца, фукльото, побойника и крадеца в едно и беше най-големият злодей, когото Ледерлинген някога беше виждал, но незнайно защо, всички го смятаха за герой. Да живее ефрейтор Тъни, най-долният мошеник и кръшкач в цялата дивизия!

Черният път се превърна в камениста пътека, виеща се през дерето на малък поток, или по-скоро, през широка канавка, пълна с мека кал. В нея растяха дървета с натежали от дребни червени плодове клони. Вонеше на гнило. Каменистата земя не позволяваше по-бърза езда от обикновен тръс. Така си е, войнишкият живот те води на какви ли не красиви и екзотични места.

Ледерлинген въздъхна дълбоко. Войната се оказа ужасно нещо и пълна бъркотия, спор нямаше. Все повече започваше да се съгласява с братовчед си, че не е място за него. Сега просто ще държи главата ниско, ще гледа да не се забърква в неприятности и ще последва съвета на Тъни — никакви доброволни начинания повече…

— Ау!

Ужили го оса по крака. Или поне това си каза първоначално, въпреки че болката беше доста повече от обикновеното ужилване. Когато погледна, от бедрото му стърчеше стрела. Зяпна я смаяно. Дълга, права пръчка със сиви и бели пера на края. Стрела. За момент се замисли дали някой не си правеше шега с него. Фалшива стрела. Болеше, но доста по-слабо, отколкото си го бе представял. Панталонът му започна да почернява от кръв. Стрелата си беше съвсем истинска.

Някой стреляше по него!

Заби пети в хълбоците на коня и изкрещя. Сега вече болеше много. Все едно му бяха забили нажежен ръжен в бедрото. Конят подскочи рязко напред по каменистата пътека и той изпусна юздата. Подрипна на седлото и размаха ръката със заповедта в нея. После се стовари на земята. Зъбите му изтракаха и главата му се замая, докато се премяташе.

Изправи се, залитна и изхлипа от болката в бедрото. Подскочи на един крак, огледа се объркано. Успя да извади сабята си. На пътеката зад него имаше двама мъже. Северняци. Единият вървеше целеустремено към него с нож в ръка. Другият беше вдигнал лък.

— Помощ! — извика Ледерлинген, но от гърлото му излезе само едно немощно хленчене. Не беше сигурен кога за последно подмина съюзнически войник на пътя. Преди да влезе в дерето, май видя няколко съгледвачи, но това беше отдавна. — Помощ…

Стрелата щръкна от ръкава на куртката му. Върхът й се подаде от другата страна на ръката му. Този път болеше от самото начало. Изпусна с писък сабята. Тежестта му падна върху десния крак и той поддаде. Строполи се на земята и се изтъркаля надолу по брега на потока. При всеки допир на пречупените стрели в земята, през ръката и крака му го пронизваше непосилна болка.

Спря по корем в калта. Продължаваше да стиска заповедта в ръка. Опита да се надигне. Чу някъде отстрани шляпане на крака в калта. Нещо го удари отстрани в шията и главата му подскочи.

Фос Дълбокото измъкна парчето хартия от пръстите на южняка и изтри ножа си в гърба му. Постави крак на тила му и натисна главата му дълбоко в калта. Не искаше да го слуша как крещи. Отчасти, за да не бъде чут от някого, но най-вече, защото в последно време не можеше да понася виковете на умиращия. Ако трябва да се свърши работата, хубаво, така да е, но да ги слуша, докато умират, много благодаря, няма нужда, не е длъжен.

Плиткото се зададе с коня на южняка.

— Красавица е, а? — каза той и се усмихна широко.

— Не я наричай „тя“. Това е кон, не е жена ти.

Плиткото потупа нежно кобилата по главата.

— По-красива е от твоята жена.

— Това беше грубо и незаслужено.

— Съжалявам. Какво да… го правим тогава? Добро животно е. Струва доста…

— Как ще го прекараш от другата страна на реката? Отказвам да влача проклетото добиче през тресавището, а в случай че си забравил, на моста тече битка.

— Не съм забравил.

— Убий го.

— Жалко е, само това…

— Мамка му, убий го и да тръгваме. — Дълбокото посочи към главата на южняка под ботуша му. — Аз убивам него, нали така?

— Е, той не струва нищо…

— Просто го убий! — После, осъзнал, че не е добра идея да повишава глас, предвид това, че наоколо можеше да има още южняци, прошепна: — Просто го убий и скрий някъде проклетото чудо!

Плиткото го изгледа намусено, но придърпа коня за оглавника, увеси се на шията му и го наръга отдолу с ножа. Продължи да го натиска надолу, докато кръвта му изтичаше в калта.

— Гадно, гадничко, гаднярско — поклати глава Плиткото. — Не падат парички от убиването на кончета. Рискувкаме достатъчничко само като идваме тук…

— Спри!

— Какво да спра?

Той довлече един паднал клон и го метна върху трупа на коня.

— Да говориш като бебе, ти какво мислиш? Странно е. Все едно главата ти е спряла да расте, когато си бил на четири.

— Говоренето ми те дразни? — попита Плиткото, докато отсичаше с брадвичката си един клон.

— Да, щом питаш, дразни ме.

Плиткото покри добре с клоните трупа на коня.

— Ми тогавка май ще трябвка да поспра.

Дълбокото въздъхна тежко през стиснати зъби. Един ден щеше да убие Плиткото, или той него, знаеше го сигурно откакто навърши десет. Разгъна листа хартия и го вдигна пред очите си.

— За какво става дума? — надникна през рамото му Плиткото.

Дълбокото се обърна бавно и го погледна право в очите. Нямаше да се изненада, ако денят беше именно днес.

— Какво? Мислиш, че съм се научил да чета южняшки насън и не си спомням ли? Откъде, мътните го взели, да знам за какво става дума?

— Прав си — сви рамене Плиткото. — Ама има вид на нещо важно.

— Да, наистина изглежда като нещо важно.

— Е?

— Предполагам сега въпросът е кой би се заинтересувал да го прочете?

Двамата се спогледаха.

— Калдер — казаха в един глас.

Този път Хансул Бялото око яздеше с всички сили и на лицето му нямаше усмивка. От щита му стърчеше пречупена стрела, а на челото му имаше прясна рана. Имаше вид на човек, току-що излязъл от битка. На Калдер му се догади само при вида му.

— Скейл иска да дойдеш с хората си. — Възрастният войн звучеше достатъчно сериозно. — Южняците тръгнаха отново през моста и този път положението е сериозно. Няма да успеем да ги удържим още дълго.

— Добре. — Калдер знаеше, че този момент все някога ще дойде, но от това, че най-после беше дошъл и чакането беше свършило, не му олекна. — Приготви мъжете.

— Дадено.

Бледоликия тръгна по стената, крещейки заповеди.

Калдер посегна към дръжката на меча, дръпна я, за да разхлаби острието в ножницата, и сериозно се изложи пред наставалите зад стената хора на брат му — сега неговите хора. Време бе да напише първия куплет от песента за дръзкия принц Калдер. Дано само не се окажеше и последният.

— Ваше принц-че-ство!

Калдер се извърна.

— Фос Дълбокото. Все в прекрасни моменти ме заварваш.

— Надушвам отчаянието.

Дълбокото беше мръсен, при това не просто от морална гледна точка. Беше по-мърляв от обикновено, сякаш се беше гмуркал в блато, в което Калдер не се съмняваше, че ще направи, ако подозираше, че някой може да е изпуснал монета на дъното.

— Какво има? Сега нямам време, отивам да умра славно в битка.

— О, не искам да слагам край на баладите, които ще се съчинят в твоя прослава.

— А, те вече пеят песни за него — намеси се Плиткото.

— Ама не и в негова прослава — ухили се Дълбокото. — Намерихме нещо, дето може да те заинтригува.

— Гледай! — викна Плиткото и посочи на юг, а на калната му физиономия белнаха два реда зъби. — Дъга!

И наистина, след спирането на дъжда над ечемика в далечината се беше извила бледа дъга, но Калдер не беше в настроение да й се възхищава.

— Дошли сте да ми напомните за несравнимите гледки наоколо или наистина има нещо важно?

Дълбокото му подаде сгънато парче хартия, омачкана и изцапана. Калдер посегна, но той дръпна ръка.

— На определена цена.

— Цената на хартията не е много висока.

— Естествено — отвърна Дълбокото. — Но това, което е написано на нея, струва доста.

— И какво е написано на нея?

Братята се спогледаха.

— Нещо. Намерихме го у един южняк.

— Нямам време за глупости. Като нищо ще се окаже, че е просто писмо от майка му.

— Писмо ли? — попита Плиткото.

— Давай насам — щракна с пръсти Калдер. — Ще ви платя каквото струва. Ако ли не, отивайте някъде другаде да се дивите на дъгата.

Братята пак се спогледаха. Плиткото вдигна рамене. Дълбокото плесна листа в отворената длан на Калдер. На пръв поглед не беше нищо особено, парче хартия, опръскано с кал и нещо, което подозрително наподобяваше кръв. Като се замисли, познавайки тези двамата, със сигурност беше кръв. Отвътре беше изписан с прилежен, четлив почерк.

Полковник Валимир,

Частите на генерал Митерик водят тежка битка при Стария мост. Скоро врагът ще е принуден да включи в защитата му всичките си резерви. Ето защо искам да предприемете незабавна атака с цялата численост на полка си. Успех.

Следваше нещо, най-вероятно име, но то беше точно на сгъвката на листа, а хартията беше достатъчно протрита на мястото, така че нищо не се четеше. Приличаше на заповед, но Калдер не беше чувал за човек, на име Валимир. Битка при Стария мост. Това не беше кой знае каква новина. Тъкмо щеше да хвърли листа, когато забеляза написаното отдолу, с доста по-груб, наклонен почерк.

Уверете се, че врагът е въвлечен в битката с всичките си резерви, преди да минете потока. Междувременно внимавайте да не издадете позицията си. Аз и хората ми даваме всичко от себе си. Не ни разочаровайте.

Генерал Митерик, Втора дивизия

Митерик. Дау беше споменал това име. Беше един от генералите на Съюза. Какво каза за него, че е умен, но безразсъден. Аз и хората ми даваме всичко от себе си. Звучеше просто като надут глупак. Но заповядва атака през поток. По фланга. Калдер се намръщи. Не през реката. И не по моста. Огледа се, примига замислено. Къде биха били войниците, за които подобна заповед би имала някакъв смисъл?

— Мътните го взели — промърмори под носа си.

Войниците бяха в гората на запад от тях. Готови да минат потока и да ги ударят по фланга. Това е!

— Значи, все пак струва нещо, а? — подсмихна се лукаво Плиткото.

Калдер почти не го чу. Разбута с рамене братята главорези и тръгна към билото на могилата, провря се през подпрените на стената мъже с мрачни физиономии и погледна от другата страна на потока.

— Какво има? — Хансул Бялото око подкара коня си от другата страна на каменната стена.

Калдер разпъна далекогледа на баща си и го насочи на запад. Проследи оголения, покрит с пънове склон, подмина изоставените бараки на дървосекачите и спря на потъналите в сянка дървета по края на гората. Имаше ли там съюзнически войници, готови да хукнат в момента, в който ги видеха да тръгват към моста? Нямаше следа от хора. Нищо не просветваше между дърветата. Възможно ли е да е номер?

Сега какво? Да спази обещанието си и да се притече на помощ на брат си, с риск да остави задника на цялата армия, лъснал гол срещу врага? Или да остане зад стената и така да остави само задника на Скейл да лъщи срещу вятъра? Това е по-безопасното решение, нали? Да държи позицията си. Да предотврати бедствието. Или просто си казваше така, защото му изнасяше повече? Облекчение ли е това, което чувстваше при мисълта, че има начин да избегне битката? И начин да се отърве от глупавия си по-голям брат? Лъжец, лъжец, вече дори не знаеше дали със себе си беше честен.

Отчаяно се нуждаеше някой да му каже какво да направи. Щеше му се Сеф да беше тук, тя винаги имаше дръзки идеи. Тя беше смела. Калдер не е от типа хора, които се притичват на помощ. Да се мотае отзад, му е по-присъщо. Да отървава кожата. Да убива пленници. Не със собствените си ръце, естествено, да заповядва на друг да го стори. Да чука чужди жени, докато мъжете им са на война, да, и това, ако е особено авантюристично настроен. Но това тук надхвърляше далече възможностите и опита му. Мамка му, какво да прави?

— Какво става — попита Бледоликия. — Момчетата…

— В гората от другата страна на потока има съюзнически войници!

Настана пълна тишина и Калдер осъзна, че явно беше казал последното прекалено силно.

— Съюзнически войници? Сигурен ли си?

— Защо още не нападат? — попита Бялото око.

— Защото заповедта им е у мен. — Калдер вдигна пред лицето му листа хартия. — Но скоро ще получат нова.

Той чу мърморенето на войниците около себе си. Досети се, че предават новината от човек на човек. Но това може би не беше толкова лоша идея. Може би именно за това го беше казал по-силно, отколкото трябваше.

— Какво правим тогава? — изсъска Бялото око. — Скейл чака помощ.

— Знам това, не мислиш ли? Никой не знае това по-добре от мен самия! — Калдер се вгледа в гората на запад, свивайки безпомощно ръка в юмрук. — Десетократния. — Майко мила, сега направо гонеше вятъра, да иска помощ от човека, който само преди дни се беше опитал да го убие. — Хансул, тръгвай към Пръста на Скарлинг и кажи на Десетократния, че има войници в гората на запад от потока. Кажи му, че Скейл има нужда от него. Веднага, иначе ще изгуби моста.

— Десетократния? — Хансул повдигна една вежда и го изгледа съмнително.

— Дау каза, че той ще помага, ако имаме нужда от него! Имаме нужда.

— Но…

— Тръгвай!

Бледоликия и Хансул се спогледаха. После Бялото око се качи на коня и препусна към Пръста на Скарлинг. Калдер осъзна, че всички погледи бяха приковани в него. Сигурно се чудеха, защо не постъпи както е редно и не тръгна веднага на помощ на брат си. А също дали си заслужава да продължават да слушат думата на този кретен с хубава коса, който не разбира от нищо.

— Десетократния ще помогне — промърмори Калдер, но не беше сигурен кого точно се опитваше да убеди, тях или себе си. — Изгубим ли моста, всички го загазваме. Съдбата на целия Север се крепи на този мост.

Сякаш на него някога му беше пукало за Севера или за когото и да било, освен за себе си.

Явно патриотичните му брътвежи бяха подействали на Бледоликия точно колкото и на него самия.

— Ех, де да беше устроен светът така — каза възрастният войн, — въобще нямаше да има нужда от мечове. Не се обиждай, Калдер, но Десетократния те мрази, както чумата мрази живота, а и към брат ти не питае кой знае какво чувства. Няма да изложи на опасност хората и себе си, каквото ще да казва Дау. Ако искаш някой да помогне на брат ти, ще трябва да го направиш сам. При това скоро. — Той повдигна въпросително вежди. — Е, какво правим?

На Калдер му се прииска да го фрасне, но вътрешно знаеше, че беше прав. И точно затова искаше да го фрасне. Какво да прави? Вдигна отново далекогледа и обходи края на гората, бавно, от край до край и обратно.

Стори ли му се, или зърна за миг проблясването на друг далекоглед, насочен право към него?

Ефрейтор Тъни погледна през далекогледа си към каменната стена. Стори ли му се, или зърна за миг проблясването на друг далекоглед, насочен право към него? Сигурно си въобразяваше. От другата страна не се случваше нищо особено.

— Движение? — изписка Жълтен.

— Тц.

Тъни сви тръбата и се почеса по наболата, мазна брада на шията си. Започваше да подозира, че нещо друго освен него се беше заселило в яката му. Глупаво решение, ако питаха него, понеже в момента повече от всичко на света искаше да е някъде другаде. — Доколкото виждам, просто си седят там.

— Като нас тук.

— Добре дошъл на славното бойно поле, боецо Жълтен.

— Още ли ги няма проклетите заповеди? Къде се дяна този Ледерлинген?

— Няма как да знаем.

Тъни отдавна беше престанал да се изненадва, че нещата в армията не ставаха точно така ефикасно, колкото си мислеха всички. Погледна през рамо. Полковник Валимир изливаше поредната си доза гняв, този път върху сержант Форест.

Жълтен се наведе към него и прошепна.

— Всеки сере на главата на този отдолу, нали, ефрейтор?

— О, започваш да схващаш как точно действа армията на Негово Величество. Смея да твърдя, че от теб един ден може да излезе чудесен генерал, Жълтен.

— Амбициите ми стигат само до ефрейтор, ефрейтор Тъни.

— Мъдро решение, мисля аз. Както сам можеш да се убедиш.

— Все още нямаме заповеди, господине — отвърна с изкривено в умолителна гримаса лице Форест.

— Проклятие! — кресна Валимир. — Сега е моментът! И най-големият идиот го знае.

— Но… не можем да тръгнем без заповеди, господине.

— Естествено, че не можем, мамка му! Своеволно напускане на пост, това ще направим! Но сега е точният момент и проклетият генерал Митерик ще иска да узнае защо не съм проявил самоинициатива!

— Много вероятно е, господине.

— Самоинициатива, а, Форест? Самоинициатива. Какво е това, питам аз, освен най-удобния повод да разжалваш някого? Проклета игра на карти, в която никой не ти обяснява правилата, казват ти само какви са залозите!

И както обикновено, той продължи да беснее ли, беснее.

Тъни въздъхна и подаде далекогледа на Жълтен.

— Къде отивате, ефрейтор?

— Никъде. Абсолютно никъде. — Тъни се облегна на дънера и притвори шинела си отпред. — Събуди ме, ако нещо се промени, ясно? — Почеса се по шията и нахлупи шапка над очите си. — По някое чудо.

ЗАКЛЮЧИТЕЛНИ РЕПЛИКИ

Шумът на битката беше онова, което изненада Финри най-много. Беше най-силният шум, който беше чувала в живота си. Няколко дузини мъже, ревящи и крещящи с пълно гърло, трошене на дърво, тупурдия от десетки крака по пода, дрънчене на метал, и всичкото това усилено от затвореното пространство на общата стая. Чудовищно, кънтящо ехо — смесица от болка и ярост. Ако подземният свят имаше шум, сигурно звучеше точно така. Надали някой чуваше заповедите, но това нямаше значение.

Вече нямаше полза от заповеди.

Капаците на поредния прозорец влетяха с трясък в стаята. Огромният шкаф с позлатена инкрустация, който го препречваше, смаза под тежестта си един злощастен лейтенант и избълва на пода съдържанието си от изпотрошен порцелан. В светлия отвор на прозореца изникнаха фигури — първоначално просто тъмни опърпани силуети — но когато влетяха в стаята, придобиха ужасяващи подробности. Озъбени лица, намазани с боя и кал. Чорлави коси, с вплетени в тях кости, грубо издялани дървени обеци или такива от отлято желязо. Размахваха нащърбени секири и боздугани със стърчащи метални шипове. Виеха, грачеха в ужасяващ, неразбираем хор, а очите им бяха облещени, обезумели от ярост.

Алис изпищя отново, но Финри незнайно как успяваше да запази пълно хладнокръвие. Късметът на начинаещия, предполагаше тя. Или просто тепърва щеше да осъзнае колко на зле отиваха нещата. А те отиваха много, много на зле. Очите й зашариха наоколо, не смееше да мигне, за да не пропусне нещо.

В средата на стаята един възрастен сержант се бореше с посивял дивак. Двамата се бяха вкопчили в китките един на друг и се лашкаха насам-натам с вдигнати нагоре оръжия, като двама пияни танцьори, които не могат да се разберат кой да води. Малко по-встрани, единият цигулар млатеше някого с инструмента си, който вече представляваше просто парче потрошено дърво с развяващи се в единия му край струни. Отвън в двора портите се тресяха. От вътрешната им страна летяха трески в лицата на часовите, които отчаяно се бореха да ги запънат с алебардите си.

Финри искаше да има някого до себе си и с изненада установи, че мислено желаеше това да е Бремър дан Горст. Предполагаше, че би било по-уместно да е Хал, но нещо й подсказваше, че смелостта, честта и доблестта нямаше да й помогнат много. Брутална сила и ярост, от това имаше нужда в момента.

Видя един бузест капитан с резка през лицето, за когото се носеха слуховете, че бил незаконен син на някаква важна клечка, да промушва със сабята си един дивак с кокалена огърлица — и двамата бяха покрити с яркочервена кръв. Един приятен майор, който навремето, когато беше малка, й разказваше недотам смешни истории, получи боздуган в главата. Залитна настрани и коленете му се огънаха. Едната му ръка търсеше пипнешком липсващата в ножницата му сабя. В този момент отнякъде го посякоха и той се просна на пода сред фонтан от кръв. Оказа се, че го беше довършила сабята на друг офицер, чийто замах бе пропуснал целта си.

— Отгоре! — изкрещя някой.

Диваците бяха успели някак да се качат на горния етаж на странноприемницата и стреляха с лъкове от вътрешния балкон. Един офицер, точно до Финри, се просна по лице на масата със стрела в гърба. Падайки, отскубна една от завесите и тя го покри през глава. Сабята излетя от безчувствената му ръка и издрънча на пода. Финри бързо се пресегна, изтегли кинжала от ножницата на колана му, дръпна се обратно до стената и го скри отстрани до крака си сред гънките на роклята. Все едно пък някой щеше да го е грижа за незначителна кражба в момент като този.

Вратата се отвори с трясък и диваците нахлуха в общата стая на странноприемницата. Явно бяха превзели вече вътрешния двор и избили часовите отвън. Мъжете, които се биеха пред прозорците, се извърнаха рязко, със застинали в ужасени гримаси лица.

— Лорд-губернаторът! — изкрещя някой. — Защитете нег…

Викът му секна и се изви в жалостив писък.

Настъпи пълна суматоха. Офицерите се биеха самоотвержено за всеки инч от общата стая, но губеха битката. Биваха изтиквани към един от ъглите и посичани един по един. Финри бе изблъскана към същия ъгъл, вероятно в резултат на нечия безсмислена проява на рицарство, или по-скоро по чиста случайност. Алис беше до нея, пребледняла и бръщолевеща несвързано. А до нея беше лорд-губернатор Мид, в почти същото състояние. Тримата постепенно бяха изтласкани назад от гърбовете на последните останали офицери, вкопчени в отчаяна битка за оцеляване.

Точно пред Финри стоеше висок войник и тя не виждаше почти нищо над бронята на раменете му. До момента, в който той не падна и през образувалата се пролука не влетя един дивак с нащърбен меч в ръка. Неговото лице видя ясно, макар и за кратко. Беше слаб, с руса коса, а едното му ухо беше прободено от тънки парчета кост.

Мид вдигна ръка и пое дълбоко въздух. Да каже нещо, да извика или да моли за милост. Нямаше значение, преди да го стори, нащърбеният меч се вкопа във врата му, малко над едната ключица. Той залитна и забели очи към тавана. Езикът му висна навън, а пръстите му заопипваха раната. Между тях плисна кръв и потече по разкъсания златен ширит на униформата му. Той се пльосна с трясък върху единия край на масата, почти я преобърна и натрупаната отгоре й хартия се изсипа по гърба му, когато падна на пода.

Алис нададе пореден пронизителен писък.

Финри зяпна трупа на Мид. Внезапно я споходи мисълта, че всичко това може би беше по нейна вина. Че съдбата беше решила да й донесе отмъщение по този начин. Доста пресилено, според нея. Тя би се задоволила с нещо далече по-…

— Ау!

Някой сграбчи лявата й ръка, изви я болезнено и тя се озова лице в лице със зловеща физиономия и два реда изпилени до шипове зъби. Отпечатъкът от ръка, направен със синя боя, на едната му буза беше опръскан с кръв.

Финри го отблъсна от себе си и онзи нададе остър писък. Когато погледна надолу, видя, че държеше кинжала, забит до дръжката в ребрата на дивака. Той я притисна с гръб към стената и започна да извива главата й нагоре. Финри успя да измъкне хлъзгавото острие от гърдите му и да го провре между себе си и тялото на дивака. Изръмжа, натисна върха му под брадичката на дивака и видя острието да потъва. В следващия момент синята му буза се изду от влязлото в устата му парче стомана.

Той се запрепъва заднешком и едната му ръка затърси окървавената дръжка на кинжала. Финри остана притисната до стената, задъхана, с разтреперани колене. Изведнъж главата й се метна на една страна и някаква ужасна болка я прониза през врата. Изпищя, но писъкът секна в гърлото й, когато главата й се блъсна…

Главата й избухна в ярка светлина.

Подът я блъсна в корема. Покрай лицето й скърцаха и се влачеха по пода ботуши.

Усети пръсти около шията си.

Не можеше да диша. Заби нокти в ръката и задраска. Ушите й бучаха.

Нечие коляно се заби в корема й и я притисна към една маса. Горещ, вонящ дъх я блъсна в лицето. Имаше чувството, че главата й ще се пръсне. Почти не виждаше, всичко беше толкова ярко.

И тогава настъпи тишина. Пръстите около врата й отслабиха хватката си едва-едва, но достатъчно, за да си поеме, потрепервайки, дъх. Разкашля се, задави се и пак се разкашля. Първоначално помисли, че беше оглушала, но тогава осъзна, че просто в стаята беше настанала гробна тишина. Труповете лежаха на земята, оплетени в изпотрошени мебели. Подът беше осеян с изпочупена посуда, скъсана хартия и цели купчини мазилка от стените. Някой от умиращите простена тихо. Имаше само трима оцелели офицери. Един държеше окървавената си ръка, другите двама седяха на пода, с вдигнати ръце. Единият плачеше тихо. Диваците стояха надвесени отгоре им, неподвижни като статуи. Имаха някак тревожен вид, сякаш чакаха нещо да се случи.

Финри чу дъските на пода в коридора към общата стая на странноприемницата да изскърцват. Чу го отново. Приличаше на шум от стъпки, но сякаш нещо много по-тежко натискаше дъските. Последва тежка нова стъпка. Очите й се извърнаха към вратата.

На прага се появи човек. По-скоро формата на тялото му беше човешка, не и размерът. Наложи се да наведе глава, за да мине през вратата, а когато влезе, остана някак приведен, все едно стоеше под палубата на кораб и внимаваше да не си удари главата в гредите отгоре. Черната му, тук-там прошарена коса беше полепнала по грубо издяланото лице. Изпъкналата му челюст беше обрасла с черна брада, а на огромните му рамене висеше сплъстена животинска кожа с дълъг косъм. Той огледа пораженията в стаята и на лицето му се изписа разочарование. Сякаш дори се засегна от гледката. Приличаше на човек, поканен на чай, а вместо това озовал се в кланица.

— Защо всичко е изпотрошено? — попита той. Гласът му бе неочаквано мек, а тонът спокоен. Наведе се и вдигна от пода една чиния, която в огромната му ръка изглеждаше като чаена чинийка. Облиза върха на показалеца си, избърса няколко пръски кръв от печата на гърба на чинията и се вгледа в него като внимателен купувач. След това погледът му се спусна към трупа на Мид и лицето му се свъси. — Нима аз не поисках трофеи? Кой уби този стар мъж?

Диваците се спогледаха с ококорени от страх очи. Бяха истински ужасени, осъзна Финри. Един вдигна трепереща ръка и посочи дивака, който я държеше.

— Салук го направи!

Погледът на гиганта се премести върху Финри, после към дивака и коляното, с което я притискаше в корема. Очите му се присвиха, той постави чинията на изподраната маса толкова внимателно, че тя не издаде звук, докосвайки дървото.

— Какво правиш с моята жена, Салук?

— Нищо! — Пръстите около шията на Финри се отдръпнаха и тя се провлачи назад по масата, все още задъхана. — Тя уби Брега, аз просто…

— Ти крадеше от мен.

Гигантът пристъпи към него с наклонена на една страна глава.

Салук се заоглежда стреснато, а останалите се отдръпнаха от него, сякаш беше чумав.

— Но… аз само исках да…

— Знам. — Гигантът кимна разбиращо. — Но правилата са си правила.

Той скъси разстоянието до Салук за части от секундата. Сграбчи го с една огромна лапа за китката на едната ръка, а с другата го стисна за врата и пръстите му почти се събраха с палеца на тила. Отлепи го от пода и размаза черепа му в стената — веднъж, два пъти, три пъти. Кръвта му пръсна по напуканата мазилка. Всичко свърши толкова бързо, че Финри дори не успя да се изплаши.

— Човек се опитва да ги научи на нещо хубаво… — Той положи внимателно мъртвия дивак на пода и го подпря седнал с гръб към стената. Скръсти ръцете в скута му и подпря разбитата му глава на стената, като грижовна майка, слагаща детето си да спи. — Но някои хора никога няма да бъдат цивилизовани. — Отведете жените ми. И гледайте да не ги повредите. Живи струват нещо. Мъртви… — Той претърколи с огромния си ботуш трупа на Мид. Лорд-губернаторът се обърна по гръб и изцъклените му очи се приковаха в тавана. — Са просто пръст.

Алис изпищя. Финри се зачуди как след толкова много пищене успяваше всеки път да докара такъв чист и висок тон. Докато я теглеха през стаята, тя не издаде звук. От една страна, ударът по главата сякаш я беше лишил от глас. От друга, още не можеше да си поеме както трябва дъх след душенето. Но най-вече, защото мислите й бяха заети с търсене на изход от този кошмар.

Бек чуваше, че битката не е свършила. Но на долния етаж беше тихо. Може пък южняците да са си помислили, че са избили всички в тази къща. Може би някак са пропуснали да забележат тясното стълбище към таванската стая. Мъртвите му бяха свидетели, така се надяваше да са го пропуснали…

Едно от стъпалата на стълбището изскърца и дъхът на Бек секна. Може би от скърцане до скърцане няма разлика, но вътрешно той някак знаеше, че това, което чу, беше причинено от крака на човек, който се стараеше да не вдига шум. По кожата му изби пот. Стече се по тила му. Гъделичкаше, но той не посмя да помръдне и да се почеше. Всеки мускул в тялото му беше напрегнат до скъсване, стоеше неподвижен като статуя, не издаваше никакъв шум. Примижаваше при всеки по-шумен дъх, не смееше дори да преглътне. Топките му, задникът му, стомахът му — сякаш бяха пълни с лед, много тежък лед, и той имаше чувството, че всеки момент ще го изпусне на пода.

Чу ново изскърцване. Стори му се, че дори чува копелето да просъсква нещо под носа си. Подиграва му се. Значи, знае, че той е там. Не чуваше какво казва, сърцето му биеше така силно, че имаше чувството, че ще го проглуши. Бек се сви колкото можа повече. Едното му око не се откъсваше от нащърбената пролука между стената и горния край на вратата на шкафа и тясната ивица от таванската стая, видима през нея. Изведнъж в нея се появи върхът на меч. Проблясваше зловещо. След него се появи острието, опръскано с кръв. Кръвта на Колвинг, на Брейт или Рефт. А скоро и на Бек. Съюзнически меч, позна го по усукания метал около гарда и дръжката.

Ново проскърцване. Бек разпъна пръсти пред вратата, но не докосна грубото дърво, за да не го издадат със скърцането си ръждивите панти. Стисна топлата дръжка на бащиния меч. През пролуката на вратата влизаше тънък сноп светлина и една тясна ивица напряко на острието светеше ярко, останалото сивееше матово в тъмното. Трябва да се бие. Трябва, ако иска да види отново майка си, братята си и фермата. А това беше всичко, които искаше сега.

Още една скърцаща стъпка. Бек пое бавно, дълбоко въздух. Времето сякаш спря. Колко време отнема една стъпка?

Още една стъпка.

Бек блъсна вратата на шкафа и изскочи навън, крещейки с пълно гърло. Провисналата врата на шкафа закачи с долния си край дъските на пода и той се спъна и загуби равновесие. Сега нямаше друг избор, освен да се хвърли право срещу него.

Съюзническият войник беше в сянка и бавно извръщаше към него глава. Бек замахна с всички сили и гардът на меча се впи в пръстите му, докато острието потъваше в гърдите на войника. Двамата се завъртяха в една ръмжаща прегръдка и нещо фрасна здраво Бек по главата. Ниската напречна греда на покрива. Падна по гръб, а съюзническият войник се просна с цялата си тежест върху него и му изкара въздуха. Ръката с меча също остана притисната под тялото му, а пръстите премазани около дръжката. Мина малко време, докато очите му се настроят към светлината, но когато отново виждаше, беше лице в лице с облещения войник.

Това не беше съюзнически войник. Беше Рефт.

Той пое дълбоко въздух и бузите му потрепериха. После изкашля кръв в лицето на Бек.

Бек изскимтя и започна да се гърчи и рита под тялото му. Накрая успя да го претърколи настрани. Коленичи до него и се вторачи в лицето му.

Рефт лежеше на една страна. Пръстите на едната му ръка драскаха по пода. Едното му око се извръщаше нагоре към Бек. Опитваше се да каже нещо, но от гърлото му излизаше само хъркане. От носа и устата му течеше кръв. Изпод тялото му също. Пълзеше в жилките на дървените дъски, черна в сянката, яркочервена на светлите петна.

Бек сложи ръка на рамото му. Почти прошепна името му, но знаеше, че няма смисъл. Обви внимателно пръсти около лепкавата дръжка на бащиния меч. Изваждането на острието се оказа много по-трудно от забиването му. Накрая излезе с тихо съскане. Бек отново понечи да каже името на Рефт и установи, че не можеше да говори. Пръстите на Рефт бяха спрели да драскат по пода. Очите му бяха широко отворени. Устата и шията му червенееха. Бек притисна опакото на ръката към устата си и я видя цялата окървавена. Осъзна, че целият беше в кръв. Дрехите му бяха пропити с нея. Беше целият червен. Изправи се и усети стомаха си да се преобръща. Очите на Рефт все още бяха вторачени в него. Тръгна, залитайки, към вратата, надолу по стълбите, оставяйки тънка розова драскотина по мазилката на стената с върха на меча. Бащиният му меч.

На долния етаж никой не помръдваше. Чуваше шума на битката навън, може би, не беше сигурен. Някакви неистови крясъци. Във въздуха се носеше фина пелена дим и миризмата на огън дращеше гърлото му. Имаше вкус на кръв в устата. На кръв, метал и сурово месо. Всички бяха мъртви. Стодър лежеше по лице пред стълбището, с протегната към първото стъпало ръка. Тилът му беше разцепен и косата му лъщеше сплъстена и лепкава. Колвинг седеше облегнат на стената, с килната назад глава. Ръцете му стискаха корема, а ризата му беше цялата подгизнала от кръв. Брейт приличаше на купчина дрипи, захвърлена в ъгъла. Повече, отколкото приживе, горкият нещастник.

Имаше и четирима мъртви съюзнически войници, близо един до друг, сякаш бяха решили да останат заедно до последно. Бек стоеше насред телата им. Врагът. Какви добри брони и оръжия имаха. Нагръдници, брони за краката, лъскави шлемове — всичките еднакви с тези на останалите. А момчетата като Брейт бяха умрели в битка с тях, въоръжени с пръчки, на чиито разцепен връх бяха вързали ножове. Наистина, не беше честно. Нищо от това не беше честно.

Един от южняците лежеше настрани и Бек го претърколи с върха на ботуша си. Главата му се лашна на една страна и очите му, полупритворени, се извърнаха към тавана, всяко гледащо в различна посока. Освен добрата броня, не изглеждаше кой знае какво. Беше по-млад, отколкото Бек беше очаквал. Нямаше брада дори, просто по-тъмен мъх по бузите. Врагът.

Разнесе се трясък. Някой отвори с шут потрошената врата и влетя в стаята, прикрит зад щита си, с вдигнат над главата боздуган. Бек не помръдна. Дори не вдигна бащиния меч, просто го изгледа. Мъжът пристъпи куцайки напред и подсвирна учудено.

— Какво стана, момче? — попита Потопа.

— Не знам. — Наистина не знаеше. Всъщност знаеше какво, но не и как. Нито защо. — Убих… — Бек опита да посочи към стълбището, но не можа да вдигне ръка и тя остана да виси над труповете на съюзническия войник. — Убих…

— Ранен ли си? — Потопа опипа подгизналата му от кръв риза, търсейки рана.

— Не е моя.

— Оправил си четирима от копелетата, а? Къде е Рефт?

— Мъртъв.

— Така. Е. Не мисли за това сега. Ти поне отърва кожата.

Потопа сложи ръка през раменете му и го поведе навън.

Вятърът беше студен през пропитата с кръв риза и мокрите от пикня панталони и Бек потрепери. Паветата на площада бяха покрити с прах и сажди, осеяни с натрошено дърво и изоставени оръжия. Имаше трупове и от двете страни, ранени също. Видя един южняк на земята да вдига умолително ръка към двама селяни от леката пехота, които най-безцеремонно го посякоха със секирите си. Площадът все още беше обвит в дим, но Бек видя нова битка на моста. Виждаха се тъмните сенки на мъже и размахани оръжия, от време на време по някоя прелитаща стрела.

Един възрастен северняк с вид на ветеран седеше на кон, начело на група ездачи. Носеше тъмна ризница и очукан шлем. Държеше в ръка дълго парче дърво с пречупен край, сочеше с него към моста и се дереше пресипнало.

— Изтикайте ги през моста! Изтикайте копелетата!

Един от мъжете зад него държеше дълъг кол със знаме на него — бял кон на зелен фон. Това беше знамето на Ричи. Което можеше да означава само едно — възрастният войн беше самият той.

Бек най-после започна да схваща какво ставаше. Северняците бяха нападнали, точно както беше казал Потопа. Бяха сварили съюзническите войници пръснати по тесните улички, по къщите, и сега ги отблъскваха през моста. Както изглеждаше, нямаше да умре днес. От мисълта му се доплака. А може би вече плачеше, но очите му, така или иначе, бяха насълзени от дима.

— Ричи!

Възрастният се обърна.

— Потоп! Още си жив, а, дърто копеле?

— Почти, главатар. Голям бой.

— Така си е. Счупих си проклетата секира! Южняците имат добри шлемове, а? Ама не чак толкова. — Ричи хвърли счупената дръжка на въпросната секира и тя изтрака на паветата. — Гледам, вие също сте свършили добра работа.

— Изгубих всичките си момчета обаче. Само този тук остана. — Той плесна Бек по гърба. — Сам оправи четирима от копелетата.

— Четирима? Как ти е името, момче?

Бек зяпна Ричи и хората му. Всички гледаха право в него. Сега беше моментът да оправи нещата. Да каже истината. Но дори и да имаше куража да го направи, а той го нямаше, не му стигаха ни сили, ни дъх за толкова много думи.

— Бек — отвърна едва той.

— Само Бек ли?

— Ъхъ.

— Момче като теб има нужда от малко по-дълго име, мисля си аз — усмихна се широко Ричи. — Ще те наричаме… — Той огледа Бек от глава до пети, после кимна доволно. — Червения Бек. — Обърна се на седлото и се провикна на именитите войни зад гърба си: — Какво ще кажете, момчета? Червения Бек!

Те започнаха да блъскат с дръжките на мечовете по щитовете си, с юмруци по стоманените нагръдници.

— Виждате ли? — извика Ричи. — Ей такива момчета ни трябват! Да вървим да намерим още такива като него! Още проклети кървави копелдаци!

Разнесоха се смях, одобрителни възгласи и всички закимаха доволно. Предимно заради момчетата на моста, които изтикваха Съюза все по-назад, но също и за него и кървавия му ден. Открай време беше мечтал за уважението на другите, за бойни другари и най-вече — за страховито име. Сега имаше всичко това и го бе постигнал, като се скри в един шкаф, а после уби един от своите и си присвои заслугите му.

— Червения Бек. — Потопа се ухили насреща му като горд баща при първите стъпки на сина си. — Как ти се струва това, момче?

Бек заби поглед в земята.

— Не знам.

ПРАВО ОСТРИЕ

— Ау! — Гушата се дръпна от иглата, но конецът се вряза в бузата му и го заболя още повече. — Ау!

— Често — промърмори Уирън — човек трябва да прегърне болката, а не да бяга от нея. Нещата не са толкова страшни, когато ги посрещнеш лице в лице.

— Лесно ти е да го кажеш, нали ти държиш иглата. — Гушата изсъска през стиснати зъби, когато върхът се забиваше наново в бузата му. Естествено, не за пръв път го шиеха, но странно как бързо забравя човек усещането от умишлено причинената болка. И сега щеше да си го припомни. — Най-добре да приключиш бързо, нали?

— Тук съм напълно съгласен с теб, но за беда, съм много по-добър убиец, отколкото лечител. Трагедията на живота ми. Е, шия криво-ляво добре, различавам корен гарванов крак от аломантер, умея да ги наслагвам под превръзката, а също да пея едно-две заклинания над раната…

— Вършат ли работа?

— Както аз ги пея? Само за плашене на котки.

— Ау! — изръмжа Гушата, когато Уирън събра двете страни на раната и прокара иглата през тях.

Трябваше да спре да мрънка, наоколо беше пълно с хора с къде по-сериозни рани от едно порязване през лицето.

— Съжалявам — изръмжа Уирън. — И преди съм се замислял над това, като нямам за какво друго да мисля…

— Много такива моменти ти се насъбраха, а?

— Какво да ти кажа, не бързаш да ми покажеш тая моя съдба. Както и да е, мисля си, какви ужасни злини може да сътвори човек за съвсем кратко време. Едно замахване с меча, повече не трябва. А добрите дела искат време. И куп усилия. А повечето хора нямат търпението. Особено напоследък.

— Такива са времената. — Гушата се замисли и загриза раничката от вътрешната страна на долната си устна. — Прекалено често ли взех да го повтарям? Превръщам ли се в баща ми? В досаден дърт глупак?

— Всички герои го правят.

— Хм — изсумтя Гушата. — Поне онези, които доживеят да чуят песните за себе си.

— Чудовищен товар е това на раменете на човек, да слуша хората да пеят за него. Не му трябва повече, за да се превърне в истинско лайно.

— Дори и ако цял живот не е бил такова.

— Малко вероятно. Сигурно пеенето за героите вдъхва кураж на самите пеещи, но така или иначе, големият боец трябва да е поне малко луд.

— О, познавах някои големи бойци, които хич не бяха луди. Просто безсърдечни, безразлични и егоистични копелета.

Уирън откъсна конеца със зъби.

— Това е другото преобладаващо мнение за героите.

— Ти тогава от кои си, Уирън? Луд ли си, или просто безсърдечен задник?

— Старая се да съм по малко и от двете.

Гушата се разсмя, въпреки болката в лицето.

— Ето това тук — каза той. — Ето на това казвам аз геройска работа.

Уирън повдигна колене от земята, но остана клекнал насреща му.

— Готов си. Добра работа, бих казал, но не искам да се хваля. Може пък да се откажа от убиването и да стана лечител.

— След края на битката обаче, нали? — чу Гушата нечий дрезгав глас през пищенето на ушите си.

Уирън вдигна глава и примига срещу светлината.

— Я гледай ти, и това ако не е Защитника на Севера. Чувствам се толкова… защитен. Като добре увит в хубаво, топло палто.

— На всички действам така.

Дау застана над Гушата с ръце на кръста и слънцето остана точно зад гърба му.

— Ще ми донесеш ли още червени дни като днешния, Дау Черния? — Уирън се надигна бавно, изправяйки със себе си Меча. — Дошъл съм да пълня гробове, а Мечът жадува за кръв.

— Смея да твърдя, че съвсем скоро ще ти намеря нещо за убиване. Но дотогава искам да поговоря насаме с Кърнден Гушата.

— Не бих си и помислил да заставам между двама влюбени — плесна театрално длани в гърдите си Уирън. — Нарами Меча и тръгна с небрежна походка нагоре по склона.

— Странно копеле е тоя — каза Дау, докато го изпращаше с поглед.

Гушата се надигна тежко и разкърши скованите си крака.

— Прави се. Тръгне ли ти славата, знаеш как е.

— Славата е затвор, така си е. Как ти е лицето?

— Какъв късмет, че по рождение съм си грозник. Няма да се променя много. Знаем ли какво беше това?

— Знае ли ги човек южняците — поклати глава Дау. — Някакво ново оръжие. Магия.

— Гадничко е. Да дойде толкова отдалече и просто ей така да разпарчетоса хората.

— Какво странно виждаш? Не ни ли чака всички Големият изравнител? Винаги ще има някой по-силен, по-бърз или просто по-голям късметлия от теб. И колкото повече се биеш, толкова по-скоро ще те открие. Такъв е животът на хора като нас. Просто време, прекарано в път към края.

Гушата не беше сигурен, че беше съгласен с подобни мисли.

— Но все пак в стената от щитове, в атаката, в кръга човек може да се бие. Да се заблуждава поне, че нещо зависи от него. — Той докосна с пръст пресния шев на бузата си и направи болезнена гримаса. — Как се съчиняват песни за някого, дето са му отнесли главата на средата на думата, ей така, както си стои най-спокойно и си говори?

— Като Сцепеното стъпало.

— Точно.

Гушата не беше виждал досега някой да изглежда по-мъртъв от проклетото копеле.

— Искам да заемеш мястото му.

— Ъ? — каза Гушата. — Още ми пищят ушите. Не съм сигурен, че те разбрах правилно.

— Искам те за втори — наведе се към него Дау. — Да водиш дузината ми. Да ми пазиш гърба.

— Аз? — зяпна го Гушата.

— Да, ти, не ме ли чуваш, мамка му?

— Но… защо аз?

— Имаш опит, хората те уважават… — Дау млъкна и стисна зъби. После махна с ръка. — Напомняш ми на Три дървета.

Гушата примига неразбиращо. Това може би беше най-хубавото нещо, което някой някога му беше казвал. Още повече, дошло от човек, който се скъпи на плоските комплименти. Всъщност на всякакви комплименти.

— Ами… не знам какво да кажа. Благодаря, главатар. Това означава много за мен. Ама наистина много. Ако един ден съм една десета от това, което беше той, ще съм повече от…

— Майната им на тия простотии. Просто кажи, че си съгласен. Имам нужда от човек, на когото мога да се доверя, Гуша, а ти правиш нещата постарому. Право острие си и не останаха много като теб. Просто кажи, че си съгласен.

Изведнъж лицето на Дау придоби странно изражение. Устните му се извиха в горчива усмивка и потрепериха. Ако Гушата не знаеше с кого говори, би го нарекъл страх. В следващия момент разбра всичко.

На този свят нямаше човек, на когото Дау да обърне спокойно гръб. Нямаше приятели, само хора, принудени със страх да му служат, и безкрайна върволица от врагове. Нямаше друг избор, освен да се довери на непознат просто защото му напомняше за стар другар, отдавна отишъл при пръстта. Цената на голямото име. Наградата за един цял живот, прекаран в черна работа.

— Естествено, че съм. — Каза го просто ей така. Може би за момент съжали Дау, колкото и шантаво да звучеше това. Може би защото познаваше самотата на главатаря. Или пък въглените на собствените му амбиции, онези, които смяташе за отдавна угаснали край гробовете на братята му, припламнаха, раздухани от неочакваното предложение на Дау. Но каквато и да бе причината, казана дума — хвърлен камък. Дори не се замисли дали постъпваше, както е редно. За него, за дузината, за когото и да било. Изведнъж го загложди чувството, че беше допуснал ужасна грешка. — Само докато свърши битката обаче — добави той, вкопчен като удавник за сламка в последната възможност да оправи нещата. — Само докато намериш някой по-подходящ.

— Така те искам. — Дау протегна ръка и Гушата я стисна. Когато вдигна глава, отново гледаше познатата вълча усмивка, нито следа от слабост, страх или каквото и да било подобно. — Постъпваш, както е редно, Гуша.

Гушата изпрати с поглед Дау, докато вървеше по склона към Героите. Замисли се дали наистина го беше оставил да надзърне зад страховитата му маска, или просто бе надянал нова, по-човечна. Както е редно? Дали току-що не прие да стане втори на един от най-мразените хора в Севера? Човек с повече врагове от всеки друг в земя, където всеки имаше предостатъчно такива? Втори на човек, когото дори не харесваше? И обеща да пази гърба му с живота си? Гушата изпъшка тежко.

Какво ще каже за това дузината? Йон ще клати глава, навъсен като буреносен облак. Дрофт ще гледа объркано, обиден. Брак ще разтрива слепоочия и… Чакай, Брак вече е при пръстта, осъзна Гушата. Прекрасна? Мътните го взели, какво ще…

— Гуша.

А, ето я и нея, точно до него.

— А! — Гушата подскочи и отстъпи назад.

— Как е лицето?

— Ъ… добре… мисля. Останалите? Всичко наред ли е?

— Йон има треска в ръката и е по-вкиснат от всякога, но ще оцелее.

— Добре. Това… добре. Че всички са добре, ми е мисълта, не… не за треската.

Тя сключи вежди и го изгледа подозрително. Досети се, че нещо не е наред, което не беше никак трудно, предвид нескопосаните опити на Гушата да го скрие.

— Какво искаше от теб нашият славен Защитник?

— Искаше… — Гушата се замисли как точно да го каже, но лайното си е лайно, каквато и форма да му придадеш. — Искаше да ми предложи мястото на Сцепеното стъпало.

Очакваше, че Прекрасна ще се скъса от смях, но вместо това тя просто присви очи насреща му.

— На теб? Защо?

Добър въпрос, той самият тъкмо започваше да се замисля над него.

— Каза, че съм право острие.

— Разбирам.

— Каза… че му напомням за Три дървета.

В момента, в който го каза, Гушата осъзна, че прозвуча като някакъв надут задник.

Този път наистина очакваше тя да се разсмее, но това не се случи, просто очите й се присвиха още повече.

— Ти си от хората, на които човек може да се довери. Всеки го знае. Но аз виждам по-добра причина.

— Каква?

— Ти беше близък с Бетод и хората около него, а преди него с Три дървета. Дау се надява да му доведеш нови приятели. Или поне по-малко врагове. — Гушата се намръщи. Причината наистина беше по-добра. — Освен това знае, че където си ти, там е и Уирън. А Уирън е точният човек, когото да имаш зад гърба си, когато нещата се оплескат. — Мамка му. И за това беше права. Секунда, и вече му е прочела мислите. — А доколкото познавам Дау Черния, нещата със сигурност ще загрубеят… ти какво отговори?

Гушата направи кисела физиономия.

— Казах да. — После побърза да добави: — Само докато свърши битката.

— Разбирам. — Все още не беше ядосана, не беше изненадана дори. Просто стоеше до него и гледаше напред. И това допълнително изнерви Гушата, повече, отколкото ако го беше фраснала в лицето. — Ами дузината?

— Ами… — Засрами се, дори не беше помислил за това. — Предполагам, идваш с мен, ако си съгласна ти да водиш момчетата. Освен ако не решиш да се върнеш във фермата си и…

— И се оттегля?

— Ъхъ.

— Това с лулата, верандата и залеза над водата? Това си ти, не аз.

— В такъв случай… засега дузината е твоя.

— Добре.

— И дори няма да ме нахокаш?

— За какво?

— Като за начало, че не следвам собствените си съвети. Гледай да не се набиваш на очи, не надигай глава, пази момчетата в дузината живи и здрави, старите коне не прескачат нови огради, дрън-дрън и така нататък, и така нататък…

— Всичкото това ти го казваш. Аз не съм ти, Гуша.

Гушата примига неразбиращо.

— Предполагам, не. Значи, мислиш, че съм постъпил, както е редно?

— Както е редно? — Тя се обърна към него и на устните й беше загатната усмивка. — Това пак си ти, не аз.

Тя тръгна към Героите, отпуснала една ръка на дръжката на меча, и го остави на склона сам с вятъра.

— Мамка му.

Гушата се загледа в далечината и отчаяно затърси недоизгризан нокът.

Забеляза наблизо Тръпката. Просто си стоеше. Не каза нищо. Гледаше и той в далечината. И имаше вид на току-що прецакан. Гушата направи една кисела физиономия. Май занапред това щеше да е нормалното му изражение. „Най-върлият враг на човек са собствените му амбиции — така казваше навремето Бетод. — Моите ме вкараха в тия лайна и сега съм затънал до шия.“

— Добре дошъл в лайната — промърмори през стиснати зъби Гушата.

Това е проблемът с грешките. Стават изневиделица. Години наред пристъпяш бавно, предпазливо, накрая се разсееш за секунда и…

Бам.

БЯГСТВО

Финри реши, че са в някаква барака. Подът беше гола, отъпкана, влажна земя. Отнякъде духаше и тя трепереше от студ, но въздухът беше спарен и миришеше на мухъл и животни.

Бяха й вързали очите, докато я водеха, залитайки, през влажното поле — стеблата на посевите се оплитаха в краката й, а после бяха влезли в гората — храстите се закачаха в роклята й. Добре, че си беше обула ботушите за езда, иначе сигурно щеше да остане боса. Стори й се, че докато вървяха, чу шум като от битка зад себе си. В началото Алис пищеше, все по-дрезгаво и по-дрезгаво, но накрая се отказа и млъкна. От това нищо не се промени. Прекосиха вода на някаква скърцаща лодка. Вероятно сега бяха северно от реката. Накрая ги натикаха тук, паянтовата врата се затръшна и някой я залости отвън.

И ето ги сега двете, сами в тъмното. Чакат. Кой знае какво.

След като най-после си възвърна нормалното дишане, дойде болката. Скалпът й щипеше, главата й пулсираше, а вратът й я стрелкаше с пронизващи спазми между плешките всеки път когато обърнеше глава настрани. И въпреки това се беше отървала много по-леко от останалите в странноприемницата.

Почуди се дали Хардрик беше успял да се измъкне, или диваците го бяха прегазили с конете си насред полето, оставяйки безсмисленото вече послание до баща й и Яленхорм недоставено. От мислите й не излизаше смаяното лице на майора, докато залиташе с разбита глава. А също Мид, опипващ с разтреперана ръка разпраното си гърло. Всичките мъртви. До един.

Финри потрепери, докато поемаше дъх, и се насили да прогони мислите от главата си. Както въжеиграчът не трябва да мисли за височината, така и тя не трябва повече да мисли за това. „Гледай напред и мисли за бъдещето — й казваше баща й, вземайки поредната й плочка от дъската за квадрати. — Концентрирай се върху онова, което можеш да промениш.“

От момента на затръшването на вратата Алис не беше спряла да хлипа. Финри направо си умираше да й удари един шамар, но ръцете й бяха вързани на гърба. Беше напълно убедена, че нямаше да се измъкнат оттук с хленчене. Не че тя имаше някакви идеи как да го направят.

— Тихо — изсъска й. — Моля те, млъкни, трябва да помисля. Моля те. Моля те.

Хлипането премина в накъсано скимтене. Това беше дори по-зле.

— Ще ни убият ли? — изцвърча през хлипането си Алис. — Ще ни заколят ли?

— Не. Ако искаха, да са го направили вече.

— Тогава какво ще правят с нас?

Въпросът отвори бездънна пропаст между двете. Нямаха с какво да я запълнят. Стискайки зъби при всяко пронизване във врата, Финри се заизвива и успя да се надигне до седнало положение.

— Сега трябва да помислим, разбираш ли? Да гледаме напред. Трябва да се опитаме да избягаме.

— Как? — изскимтя Алис.

— Както и да е? — Алис замълча. — Трябва да опитаме. Ръцете ти свободни ли са?

— Не.

Финри запълзя заднешком по пода, докато гърбът й не опря в стена. Надигна се и опипа с пръсти ронеща се мазилка и мокър камък.

— Тук ли си? — изписка стреснато Алис.

— Естествено, къде другаде да бъда?

— Какво правиш?

— Опитвам се да си освободя ръцете.

Нещо я смушка в кръста, закачи роклята й и разпра плата. Тя плъзна плешки по стената и проследи с пръсти отпраното парче от роклята. Ръждясало парче метал. Зачопли го, ръждата се отрони на трохи и оголи остър ръб. Обзе я надежда. Раздалечи колкото можа китки и затърси с въжето острия ръб.

— И като си освободиш ръцете, тогава какво? — долетя от тъмното изтънелият от страх глас на Алис.

— Ще освободя твоите — изръмжа през стиснати зъби Финри. — После краката.

— Ами после? Ами вратата? Отвън има пазачи, нали? Къде сме? Какво ще правим, ако…

— Не знам! — изсъска й Финри, после понижи глас. — Не знам. Стъпка по стъпка. — Започна да трие въжето в металния ръб. — Стъпка по ст…

Едната й ръка се отплесна, тя залитна и стърчащото от стената парче метал я одра по ръката.

— Ау!

— Какво?

— Порязах се. Нищо. Не се тревожи.

— Да не се тревожа ли? Пленени сме от северняци! Диваци? Видя ли…

— Имах предвид да не се тревожиш, че се порязах! И да, всичко видях. — Но сега трябваше да се съсредоточи върху онова, което можеше да промени. А това и с вързани, и със свободни ръце си беше истинско предизвикателство. Краката й изгаряха от напрежението, което й костваше неудобната поза. Усещаше пръстите си лепкави от кръв, а лицето си плувнало в пот. Главата й щеше да се пръсне, а болката я пронизваше през врата при най-лекото помръдване на раменете. Натисна въжето върху ръждивото парче метал и започна да търка напред-назад, ръмжейки от безсилие при всяко движение. — Проклятие, гадното нещо… ааа!

Изведнъж, просто ей така въжето се скъса. Финри свали превръзката от очите си и я хвърли на пода. Оказа се, че и без нея не виждаше кой знае колко. През процепите покрай вратата се процеждаха тънки снопове светлина. Напуканите стени лъщяха от влага. Подът беше покрит с окаляна слама. Алис стоеше на колене, на крачка-две от нея. Роклята й беше омазана с кал, а вързаните й около китките ръце лежаха отпуснати в скута й.

Глезените на Финри все още бяха вързани, затова тя отиде с подскоци до нея и клекна. Свали превръзката от очите на Алис и стисна ръцете й в шепи.

— Ще избягаме — каза й бавно, спокойно, без да откъсва поглед от зачервените й от плач очи. — Трябва да избягаме. Ще успеем.

Алис кимна и устните й се разтеглиха в отчаяна, но същевременно обнадеждена усмивка. Финри огледа въжето около китките й и изкривила от напрежение уста, зачопли с нащърбените си нокти по възела…

— Откъде знае, че са при мен?

Финри се вцепени от ужас. Гласът дойде отвън. Човекът говореше на северняшки. Шумът от тежките му стъпки приближаваше. Усети как Алис застина неподвижно и затаи дъх.

— Очевидно си има начини.

— Начините му да вървят в най-тъмните кътчета на света, казвам аз. — Финри позна тихия бавен говор. Гигантът. Говореше със същия онзи мек тембър, но сега определено звучеше гневно. — Жените са мои.

— Той иска само едната.

Другият говореше, сякаш гърлото му беше пълно със ситен чакъл, и почти шептеше.

— Коя?

— Тъмнокосата.

Гигантът изръмжа сърдито.

— Не — отсече той. — Искам тя да ми даде деца.

Финри ококори очи. Дъхът й секна. Двамата говореха за нея. Прехапа устни и се нахвърли върху възела на китките на Алис с двойно повече настървение.

— Колко още деца искаш? — чу се отвън дрезгавият шепот.

— Цивилизовани деца. Отгледани като в Съюза.

— Какво?

— Чу ме. Искам цивилизовани деца.

— Такива, дето ядат с вилица и така нататък, такива ли? Бил съм в Стирия. Бил съм в Съюза. Цивилизацията не е това, каквото я изкарват, повярвай ми.

Гигантът замълча.

— Вярно ли е — поде отново той след малко, — че там имат дупки, в които, като се изсереш, и лайното изчезва, отива някъде другаде?

— И какво от това? Лайното си е лайно. Всички лайна свършват все някъде.

— Аз искам цивилизация. Искам цивилизовани деца.

— Използвай русокосата.

— Тя по-малко радва очите ми. Освен това е страхливка. Само реве. Тъмнокосата уби един от хората ми. Тя е куражлийка. А децата вземат куража от майка си. Аз няма да имам страхливи деца.

Дрезгавият шепот се сниши съвсем и Финри не чу нищо след това. Продължи да чопли с нокти възела и да ругае наум.

— Какво казват? — прошепна с пресипнал от страх глас Алис.

— Нищо — прошепна й Финри. — Нищо.

— Дау Черния ми се налага — чу се отново гласът на гиганта.

— На мен също, на останалите, на всички. Това е положението. Той носи огърлицата.

— Аз сера на огърлицата му. Странник-на-портата няма други господари освен небето и земята. Дау Черния не може да ми заповядва…

— Той не заповядва. Просто моли учтиво. Ти можеш да откажеш. Аз ще му предам, че си отказал. И тогава ще видим.

Отвън настъпи мълчание. Финри притисна език в зъбите си, възелът започна да поддава, разхлаби се…

Вратата се отвори и двете с Алис замигаха срещу нахлулата светлина. На прага стоеше мъж. Едното му око беше странно светло. Прекалено светло. Той наведе глава под горния праг на вратата и когато влезе, Финри видя, че това въобще не беше око, а метално топче, блестящо насред огромен, сгърчен белег. Досега не беше виждала човек с по-чудовищен вид. Алис се разтрепери и издаде някакво странно скимтене. Като никога не изпищя, явно беше прекалено изплашена за това.

— Отвързала си е ръцете — прошепна мъжът през рамо.

— Казах ти, че е куражлийка — отвърна отвън гигантът. — Кажи на Дау Черния, че ще си плати за това. За жената и за обидата, която ми нанася.

— Ще му кажа.

Мъжът с металното око тръгна към тях и извади нещо от колана си. Финри забеляза проблясъка на острие. Нож. Алис също го видя, защото изскимтя тихо и се вкопчи в пръстите й. Финри стисна нейните. Не знаеше какво друго да направи. Мъжът клекна пред тях. Облегна ръце на коленете си, с провесени надолу юмруци, в един от които държеше небрежно ножа. Очите на Финри се стрелкаха от лъщящото острие към лъщящото око и обратно — не знаеше кое от двете я ужасяваше повече.

— Човек си плаща за всичко на този свят, прав ли съм? — прошепна й той.

Ножът се стрелна напред и с едно рязко клъцване преряза въжето около глезените й. Мъжът се пресегна зад гърба си, извади един платнен чувал, нахлупи го на главата й и той я обгърна с тъмнина и спарен въздух с мирис на лук. Усети как я хващат под мишница и я вдигат на крака. Скованите пръсти на Алис се отскубнаха от ръката й.

— Чакай! — чу Алис да крещи някъде отзад. — Ами аз? Ами…

Вратата изтропа.

МОСТЪТ

Ваше Кралско Величество,

Щом четете това писмо, значи, аз съм паднал в битка, отстоявайки до последен дъх интересите на Ваше Величество. Пиша го единствено за да ви кажа онова, което вече не мога да ви съобщя лично: времето, прекарано в служба в Дворцовата стража, и в частност дните като личен телохранител на Ваше Величество, бяха най-щастливите дни в живота ми, а денят, в който загубих този пост — най-мрачният. В случай че съм ви провалил и разочаровал, моля да ми простите и да ме запомните такъв, какъвто бях преди Сипани: покорен, усърден и преди всичко верен до гроб на Ваше Величество.

Най-сърдечни пожелания!

Сбогом!

Бремър дан Горст

Размисли за „най-сърдечни пожелания“ и го задраска. Хрумна му, че може би трябва да препише цялото писмо, после реши, че нямаше време за това. Хвърли писалката и без да си направи труда да попие още незасъхналото мастило, сгъна листа и го пъхна под стоманения нагръдник на бронята.

Сигурно ще го намерят след края на битката, докато претърсват гнусния ми труп. Може дори, за по-драматичен ефект, да е изцапано с кръв в единия ъгъл, кой знае? Ха, последното му писмо! А, до кого ли е? Семейство? Любима? Приятел? Не, жалкият глупак няма такива, адресирано е до краля! А после ще го внесат на кадифена възглавничка в тронната зала, където да отрони някоя и друга окаяна капка съжаление от сърцето на Негово Величество. А с нея може би и капка сълза, кристалночиста върху мраморния под. О! Горкият Горст, така нечестно се отнесоха с него! Така несправедливо бе свален от поста си! И за беда, проля кръвта си в чужди земи, далече от благоразположението ми! Така, какво има за закуска?

Третият опит за превземане на моста беше достигнал критичен момент. Билото на тясната каменна арка представляваше жива маса от войници, очакващи с неохота своя ред да се включат в битката на отсрещния край на моста. Ранените, капналите от умора и всички негодни по каквато и да е причина да продължат се влачеха покрай тях в обратна посока. Решимостта на хората на Митерик беше на път да угасне. Горст го видя в бледите лица на офицерите, чу го в тревожните им гласове, в хлипането на ранените. Изходът на битката висеше на кантар.

— Къде е проклетият Валимир? — крещеше Митерик. — Мръсен страхливец, ще го разжалвам! И мамка му, лично ще отида в проклетото тресавище да го направя! Къде се дяна Фелниг? Къде… какво… кой…

Гласът на генерала заглъхваше в общата шумотевица с всяка енергична крачка на Горст към реката. И с всяка крачка настроението му ставаше все по-ведро, като че ли огромният товар на раменете му отлиташе към небето. Покрай него се влачеха ранените. Един вървеше, прегърнал през рамо другар и притиснал окървавена превръзка върху едното си око. Някой ще пропусне турнира по стрелба с лък догодина! Минаха двама войници с носилка. Отгоре й се подрусваше и стенеше жалостиво техен другар. Единият му крак беше отрязан, а краят му стегнат в кървава превръзка. Край на разходките в парка! Той се ухили до уши на натръшканите покрай черния път ранени и им помаха весело за поздрав. Лош късмет, приятели! Животът е несправедлив, нали?

Горст тръгна през рехавата група войници, вървящи към моста, после се запромъква през по-гъстите редици пред него, докато накрая не се озова в смазващата прегръдка на тълпата най-отпред. Колкото повече го мачкаха телата около него, толкова по-осезаем ставаше страхът, но с него и вълнението. Пред моста напрежението беше огромно. Мъжете се блъскаха един друг, ръгаха се с лакти, крещяха на халос обиди. Никой не гледаше накъде размахва оръжие. От време на време небето изплюваше по някоя стрела, но нищо сериозно, не бяха залпове, просто жалко подобие. Малки подаръци от приятелите ни от другата страна на моста. Ама моля ви, нямаше нужда!

Усети калния черен път под краката си да слиза надолу, после да се издига леко и накрая да се сменя от каменни плочи. Зърна реката и покрития с мъх каменен парапет през множеството изкривени от злоба и напрежение лица. Чу през общия шум на какофонията отчетливия звън на метал и сърцето му подскочи като на влюбен, дочул гласа на любимата в шумотевицата на многолюдната тълпа. Като полъх от лулата с хъск за пристрастения. Всички имаме пороци. Страстите, които обсебват живота ни. Пиене, жени, карти. А ето я и моята.

Тук тактики и техники за боравене с оръжието бяха напълно безполезни. Искаха се просто сила и ярост, а малцина можеха да се мерят с Горст по отношение и на двете. Той наведе глава и натисна с всички сили напред, точно както когато буташе онзи затънал в калта фургон. Изпъшка, изръмжа, накрая просто съскаше от напрежение, но се вряза сред войниците като рало в пръстта. Блъскаше безогледно с рамо и щит, газеше през тела — мъртви, ранени. Без всякаква церемонност. Без извинения. Без излагане и срам.

— Разкарай се от пътя ми! — изкрещя той, просна по очи някакъв войник и без да му мигне окото, го прегази.

Зърна с периферното си зрение проблясък и усети върхът на копие да се отплесва от щита му. Първоначално си помисли, че някой от своите се беше засегнал от грубостта му, но тогава видя, че човекът на другия край на копието беше северняк.

Привет, друже! Горст тъкмо се опитваше да отскубне сабята си от хватката на тълпата и да си освободи място за замах, когато получи едно здраво блъскане в гърба и се озова почти опрял нос в този на северняка с копието. Онзи беше брадясал и имаше белег на горната устна. Горст го фрасна с глава право в устата, после пак и пак, свали го на земята и не спря да стоварва ботуш върху главата му, докато не усети черепа му да омеква. Осъзна, че крещеше с пълно гърло, в най-високия фалцет, на който беше способен. Не беше сигурен какво точно крещеше, нито дори дали това бяха думи, или просто кряскане. Всички наоколо правеха същото, крещяха един на друг в лицата неразбираеми за човека от другата страна ругатни.

Пред Горст се изпречи гъста гора от копия и той заби сабя в мелето под нея. Един северняк се преви настрани и последният му дъх изсвистя през широко отворена от изненада, проточила лиги уста. Беше прекалено тясно за добър замах, затова Горст стисна зъби и продължи да ръга безразборно в живата маса отпред. Острието на сабята стържеше в брони, пронизваше плът, разпори нечия ръка от лакътя до рамото.

Той зърна за секунда над ръба на щита една озъбена физиономия, вдигна крак и изрита човека назад. Блъсна го в гърдите, удари го в лицето, рита го в краката. И с всеки следващ удар го изтикваше все по-назад и по-назад, докато онзи не се преметна с писък през парапета на моста. Копието му полетя и изчезна в бързите води на реката. Незнайно как севернякът успя да се хване с една ръка за парапета. Горст надникна отгоре — побелели от напрежението пръсти на камъка, бликаща от подутия му нос кръв, умолителен поглед. Милост? Помощ? Поне малко снизхождение? Нима не сме всички просто хора? Братя по криволичещия път на живота? Ако се бяхме срещнали при други обстоятелства, щяхме ли да бъдем сърдечни приятели?

Горст стовари щита си и пръстите на северняка изхрущяха под металния ръб. Проследи го с поглед, докато се премяташе презглава към водата.

— Да живее Съюзът? — изкрещя някой. — Да живее Съюзът!

Той ли крещеше? Усети масата от съюзнически войници да тръгва стремително напред. Набра инерция и го понесе със себе си, като треска на гребена на огромна, неустоима вълна. Той посече някого с дългото острие, разцепи нечия глава с ръба на щита си, ремъкът се изплъзна от ръката му и щитът се извъртя накриво. Лицето го болеше — толкова широка бе усмивката му. И всеки дъх изгаряше дробовете му от радост. Това е живот! Това е живот! Е, не и за тях, но…

Изведнъж пред него се отвори пространство и той залитна в него. Пред очите му се ширнаха поля. Вятърът люлееше на вълни златисти нивя, огрени от топлата светлина на залязващото слънце. Същински рай, точно какъвто Пророкът обещаваше на праведните гуркули. Северняците тичаха. Някои бягаха от моста, но повечето тичаха към него. Контраатака. Предвождаше я огромен здравеняк, облечен в тежка черна броня върху черна ризница. В единия си брониран юмрук стискаше дълъг меч, а в другия — тежък боздуган. Стоманата блестеше приветливо на топлата светлина на отиващия си ден. Войниците му — страховит клин от тъмни ризници и ярко боядисани щитове зад гърба му — го следваха по петите. „Скейл! Скейл!“, отекна гръмогласното скандиране на стотици гърла.

Устремът на Съюза се стопи. Войниците на гребена на вълната запристъпяха неохотно напред, блъскани от напиращите зад тях. А най-отпред стоеше Горст, с широка усмивка към залязващото слънце. Не смееше да помръдне, за да не изгуби усещането. Върховно изживяване. Като сцена от историите, които беше чел като дете. Като онази смехотворна картина в бащината библиотека, изобразяваща сблъсъка на Харод Велики с Ардлик Келнски. Сблъсък на първенци! Скърцащи зъби и изпъчени гърди! Славен живот, славна смърт и славна… слава?

Севернякът с черната броня достигна моста и тежките му ботуши задумкаха върху каменните плочи. Острието му изсвистя отстрани на височината на раменете на Горст и той се извърна да парира. Ударът беше чудовищен и ръката му изтръпна. Части от секундата по-късно се стовари боздуганът и той го пое с щита си. Масивната стоманена топка остави дълбока вдлъбнатина в щита и задният й край почти докосна носа му.

Горст отвърна с два яростни посичащи замаха, един високо и един ниско. Севернякът се шмугна под първия, а втория спря с дръжката на боздугана. Замахна с меча и Горст трябваше да се извърти толкова рязко, за да го избегне, че загуби равновесие. За късмет, подпря гръб в щита на един съюзнически войник отзад.

Силен беше този северняшки първенец, и смел, но само сила и смелост не стигат. Той не беше изчел и изучил в подробности всеки един напечатан на хартия наръчник по фехтовка. Не беше тренирал по четири часа дневно от четиринайсетгодишна възраст. Не беше пробягал десетки хиляди мили в пълна броня. Не беше прекарал години в тягостно, вбесяващо унижение. И най-лошото, на него не му е все едно дали ще спечели, или загуби.

Остриетата им се срещнаха във въздуха с оглушителен звън, но този път замахът на Горст беше преценен и съвършено насочен. Сега севернякът изгуби равновесие, вероятно щадейки лявото си коляно. Горст нападна мигновено, но преди да нанесе удар, нечие заблудено оръжие го удари в бронята на рамото и го запрати в обятията на северняка с черната броня.

Двамата се люшнаха в неловка прегръдка. Севернякът веднага опита да го удари с дръжката на боздугана, да го спъне, да се отърси от него, но Горст се беше вкопчил здраво. Почти не забелязваше сражението около себе си, не виждаше другите мъже, всеки впуснат в своя собствена битка на живот и смърт, почти не чуваше стърженето на метал и отчаяните писъци. Беше изцяло погълнат от момента, притворил блажено очи.

Кога за последно ме прегърна някой? Баща ми прегърна ли ме, когато спечелих полуфиналния дуел в Турнира? Не. Здраво ръкостискане. Неловко потупване по рамото. Може би, ако накрая бях победил, щеше да ме прегърне, но аз се провалих, точно както ми беше казал, че ще стане. Кога, тогава? Жените, на които плащам за това? Непознатите в таверните, в изблик на пиянско дружелюбие? Не, нищо не може да се мери с това. Прегръдка от равен, от човек, който ме разбира напълно. Ех, да можеше да продължи…

Той отскочи назад и дръпна глава от пътя на летящия боздуган. Севернякът с черната броня мина, залитайки покрай него. Докато се изправяше, сабята на Горст вече свистеше към главата му, но той успя някак да парира удара. Въпреки това мечът излетя от ръката му, издрънча на камъка и изчезна сред краката на биещите се. Онзи изрева с пълно гърло, изви се и изнесе боздугана силно назад, готов да го стовари с всичка сила върху противника си.

Прекалено много сила и недостатъчно прецизност. Горст предвиди посоката, остави стоманената топка да се плъзне едва по щита му, промъкна се зад летящото оръжие и нанесе рязък, добре премерен удар със сабята в лявото коляно на северняка. Острието закачи ръба на бронята по бедрото, попадна в ризницата, обвиваща коляното, и се вкопа в нея. Севернякът залитна силно и успя да се задържи на крака единствено благодарение на това, че в последния момент се хвана за парапета. Боздуганът му задра обраслия с мъх камък.

Горст замахна, издишвайки тежко през носа. Острието му тръгна отдолу, описа дъга настрани, докато се издигаше високо, и накрая се стовари почти отвесно — това го нямаше в наръчниците по фехтовка. Стоманата преряза с лекота предмишницата на ръката. Мина през броня, плът, кост и издрънча остро в древния каменен парапет, сред пръски кръв, халки от ризница и парченца натрошен камък.

Мъжът в черно се надигна с гневно ръмжене и с мощен рев замахна с боздугана към главата на Горст — окончателен, довършващ удар. Или по-скоро, щеше да е, ако ръката му беше, където си мислеше, че е. За най-голямо разочарование и на двама им — за себе си Горст знаеше, за него предполагаше — юмрукът на северняка и половината му предмишница висяха надолу, крепящи се на няколко останали здрави халки от ризницата му. Боздуганът се полюшваше като марионетка на кожената връв около китката му. Горст не виждаше лицето му, но можеше да се досети какво огромно недоумение е изписано на него.

Той заби ръба на щита си в шлема му и главата му се лашна назад. Шуртящата от отсечената му ръка кръв описа дъга от едри черни капки във въздуха. Севернякът заопипва дръжката на кинжала на колана си, но дългото острие на Горст издрънча в черния му шлем и остави напряко една светла резка. Той се завъртя настрани, разпери ръце и се стовари по гръб като огромно отсечено дърво.

Горст вдигна високо щита и окървавената си сабя, разтресе ги дивашки към малцината останали наоколо смаяни северняци и нададе пронизителен крясък. Аз печеля, шибаняци! Аз печеля! Аз печеля!

Като по команда, те се извърнаха на пети и побягнаха. Хукнаха с всички сили през полето в отчаян опит да се отдалечат колкото може повече от него. Но дългите им ризници ги препъваха, а умората и паниката ги теглеха надолу. И Горст ги погна, вряза се сред тях като лъв сред стадо кози.

В сравнение със сутрешното му тичане, това се оказа като лека разходка. Един северняк се шмугна покрай него, изписквайки от ужас при вида му. Горст отскочи, прецени движението на тялото си, премери добре замаха на ръката си и преди да докосне отново земята, отряза с един-единствен удар главата му. Усети я да се блъска в коляното му, докато хукваше по черния път. Един младеж извърна назад изкривено от страх лице и запрати копие през рамо. Сабята на Горст се вряза дълбоко в гърба му и той изчезна по очи сред посевите.

Беше толкова лесно, че чак му стана смешно. Подсече през краката един тичащ северняк, настигна друг и го посече напряко през гърба, на трети отсече ръката и след няколко залитащи крачки го пресрещна с щита си в лицето и го просна по гръб.

Това все още ли се брои за битка? Славен сблъсък на мъже от двете страни? Или е просто убийство. Беше му все едно. Не ме бива да забавлявам хората с шеги, не мога да водя изискани разговори, но това го умея. За това съм роден. Бремър дан Горст — господар на света!

Продължи да сече отляво, отдясно, остави след себе си следа от кървящите им изпотрошени тела. Неколцина се обърнаха и го посрещнаха, готови за бой, но той съсече и тях. Накълца ги. И продължи напред, млатейки като касапин, задъхан от въодушевление. Подмина някаква ферма отдясно. Беше на половината път между моста към каменната стена отпред. Не беше останал жив северняк в близост до него. Хвърли бърз поглед през рамо и забави крачка.

Никой от хората на Митерик не го следваше. Бяха спрели пред моста, няколкостотин крачки по-назад. Беше сам насред полето. Съвсем сам в атаката към позицията на северняците при стената. Спря. Почувства се като корабокрушенец в ечемично море.

Един млад северняк, когото явно беше изпреварил, дотича отнякъде. Чорлав, облечен в кожен елек, с един окървавен ръкав на ризата отдолу. Нямаше оръжие. Изгледа го, докато минаваше покрай него, и продължи запъхтян през полето. Мина толкова близо, че Горст можеше да го наръга, без дори да помръдва от място, но изведнъж вече не виждаше смисъл да го прави.

Въодушевлението от битката го напускаше и познатият товар започваше постепенно да се натрупва на раменете му. Така бързо потъвам обратно в блатото на отчаянието. Зловонната вода покрива лицето ми. За секунди съм отново онзи окаян идиот, презрян и осмиван от всички. Горст погледна назад към авангарда на Съюза пред моста. Следата от трупове, която беше оставил в полето, вече не му носеше нито радост, нито гордост.

Стоеше, стиснал зъби, подгизнал от пот, задъхан от тичането. Гледаше каменната стена и щръкналите отгоре й копия, победените северняци, които се прибираха зад нея. А може би трябва да ги нападна сам. Ето го, идва славният Горст! Стоварва се върху врага като падаща звезда! Тялото му умира, но името ще живее вечно! Прихна, развеселен, при мисълта. Тъпакът Горст, пропиля си живота, пискливият глупак. Изтърси се в гроба като лайно в канала и също като него вече е забравен. Горст извади ръка от ремъците на очукания щит и го остави да падне на черния път. Измъкна с два пръста писмото изпод нагръдника си, смачка го на топка и го хвърли в ечемика. И без това беше просто жалко хленчене. Засрами се от себе си.

Обърна се и увесил глава, затътри крака по черния път към моста.

Незнайно защо, един съюзнически войник преследва дълго хората на Скейл по черния път. Едър здравеняк, с черна броня и меч в ръка. Застанал на пътя, съвсем сам насред полето, не изглеждаше особено щастлив от победата. Всъщност имаше толкова пораженски вид, колкото и самият Калдер. След като поседя малко, той се обърна и тръгна обратно към моста. Към траншеите, изкопани миналата нощ от хората на Скейл, в които сега се настаняваха войниците на Съюза.

Не всички трагедии на бойното поле са в резултат от славните действия на един или друг участник в битката. Някои идват именно от всеобщото им бездействие. Десетократния не беше изпратил помощ. Калдер не беше помръднал от стената. Не беше стигнал дори дотам, да реши да тръгне на помощ на брат си. Просто беше стоял с изписани на лицето объркване и нерешителност, загледан през далекогледа в нищото, когато изведнъж онези от хората на Скейл, които все още можеха да тичат, хукнаха обратно към стената и южняците завзеха моста.

За щастие, те като че ли за момента се бяха задоволили само с толкова. Сигурно не искаха да рискуват с атака по тъмно. В края на краищата за никого не беше тайна, че утре щяха да тръгнат отново напред. Вече държаха добра позиция на северния бряг на реката и въпреки цената, която Скейл ги бе накарал да платят за нея, не страдаха от недостиг на войска. Както изглеждаше, цената, която Калдер беше платил с бездействието си, беше още по-висока.

Последните от оцелелите се довлачиха до стената, прехвърлиха се от другата й страна и се натръшкаха сред посевите, изтощени, съкрушени, омазани с кал и кръв.

Калдер спря един, като сложи длан на рамото му.

— Къде е Скейл?

— Мъртъв! — изкрещя онзи и отърси ръката му от себе си. — Мъртъв! Защо не дойдохте, копелета такива? Защо не помогнахте?

— От другата страна на потока има южняци — започна да обяснява Бледоликия, отвеждайки мъжа настрана, но Калдер не чу останалото.

Стоеше пред портата, загледан над смрачаващите се полета по посока на моста.

Обичаше брат си. За това, че остана на негова страна, когато всички се обърнаха срещу него. Защото нищо не е по-важно от семейството.

Мразеше брат си. За това, че беше толкова глупав. И толкова силен. За това, че стоеше на пътя му. Защото нищо не е по-важно от властта.

Сега брат му беше мъртъв. Калдер го остави да умре. С бездействието си. Това брои ли се за убийство?

Сега всички мисли в главата му се завъртяха около това, колко по-тежък ставаше оттук нататък животът му. Толкова много за вършене, и чакаше само него. И толкова много отговорности, които не беше готов да поеме. Сега той беше наследникът на безценния бащин завет от безброй вражди и куп хорска омраза. Вместо съжаление изпита раздразнение и това го озадачи. Всички го гледаха. Гледаха и чакаха да видят какво ще направи. Преценяваха го що за човек е. Засрами се от това, какво чувстваше от смъртта на брат си. Не изпитваше вина, нито тъга, само хлад в душата. И после се ядоса.

Много се ядоса.

СТРАННИ ДРУЖКИ

Свалиха чувала от главата й и Финри примижа и замига от светлината. Колкото и оскъдна да беше. Стаята беше мрачна и прашна, с два малки прозореца на едната стена, с нисък таван, който на всичкото отгоре беше провиснал в средата. От гредите висяха огромни паяжини.

На няколко крачки от нея стоеше северняк, разтворил крака, сложил ръце на хълбоците си и вирнал леко глава — позата на човек, свикнал да му се подчиняват безпрекословно. Късата му коса беше леко прошарена, а чертите му остри и груби, като изсечени с длето. Лицето му беше нашарено от белези. Изучаваше я с поглед, а на устните му играеше ехидна усмивка. На гърдите му блещукаше златна огърлица с едри бримки. Важен човек. Или поне, който се смяташе за такъв.

Зад него стоеше възрастен мъж, пъхнал палци в колана си, на който висеше меч с очукана дръжка. Лицето му беше обрасло с нещо средно между къса сива брада и сериозно брадясване. На едната му буза имаше прясна рана — тъмночервена резка с розовеещи ръбове — затворена с няколко груби шева. Гледаше решително пред себе си, но изглеждаше някак унил, като човек, на когото предстоеше нещо неприятно, но неизбежно, поради което беше решил да приключи веднъж завинаги с него, пък каквото ще да става. Очевидно — дясната ръка на онзи със златната огърлица.

Когато очите й се настроиха към сумрака, Финри забеляза в сянката край едната стена трета фигура. За нейна изненада, това беше жена, при това тъмнокожа. Беше слаба, висока и носеше дълго палто, под което се виждаше, че цялото й тяло беше увито в бинтове. Каква беше точно нейната роля в тази сбирка, Финри не можа да прецени.

Превъзмогна изкушението и не извърна глава да погледне зад себе си. Знаеше, че зад нея стои четвърти човек — чуваше тежкото му гърлено дишане. Онзи с металното око. Зачуди се дали държи в ръка малкия нож и колко далече е върхът му от гърба й. Мисълта за него накара цялото й тяло да настръхне под мръсната рокля.

— Това ли е тя? — ухили се саркастично онзи с огърлицата към тъмнокожата жена и когато извърна глава, Финри видя, че на мястото на ухото му имаше само сгърчени остатъци от хрущял.

— Да.

— Не изглежда като отговора на всичките ми проблеми.

Жената изгледа Финри, дълго и продължително, без да мигне нито веднъж. Очите й бяха като на гущер, черни, лъскави, празни.

— Предполагам, че е видяла и по-добри дни — каза накрая.

Севернякът с огърлицата пристъпи напред и Финри трябваше да положи огромно усилие да не трепне и извърне глава. Имаше нещо заплашително в позата му, в държанието му, нещо, което я навеждаше на мисълта, че постоянно бе на ръба да избухне и излее гнева си върху всичко наоколо. Сякаш всяко негово движение беше просто прелюдия към удар с юмрук или глава в лицето, че дори и по-лошо. Изглеждаше така, сякаш нещо отвътре го подтикваше да я удуши с голи ръце, и това, да надделее над него и да продължи да говори, му костваше неимоверни усилия.

— Знаеш ли кой съм аз?

Финри вирна брадичка и опита да прикрие уплахата си, но вътрешно знаеше, че не успява.

— Не — отговори тя на северняшки.

— Но ме разбираш.

— Да.

— Аз съм Дау Черния.

— О. — Финри не знаеше какво повече да каже. — Очаквах да си по-висок.

Дау повдигна една прорязана от белег вежда и погледна въпросително възрастния мъж. Той вдигна рамене.

— Какво да ти кажа, главатар? Определено не си толкова голям, колкото е славата ти.

— Отнася се за повечето хора. — Дау се обърна пак към Финри и я изгледа изпитателно през присвити клепачи. — Ами баща ти? По-висок ли е от мен?

Те знаеха коя е. И кой е баща й. Нямаше представа откъде, но знаеха коя е. И това беше или добре, или много зле. Финри погледна възрастния мъж и той се усмихна едва, някак извинително, после примижа, когато явно шевовете на бузата му се опънаха. Мъжът с металното око явно се размърда зад гърба й, защото една от дъските на пода изскърца. Това не беше група, от която можеше да очаква нещо добро.

— Баща ми е горе-долу твой ръст — прошепна Финри.

Дау се усмихна, но в усмивката му нямаше нищо весело.

— Е, това е доста добър ръст, казвам аз.

— Ако смяташ, че чрез мен ще постигнеш нещо от него, ще останеш много разочарован.

— Мислиш ли?

— Нищо няма да го отклони от дълга му.

— И няма да съжалява, ако те изгуби, така ли?

— Ще съжалява, но това само ще го накара да се бие още по-настървено с теб.

— О, разбирам го напълно човека! Лоялен, силен, преизпълнен с добродетели. Желязо отвън… — Дау удари с юмрук гърдите си и стисна устни. — Но чувства. Чувства всичко право тук. И когато остане насаме със себе си, плаче.

— Описа го доста добре.

Финри изгледа Дау право в очите.

Усмивката грейна отново на лицето на Дау.

— Значи, сме като близнаци с него. — Възрастният мъж прихна зад гърба му. Жената се усмихна, разкривайки два реда неестествено бели зъби. Мъжът с металното око не издаде нито звук. — В такъв случай имаш късмет, че не се налага да разчиташ на проява на милост от страна на баща ти. Не смятам нито да се пазаря с него за теб, нито да искам откуп, дори не смятам да му изпращам главата ти в кутия. Но за това може и да размисля, да видим първо как ще потръгне разговорът ми с теб.

Дау замълча и продължи да я гледа изпитателно. Финри отвърна със същото. Приличаха на осъден и съдия, в очакване на присъдата.

— Реших да те пусна да си вървиш — каза накрая Дау. — Искам да отнесеш съобщение на баща ти. Да му кажеш, че не виждам смисъл да леем повече кръв за тая безполезна, шибана долина. Да му кажеш, че съм готов да говорим. — Той пое бавно дъх и завъртя език из устата си, все едно нещо му загорча. — Да говорим за… мир.

— Да говорите — повтори Финри и примига неразбиращо.

— Точно така.

— За мир.

— Точно така.

Зави й се свят. Мисълта, че ще види отново съпруга и баща си, я опияняваше от щастие. Но сега трябваше да остави това настрана, да помисли логично. Пое дълбоко дъх през носа, за да успокои нервите си.

— Това няма да е достатъчно.

— Няма, казваш?

Изненадата, изписала се на лицето на Дау, й донесе истинска радост.

— Не. — Не беше лесно да изглеждаш властно и достойно, когато си насинен, пребит, омърлян с кал и заобиколен от страховити врагове, но Финри вложи всички сили в начинанието. Нямаше да се измъкне оттук с мекушавост и покорство. Хората като Дау обичаха да си имат работа с властни, силни личности. Това им придаваше увереност, че те самите са такива. И колкото повече авторитет си придадеше сега Финри, толкова по-сигурно й бе измъкването оттук. — Ще трябва да направиш жест на добра воля. Нещо, с което да докажеш пред баща ми, че предложението ти е сериозно. Че наистина си склонен на преговори. Да му докажеш, че си човек на разума.

— Чуваш ли бе, Гуша? — прихна Дау развеселен. — Добра воля. Аз.

— Да докажеш, че си човек на разума — сви рамене възрастният мъж.

— Повече доказателство от това, че му връщам дъщерята без дупка в главата, така ли? — изръмжа Дау и я изгледа от глава до пети. — Или с глава в дупката й, в този ред на мисли?

Финри се престори, че не го чу.

— След вчерашната битка държите пленници.

„Освен ако вече не са ги избили“, помисли си Финри, но нещо в погледа на Дау й подсказваше, че това не беше много вероятно.

— Естествено, че имаме пленници. — Дау наклони глава на една страна и се наведе към нея. — Ти за какъв ме вземаш, за някакво животно ли?

„Именно“, каза си наум Финри, но не го каза.

— Искам да бъдат освободени.

— Искаш, значи? Всичките ли?

— Да.

— В замяна на нищо?

— Като жест на…

Той се стрелна напред и почти опря нос в този на Финри. Вените на шията му се издуха до пръсване.

— Не си в положение да се пазариш с мен, ти малко…

— В момента не преговаряш с мен! — кресна в лицето му Финри и оголи зъби. — Преговаряш с баща ми, а той е в положение да преговаря. Иначе не би му изпращал шибаните си предложения за преговори!

През лицето на Дау премина вълна от нервни тикове и за момент Финри беше напълно убедена, че ще я смаже от бой. Или ще даде знак на главореза с металното око и онзи ще я разпори с ножа си от задника до тила. Ръката на Дау подскочи нагоре и тя си помисли, че й остават само секунди живот. Но Дау само се ухили до уши и размаха пръст пред лицето й.

— О, сече ти пипето на тебе. Не ми каза, че е такава умница.

— Аз самата съм потресена от изненада — отвърна равнодушно жената, но външно не изглеждаше по-потресена или изненадана от стената зад гърба й.

— Хубаво. — Дау изду нашарените си от белези бузи. — Ще пусна част от ранените. И бездруго не са ми притрябвали да ме будят с хленченето си. Да кажем, пет дузини.

— Имаш повече?

— Много повече, но добрата ми воля е дребно и крехко създание. Стига само за пет дузини.

Само допреди час не можеше дори да си помисли за спасение. Коленете й се подгъваха от вълнение при мисълта, че ще се измъкне от този ужас, при това спасявайки шейсет души. Но трябваше да опита.

— Има още една жена…

— Не мога.

— Не си чул какво искам.

— Чух. Не мога. Странник-на-портата, сещаш се, онова огромно копеле, дето ви плени? Луд за връзване. Не отговаря пред мен. Пред никого не отговаря. Нямаш представа какво ми струваше да измъкна теб. Не мога да си позволя да откупвам никого повече.

— В такъв случай няма да ти помогна.

— Да ти сече пипето, е хубаво — цъкна с език Дау. — Но повярвай ми, не искаш да сече дотолкова, че да ти пререже гърлото. Щом няма да ми помогнеш, значи, няма полза от теб. Тогава по-добре да те върна на Шибаняк-на-портата, какво ще кажеш? Както аз ги виждам нещата, имаш две възможности. Връщаш се при баща ти и се радваш на мира. Или се връщаш при приятелката ти и се радваш на… каквото те чака там. Кое избираш?

Финри си спомни запъхтяното от ужас дишане на Алис в тъмното. Как изхлипа, когато пръстите й се отскубнаха от ръката й. Видя отново обезобразения от белези гигант да размазва главата на един от своите в стената. Прииска й се да имаше смелостта поне да види дали Дау просто не блъфира. Но кой би имал толкова смелост?

— Баща ми — промълви Финри, на ръба да се разплаче от облекчение.

— Не си го слагай на сърцето. — Свирепата усмивка отново се появи на устните на Дау. — И аз бих направил същия избор. Лек път и майната ти.

Нахлупиха чувала на главата й.

Гушата изчака, докато Тръпката изкара момичето през вратата, приближи се до Дау, вдигна предпазливо ръка и зададе въпроса, който се въртеше из главата му.

— Ъ… какво точно става, главатар?

— Ти си ми втори, старче — изгледа го смръщено Дау. — Последният човек, който да подлага на съмнение думата ми.

— Така е — вдигна извинително длани Гушата. — Твърдо съм за мир, вярвай ми, но ще е добре да знам защо така изведнъж ти се прииска на теб.

— Приискал ми се е? — кресна Дау и се извърна рязко към него, като хрътка, надушила кръв. — На мен да ми се е приискал? — Тръгна към него и Гушата отстъпи заднешком към стената. — Ако зависеше от мен, щях да избеся целия шибан Съюз, да задуша тая долина с дима от изгорелите им трупове, да потопя под Кръгло море Англанд, Мидърланд и каквито там още проклети земи имат. Какво ще кажеш за това?

— Дадено — каза Гушата, покашля се и съжали, че въобще беше попитал. — Дадено, главатар.

— Но това е то да си главатар, нали? — Озъби се насреща му Дау. — Цяла шибана върволица от неща, които не искаш да правиш! Ако, като слагах проклетата огърлица, знаех, че ще е така, щях да я изхвърля в реката с Кървавия девет. Три дървета ме предупреждаваше, но аз не исках да чуя. Няма по-голямо проклятие от това, да получиш каквото си искал.

— Тогава… защо? — попита Гушата и примижа в очакване на следващия изблик на Дау.

— Защото мъртвите са ми свидетели, че не съм никакъв миротворец, но не съм и идиот. Приятелчето ти Калдер може и да е жалък страхливец, но имаше право. Само пълен идиот ще рискува всичко за нещо, което може да получи просто с питане. Не всички жадуват битки колкото аз. Хората са уморени, южняците са прекалено много, за да бъдат победени, а в случай че не си забелязал, сме със смъкнати гащи в дупка на змии. Желязната глава? Златния? Фукльо-на-портата? Повече вяра имам, че ще се изпикая без ръце и няма да си намокря краката, отколкото на тия копелета. По-добре да приключим тук, сега, докато още може да мине за победа.

— Прав си — отвърна дрезгаво Гушата.

— Ако зависеше от мен, никакви разговори нямаше да има. — Лицето на Дау потрепери и той погледна към Ишри, която стоеше, подпряна небрежно на стената, и наблюдаваше с безизразна физиономия. Завъртя език в устата си и се изплю. — Но хладният разум надделя. Ще пробваме мира, пък да видим ще сърби ли, или ще боли. А сега върни кучката на баща й, преди да размисля и не й тегля кървавия кръст, просто ей така, за удоволствие.

Гушата запристъпя настрани към вратата.

— Тръгвам, главатар.

СЪРЦАТА И УМОВЕТЕ

— Колко още ще стоим тук, ефрейтор?

— Колкото по-малко успеем, без да станем за срам, Жълтен.

— И колко е това?

— Като за начало, докато се стъмни достатъчно, че да не виждам гротескната ти физиономия.

— И ще патрулираме, нали?

— Не, Жълтен, ще повървим малко, после ще поседнем.

— Къде ще намерим място да поседнем, всичко е подгизнало като…

— Шшш — Тъни махна с ръка на Жълтен да се сниши до него. От другата страна на могилата, сред дърветата имаше хора. Трима, двама от които в съюзнически униформи. — Ха.

Единият беше Хеджес. Нямаше званието, беше обикновен кавалерист, но изпълняваше длъжността на ефрейтор. Начумерен, кривоглед плъх, който служеше в Първи от три години и се имаше за голям тарикат, но всъщност си беше най-обикновен кретен. От типа лоши войници, заради които на свестните лоши войници като Тъни им излизаше лошо име. Дългурестия му съучастник Тъни не познаваше. Сигурно беше новобранец. Неговият Жълтен, помисли си Тъни и потрепери от отвращение само при мисълта що за тип ще да е.

Двамата бяха извадили саби и ги държаха насочени към един северняк, който според Тъни нямаше дори вид на боец. Беше облечен в дълго прокъсано палто, с препасан отгоре му колан. Носеше лък на гърба си, имаше и колчан с няколко стрели, но нищо повече като оръжие. Най-вероятно беше ловец или просто селянин, излязъл да заложи няколко капана за дивеч. Гледаше войниците с нещо средно между изумление и страх. В едната си ръка Хеджес държеше някаква кожа с дълъг животински косъм. Не се искаше много да се досетиш какво ставаше.

— Хей, кавалерист Хеджес!

Тъни се изправи с широка усмивка на лице и тръгна небрежно покрай брега на потока. Едната му ръка се поклащаше на дръжката на сабята — да е ясно на всички, че е на колана му.

Хеджес го изгледа гузно.

— Не се бъркай, Тъни. Ние го хванахме, наш е.

— Ваш? И къде в устава пише, че над военнопленника може да издевателства онзи, който го е пленил?

— Теб пък откога те интересува уставът? И какво правиш тук, ако смея да попитам?

— Ами оказва се, че старши сержант Форест изпрати мен и кавалерист Жълтен на патрул. Да се уверим, че никой от хората ни не се мотае пред челните ни постове и не върши пакости. И какво откривам аз, теб, пред челните ни постове, да обираш този цивилен. На това аз му казвам пакост. Ти как мислиш, кавалерист Жълтен, това пакост ли е?

— Ами, ъ…

Тъни не дочака отговор.

— Знаеш какво каза генерал Яленхорм. Тук сме, наред с всичко останало, да спечелим сърцата и умовете на местните. Не мога да те оставя да грабиш от местните, Хеджес. Просто не мога да го допусна. Противоречи на цялостния ни подход в тази военна кампания.

— Генерал Мамка-му-Яленхорм? — изсумтя Хеджес. — Сърца и умове? И го казваш ти? Не ме разсмивай!

— Разсмивам ли те? — погледна го сърдито Тъни. — Разсмивам те, значи? Кавалерист Жълтен, вдигни заредения си арбалет и го насочи към кавалерист Хеджес.

— Какво? — зяпна го стреснат Жълтен.

— Какво? — изръмжа Хеджес.

— Чу ме, Жълтен — подкани го с жест Тъни. — Насочи арбалета!

Жълтен вдигна оръжието и върхът на стрелата се запоклаща неуверено на височината на корема на Хеджес.

— Така ли?

— А как иначе? Кавалерист Хеджес, продължавам ли да те разсмивам? Ще броя до три. Ако, когато стигна до три, не си върнал кожата на този човек, ще заповядам на кавалерист Жълтен да стреля. И кой знае, само на пет крачки от теб е, може дори да те улучи.

— Слушай сега…

— Едно.

— Чуй ме!

— Две.

— Добре! Добре. — Хеджес хвърли гневно кожата в лицето на северняка и тръгна ядосан през дърветата. — Мамка му, ще си платиш за това, Тъни, имай ми доверие!

Тъни се обърна и все още с широка усмивка на лице, тръгна право към него. Хеджес тъкмо отваряше уста за поредна забележка по негов адрес, когато Тъни го фрасна отстрани в главата с манерката си, която, пълна, тежеше прилично. Всичко стана толкова бързо, че Хеджес дори не направи опит да избегне удара, просто се строполи по лице в калта.

— Мамка му, ще си платиш за това, ефрейтор Тъни — изсъска Тъни и подчерта званието си с мощен ритник в чатала на Хеджес. Пресегна се, свали чисто новата манерка от колана му и на нейно място окачи своята, огъната сериозно от сблъсъка с главата му. — Ето ти нещо за спомен от мен. — Той погледна към дългурестия съучастник на Хеджес, който през това време беше изцяло зает с това, да зяпа с широко отворена уста. — Ти да имаш да добавиш нещо, бастун?

— Аз… аз…

— Аз? Това пък що за коментар е? Застреляй го, Жълтен.

— Какво? — изписка ужасено Жълтен.

— Какво? — изписка и високият кавалерист.

— Шегувам се бе, глупаци такива! Майко мила, само аз ли останах с мозък в главата? Довлечи това лайно Хеджес обратно зад челния пост и ако отново ви хвана наоколо, лично ще ви застрелям. — Кавалеристът помогна на скимтящия от болка и с окървавена глава Хеджес да се изправи и двамата се изнизаха между дърветата. Тъни изчака да се скрият от погледа му, обърна се към северняка и протегна ръка. — Кожата, ако обичаш.

Трябваше да му се признае на човека, въпреки че не разбираше и дума от езика, схвана напълно какво се искаше от него. Лицето му посърна и той стовари кожата в протегнатата длан на Тъни. Не беше кой знае какво, като я огледа отблизо — зле изсушена и миришеше на вкиснато.

— Какво друго имаш?

Тъни приближи мъжа и без да сваля ръка от дръжката на сабята за всеки случай, затупа с другата по дрехите му.

— Обираме ли го? — попита Жълтен.

Сега арбалетът му сочеше северняка, а това беше доста по-близо до самия него, отколкото на Тъни му се искаше.

— Проблем ли е? Не ми ли каза, че си осъден като крадец?

— Казах, че не съм го направил.

— Точно каквото би казал един крадец! Това не е обир, Жълтен, това е война.

Севернякът имаше няколко парчета сушено месо, които Тъни прибра. Имаше и огниво и прахан — тях изхвърли на земята. Пари нямаше, но това не беше голяма изненада. Носенето на пари май не беше много на почит по тези земи.

— Има нож! — изписка Жълтен и размаха арбалета.

— Просто нож за дране, глупако! — Тъни го взе и го пъхна в колана си. — Ще го нацапаме със заешка кръв и ще кажем, че е принадлежал на именит войн, загинал в битка, и можеш да се обзаложиш, че някой идиот в Адуа ще плати добри пари за него.

Взе лъка и стрелите на северняка. Само това му трябваше, онзи да си изкара яда, като им пусне някоя стрела в гърбовете, докато си тръгват. Гледаше доста злобно тоя тип, но, предположи Тъни, той самият сигурно щеше да гледа така, ако го бяха обрали. Два пъти. Замисли се дали да не му прибере и палтото, но се отказа. Беше просто дрипа, освен това подозираше, че някога може да е било съюзнически шинел. А такива Тъни имаше предостатъчно, беше ги отмъкнал от склада на старшината още в Остенхорм и оттогава не можеше да ги пласира.

— Това е всичко — изръмжа той и отстъпи назад от северняка. — Дори не си струваше усилието.

— Какво ще правим сега? — Големият арбалет се поклащаше несигурно в ръцете на Жълтен. — Да го застрелям ли?

— Ах, ти кръвожадно копеленце! И за какво ти е да го правиш?

— Ами… няма ли да каже на останалите от другата страна на потока, че сме тук?

— Ние сме, има-няма, четиристотин души и висим в това тресавище от повече от ден. Мислиш ли, че Хеджес е единственият, тръгнал да се мотае наоколо? Те вече знаят, че сме тук, Жълтен, можеш да се обзаложиш, че знаят.

— Значи… просто го пускаме да си върви?

— Искаш ли да си го задържиш като домашен любимец?

— Не.

— Искаш ли да го убиеш?

— Не.

— Ами тогава?

Тримата останаха за момент един срещу друг. Накрая Жълтен свали арбалета и махна с ръка на мъжа.

— Разкарай се.

— Айде чупката — кимна към дърветата Тъни.

Първоначално севернякът не помръдна. Изгледа начумерено Тъни, после Жълтен, след което тръгна през гората, като си мърмореше сърдито под носа.

— Сърца и умове — промърмори Жълтен.

— Именно — отвърна Тъни, докато прибираше ножа на северняка под куртката си.

ДОБРИ ДЕЛА

Гушата имаше чувството, че къщите на Осранг са се скупчили върху него и го притискат отвсякъде. Всяка имаше вид на място със своя кървава история за разказване от изминалия ден. Всеки следващ ъгъл разкриваше пред очите му нова гледка на разрушение. Доста от къщите бяха изгорели напълно и дебелите им греди все още тлееха. Във въздуха се носеше задушливата миризма на разрухата, сполетяла града. Прозорците зееха празни, капаците им, набучени с пречупени стрели, а вратите, нашарени от следите от секирите, висяха откъртени на пантите си. Мръсните павета бяха покрити с боклук и отгоре им играеха сенки. Имаше и трупове. Студената плът, някога живи хора, в момента биваше лишавана от ботуши и после завлечена към отреденото й място в земята.

Северняци със сурови лица гледаха мрачно странната им процесия. Цели шейсет съюзнически войници се влачеха зад Гушата и момичето, следвани от Коул Тръпката, като вълк, подкарал стадо овце.

Гушата се хвана, че често поглежда настрани към момичето. Тук на човек не му се отваряха много възможности да види жени. Е, имаха Прекрасна, но не беше същото. Сигурно щеше да го срита в топките, ако го чуеше да говори така. И точно там беше разликата. А това момиче беше истинско момиче, при това красавица. Вярно, сутринта със сигурност е била по-красива, но същото важеше и за Осранг. Войната не оставяше красиви неща след себе си. Косата на момичето беше сплъстена и залепнала от едната страна и като че ли цял кичур беше отскубнат от нея. Имаше огромна синина в единия край на устата. Единият ръкав на роклята й беше съдран и покафенял от засъхнала кръв. Но тя не плачеше, не и момиче като нея.

— Добре ли си? — попита я Гушата.

Тя хвърли поглед през рамо към поклащащата се колона от хора с патерици, на носилки и с изкривени от болка лица.

— Можеше да съм по-зле — отвърна.

— Предполагам.

— Ти добре ли си?

— Ъ?

Тя посочи лицето му и той докосна шевовете на бузата си. Вече ги беше забравил напълно.

— Какво да ти кажа, можеше да съм по-зле.

— Просто от любопитство, ако бях казала, че не съм добре, какво щеше да направиш?

Гушата отвори уста, после осъзна, че нямаше отговор за този въпрос.

— Знам ли, добра дума например?

Момичето огледа опустошения площад, през който минаваха, ранените, подпрени на стената на една от къщите на северния бряг, после ранените, които вървяха зад гърба им.

— Насред всичко това добрата дума няма да свърши работа.

Гушата кимна.

— Но какво друго ни остава?

Той спря няколко крачки преди северния край на моста и изчака Тръпката да дойде. Отпред се простираше тясната, застлана с каменни плочи пътека на моста. На отсрещния й край горяха две факли. Нямаше следа от движение, но Гушата беше напълно убеден, че притъмнелите къщи на другия бряг гъмжаха от южняци с насочени арбалети и сърбящи показалци. Не беше кой знае какъв мост, но разходката по него до отсрещния бряг изглеждаше сериозно премеждие. Прекалено много крачки и прекалено много възможности да получи стрела в топките. Но чакането пред него нямаше да направи задачата му по-лека. Дори напротив, предвид това, че се стъмваше.

Гушата изкара с хъркане една храчка, понечи да я изплюе, видя, че момичето го гледаше, и преглътна. Свали щита от гърба си и го подпря на стената. Изтегли меча от ножницата и го подаде на Тръпката.

— Ти изчакай тук с останалите, а аз ще ида да видя има ли оттатък някой, готов да говори.

— Добре.

— И ако ме убият… пророни една сълза.

— Ще си изплача очите — кимна тържествено Тръпката.

Гушата вдигна ръце и тръгна по моста. Не му изглеждаше отдавна времето, когато пак така вървеше нагоре към Героите. Влизаше в пастта на вълка, въоръжен само с една нервна усмивка и усилието да не напълни гащите.

— Както е редно — промърмори под носа си. Миротворец. Три дървета щеше да се гордее с него. Страхотно успокоение, сега като му забиеха една стрела във врата, именно с неговата гордост щеше да я измъкне. — Прекалено стар съм за тия простотии. — Мътните го взели, крайно време беше да се оттегли. Да седи с лула в ръка, усмихнат край водата, в края на един отруден ден. — Както е редно — прошепна отново.

„Ще е добре — помисли си — поне веднъж това редно нещо да е и най-безопасното нещо за вършене. Но май животът не беше устроен така.“

— Там си добре! — извика на северняшки някой от другата страна.

Гушата спря. Почувства се странно самотен, в тъмното, насред моста, с шумящата под краката му вода.

— Напълно съм съгласен с теб, приятел! Искам само да поговорим!

— Последният път като говорихме, не свърши добре за никого.

Другият се появи на края на моста с факла в ръка и тръгна към него. Оранжевата светлина осветяваше една остра скула, сплъстена брада и стиснати, разцепени устни. Гушата усети, че се усмихва, когато онзи спря на една ръка разстояние от него. Шансовете му да изкара и тази нощ отново се накланяха в негова полза.

— Сухара, ако не ме лъжат много очите. — Въпреки това, че само преди седмица бяха на крачка да се избият един друг, усещането беше повече като при среща на стари приятели, отколкото на врагове. — Ти пък какви ги търсиш насам?

— Много от момчетата на Кучето са тук. Странник-на-портата и копелдаците от отвъд Крина се натресоха неканени и ние учтиво им показахме вратата. Едни съюзници си е намерил главатарят ти, няма що.

Гушата хвърли поглед към съюзническите войници, които се бяха появили при факлите на южния край на моста.

— Може да се каже същото и за твоя.

— Е, знаеш. Такива са времената. Какво мога да направя за теб, Гуша?

— Водя малко пленници, които Дау Черния иска да ви върне обратно.

— Че откога пък Дау взе да връща каквото и да било? — зяпна с огромно недоумение Сухара.

— Сега го прави.

— Предполагам, никога не е късно да се промени човек.

Сухара се извърна и каза през рамо нещо на южняшки.

— Предполагам, не е — промърмори Гушата, но вътрешно далече не беше убеден, че Дау се е променил кой знае колко.

Откъм края на моста се зададе предпазливо съюзнически войник. Съдейки по униформата му, беше някакъв старши командир, въпреки младостта си. Беше приятен на вид младеж. Кимна на Гушата и той отвърна със същото. Размени няколко думи със Сухара, погледна към ранените, които тъкмо тръгваха през моста, и зяпна от изненада.

Гушата чу нечии забързани стъпки зад гърба си и зърна движение с периферното си зрение.

— Какво, мам…

Посегна към дръжката на меча и осъзна, че го беше оставил на Тръпката. В този момент нещо профуча край него. Момичето се затича право към младия войник. Хвърли се в прегръдките му. Двамата се целунаха пред смаяния поглед на Гушата, застинал с ръка над празната ножница на колана си.

— Е, това не го очаквах — възкликна от изненада той.

Сухара не беше останал по-назад.

— Може би там, в Съюза, мъжете и жените винаги така се поздравяват при среща.

— Ще взема да се преселя там.

Гушата се облегна на каменния парапет до Сухара и се загледа в двамата млади, прегърнати, притворили очи, поклащаха се леко като танцьори на музика, която само те чуваха. Той шепнеше нещо в ухото й — думи за успокоение, от облекчение, от любов. Чужди за Гушата думи, и не просто защото бяха на друг език. Погледът му се премести на ранените, които минаваха покрай прегърнатите млади. По изнурените им лица се четеше надежда. Връщаха се при своите. Ранени, пострадали, но живи. Нощта обещаваше да е студена, но Гушата трябваше да признае, че отвътре му беше топло. Странна топлина, не беше като трескавата жар от спечелена битка, не, не беше нито толкова гореща, нито толкова пламенна като тръпката от победата.

Но нещо му подсказваше, че тази можеше да продължи по-дълго.

— Хубаво е — каза той, изпращайки с поглед младия войник и момичето, докато вървяха прегърнати към южния край на моста. — Да направиш човек щастлив във време като това. Страшно приятно усещане.

— Така си е.

— Кара те да се замислиш защо човек избира да върши това, което правим ние.

Сухара пое дълбоко дъх и въздъхна тежко.

— Прекалено големи страхливци сме да правим каквото и да било друго може би.

— Сигурно си прав. — Момичето и младият офицер се стопиха в тъмнината, а малко след това и последните ранени. Гушата се надигна от парапета и изтупа навлажнените си длани. — Та така. Да се връщаме на работа, а?

— Връщаме се.

— Радвам се, че те видях, Сухар.

— Аз теб също. — Възрастният войн тръгна към своя край на моста. — И гледай да не умираш, ей — провикна се през рамо.

— Старая се доколкото мога.

Тръпката го посрещна на северния край на моста и му подаде меча. Това лъскаво око и тази провиснала в единия си край усмивка бяха предостатъчни да прогонят всякакви мекушави мисли от главата му по-скоропостижно от заек при появата на ловец.

— Замислял ли си се някога да сложиш превръзка? — попита го Гушата, докато прибираше меча в ножницата.

— Пробвах една за известно време. — Тръпката посочи сгърчената кожа на белега. — Сърбеше ужасно. Та си казах, защо аз да се мъча само да им е по-леко на шибаняците около мен? Щом аз мога да живея с това лице, те ще преживеят гледката му. Ако ли не, майната им.

— Имаш право. — Двамата тръгнаха през потъналия в тъмнина град. — Съжалявам, че приех мястото — каза Гушата след кратко мълчание.

Тръпката не отговори.

— Да водя дузината на Дау. По-скоро се полагаше на теб.

— Аз не ламтя — сви рамене Тръпката. — Знам какво прави алчността, най-прекият път към пръстта е. Аз искам само каквото ми се полага. Ни повече, ни по-малко. Просто малко уважение.

— Не ми изглежда, като да искаш много. Както и да е, аз съм втори само до края на битката, после край. И тогава мисля, че Дау ще предложи на теб да водиш хората му.

— Може. — Продължиха отново в мълчание. След малко Тръпката се обърна към него: — Ти си свестен човек, нали, Гуша? Така говорят хората. Казват, че си право острие. Как успяваш?

Гушата не беше убеден, че успява.

— Просто се старая да постъпвам, както е редно, мисля аз. Нищо повече.

— А защо? И аз опитах. Не можах да изкарам дълго. Не видях ползата.

— Там ти е проблемът. Каквото добро съм направил, а мъртвите са ми свидетели, то не е много, направих го заради самото добро. Трябва да го правиш, защото го искаш, не за отплата.

— Не е кой знае каква жертва, щом го искаш, нали? Как така някой става шибан герой, а прави каквото иска? Ми и аз точно това правя.

— Не знам всички отговори — вдигна рамене Гушата.

Тръпката завъртя замислено пръстена на кутрето си и червеният му камък проблесна в тъмното.

— Май просто трябва да караме ден за ден.

— Такива са времената.

— Мислиш ли, че ще има други времена?

— Да се надяваме.

— Гуша!

Името му отекна в къщите и той се извърна рязко назад. Напрегна очи в тъмното и се замисли кого ли може да е настъпил по мазола напоследък. А отговорът беше — почти всички. В момента, в който беше приел да стане втори на Дау Черния, си беше докарал цяла камара нови врагове. Ръката му отново се спусна към дръжката на меча, който, за щастие, сега си беше на мястото. Усмихна се.

— Потоп! Където погледна — все познати лица.

— Така става, когато си такова дърто копеле.

Потопа приближи, накуцвайки, с усмивка на лице.

— Познаваш Коул Тръпката, нали?

— Само по име. И каквото говорят хората.

— А то е една шибана красота, нали? — ухили се Тръпката.

— Как изкарахте с Ричи тук? — попита Гушата.

— Кървав ден — отвърна Потопа. — Имах за кратко една дузина хлапета. Прекалено млади. Всички без един са обратно при пръстта.

— Съжалявам да го чуя.

— Аз също. Но война е. Мислех си да се върна обратно в дузината ти, ако още ме искаш. А също да взема този с мен — Потопа посочи с палец през рамо. Зад него в сянката стоеше едър младеж, увит в лекьосано зелено наметало. Стоеше с наведена глава и Гушата не видя много от лицето му, само перчем тъмна коса на челото и едно око, проблясващо в тъмното. Но на кръста му висеше добър меч, с позлатен гард на дръжката. Този блясък Гушата забелязваше най-бързо. — Добър боец е. Спечели си името днес.

— Поздравления — каза Гушата.

Момчето не отговори. Явно не беше като повечето, които сега щяха да се перчат с току-що извоюваното име. Точно както самият той в деня, когато получи своето. Гушата остана доволен от видяното. Не му трябваха горещи глави, които да вкарват останалите в лайната. Точно както неговата преди години го натика право в тях.

— Е, какво ще кажеш? — попита Потопа. — Имаш ли място за нас?

— Място ли? Не помня някога да съм имал повече от десет в дузината, а сега са само шестима.

— Шестима? Какво е станало?

— Същото каквото и с твоята дузина — отвърна с кисела физиономия Гушата. — Каквото обикновено става с една дузина. Атрок го убиха онзи ден на Героите. Агрик умря на следващия ден. Брак умря тази сутрин.

— Брак е мъртъв? — попита след кратко мълчание Потопа.

— Умря в съня си. От рана в крака.

— Брак е обратно при пръстта — поклати глава Потопа. — На това казвам аз изненада. Не мислех, че е възможно някога да умре.

— Нито пък аз. Големият изравнител явно дебне всички ни, ясно като бял ден. Не приема извинения и не прави изключения.

— Никакви — прошепна Тръпката.

— Но докато дойде за мен, със сигурност ще имам нужда от двама ви, ако Ричи е склонен да ви пусне.

— Каза, че е — кимна Потопа.

— Добре тогава. Но да знаеш, че сега Прекрасна води дузината.

— Така ли?

— Ъхъ. Дау ми предложи аз да водя неговата.

— Ти си втори на Дау Черния?

— Само до края на битката.

Потопа изду бузи и поклати неразбиращо глава.

— А какво стана с „не надигай много глава“?

— Не послушах собствения си съвет. Още ли искаш да се върнеш?

— Че защо не?

— Радвам се да те приема обратно тогава. Момчето също, ако смяташ, че е навит.

— О, навит е, нали така, момче?

Момчето не продума.

— Как ти е името? — попита Гушата.

— Бек.

— Червения Бек — плесна го по рамото Потопа. — По-добре свиквай да го казваш цялото, а?

Според Гушата момчето изглеждаше, сякаш всеки момент щеше да повърне. И нищо чудно, предвид в какво състояние беше градът. Явно беше изкарал доста тежка битка. Добро посрещане в кървавия занаят.

— Не си много по приказките, а? — попита Гушата. — И по-добре. С Прекрасна и Уирън нямаме нужда от повече плямпане.

— Уирън-от-Блай ли? — попита младежът.

— Същият. Той е един от дузината. Или по-точно, половин дузината. Да му дръпна ли речта? — обърна се към Потопа Гушата. — Знаеш онази, дето дръпнах на теб, когато дойде в дузината за пръв път. За това, да стоиш винаги зад дузината и главатаря си, да постъпваш, както е редно, и така нататък?

Потопа погледна момчето и поклати глава.

— Да ти кажа, мисля, че днес той научи всичко това по трудния начин.

— Ъхъ. Май всички си го припомнихме така. Добре дошъл в дузината, Червени Бек.

Момчето примига и отново не продума.

ОЩЕ ЕДИН ДЕН

Яздеше по същия маршрут, по който беше минала предишната вечер. По същата виеща се пътека през брулените от ветровете хълмове, към хамбара, в който беше установил щабквартирата си баща й. Долината все така се простираше пред нея като нощно небе със съзвездия от блещукащи оранжеви светлинки — хиляди лагерни огньове, факли и газени фенери — от време на време размазани от сълзите в крайчетата на уморените й очи. Но този път всичко беше различно. Въпреки че Хал беше до нея, само на ръка разстояние, и дрънкаше безспирно, за да запълни с нещо неловкото мълчание по пътя, Финри се чувстваше ужасно самотна.

— … добре, че Кучето се появи точно в този момент, иначе сигурно цялата дивизия щеше да се разпадне. Така стана, че изгубихме северната част на Осранг, но успяхме да изтикаме диваците обратно в гората. Полковник Бринт беше непоклатим като скала. Нямаше да се справим без него. Той ще иска да говори с теб за… да те пита за…

— По-късно. — В момента Финри нямаше силите да се изправи пред подобно изпитание. — Първо трябва да говоря с баща ми.

— Няма ли преди това да се измиеш? Да се преоблечеш? Поне да си отдъхнеш от…

— Дрехите могат да почакат — сряза го тя. — Нося съобщение от Дау Черния, разбираш ли това?

— Разбира се. Ама че съм и аз. Съжалявам.

Той продължи да се лута между твърдостта на бащинската опора и разнежената мекота и Финри не можа да прецени кое от двете я дразнеше повече. Имаше чувството, че вътрешно беше бесен, но нямаше смелостта да го покаже. За това, че беше дошла с него в Севера, въпреки че той не го искаше. На себе си за това, че не беше до нея, когато северняците нападнаха щаба на Мид. На двама им за това, че нямаха идея как да й помогнат в момента. Вероятно дори за това, че беше бесен, вместо да се радва на избавлението й.

Спряха пред хамбара и Хал настоя да й помогне да слезе от седлото. Останаха за момент отпред, на неловкото разстояние от една ръка помежду им и с неловкото мълчание, настанило се по средата. Той беше поставил конфузно ръка на рамото й, но тя не й носеше никаква утеха. Ужасно й се искаше той да намери думи, с които да й помогне да открие някакъв смисъл в случилото се днес. Но в него такъв нямаше и думите бяха излишни.

— Обичам те — каза накрая Хал.

Малко бяха думите, по-излишни и безсмислени от тези.

— И аз те обичам — отвърна тя, но вътрешно изпитваше единствено страх. Чувството, че нещо грозно и зловещо се спотайва някъде из тъмните кътчета на съзнанието й, не й даваше мира. И колкото и да се насилваше да не поглежда натам, знаеше, че неизбежно ще дойде моментът, в който то ще изскочи и ще я смаже с тежестта си. — Сега по-добре се връщай.

— Не! В никакъв случай. Трябва да остана с…

Финри постави ръка на гърдите му. Изненада се колко стабилна беше.

— Сега съм в безопасност. — Кимна към осеяната със светлинки долина. — Те имат повече нужда от теб в момента.

Почти почувства облекчението му. Олекна му при мисълта, че можеше да сложи край на страданието от собственото си безсилие.

— Ами, ако си сигурна, че…

— Сигурна съм.

Хал яхна отново коня, усмихна й се някак припряно, несигурно, после препусна и изчезна в тъмнината. Част от нея искаше той да бе настоявал повече да остане. Останалата се радваше, че си тръгна.

Тръгна към хамбара и се загърна в шинела на Хал, с който беше наметнала раменете си. Мина покрай зяпащия я с любопитство часови отпред и влезе в стаята с ниския таван. За разлика от предишната вечер, сега атмосферата беше доста по-интимна. Вътре бяха само генерал Митерик, генерал Яленхорм, полковник Фелниг и баща й. Когато го видя, коленете й почти се подкосиха от облекчение. Тогава забеляза Баяз, който седеше встрани от останалите, придружен както винаги от прислужника си, почти скрит в сянката до стената. На устните му беше обичайната едва загатната усмивка. При вида им облекчението на Финри се стопи за части от секундата.

Както винаги, Митерик бръщолевеше надлъж и нашир, а Фелниг слушаше с физиономията на човек, вадещ с гола ръка нещо, паднало в септична яма.

— Мостът е в наши ръце и в момента хората ми минават от другата страна на реката. Преди зазоряване ще разполагам със свежи подкрепления на северния бряг, включително кавалерия. Теренът също е на наша страна. Над траншеите на северняците сега се веят знамената на Втори и Трети. Утре ще вкарам в действие Валимир, дори ако трябва лично да го сритам в тлъстия задник, за да мине потока. Ще обърна тия северняшки копелета в бяг, най-късно до…

Очите му спряха на Финри, покашля се смутено и млъкна. Останалите проследиха погледа му един по един и от физиономиите им Финри се досети що за картинка представляваше. Сигурно нямаше да са толкова шокирани, ако бяха видели мъртвец да излиза от гроба си. Всички, освен Баяз, чийто поглед беше както обичайно сдържан и пресметлив.

— Финри. — Баща й отиде бързо до нея и я пое в прегръдките си. Вероятно тя трябваше да избухне в сълзи на облекчение, но вместо това видя него да трие едно око в ръкава си. — Помислих си, че… — Той направи болезнена гримаса, докато докосваше сплъстената й коса, сякаш го болеше само при мисълта да довърши онова, което щеше да каже. — Благодаря на съдбата, че си жива.

— Благодари на Дау Черния. Той ме върна обратно.

— Дау Черния?

— Да. Срещнахме се. Говорих с него. Иска да преговаряте. Да преговаряте за мир. — В стаята се възцари пълна тишина. — Убедих го да пусне част от ранените пленници като жест на добра воля. Шейсет. Повече не успях да направя.

— Убедили сте Дау Черния да освободи пленници? — Яленхорм поклати невярващо глава. — Това е забележително постижение. Да ги изгаря живи, е повече в негов стил.

— Това е моето момиче — каза баща й и на Финри й се догади от гордостта в тона му.

— Опиши ми го.

Баяз се наведе напред на стола си.

— Висок. Здравеняк. Свиреп вид. Лявото му ухо го няма.

— Кой друг беше с него?

— Възрастен мъж, на име Гушата, който по-късно ме доведе обратно с пленниците. Един огромен мъж с обезобразено лице и… и метално око. И… — Това, което се готвеше да каже, й се стори толкова невероятно в момента, че се зачуди дали не си го беше въобразила. — Една тъмнокожа жена.

Баяз присви очи и стисна устни. Финри усети кожата й да настръхва.

— Слаба, тъмнокожа жена, увита в бинтове?

— Да — преглътна тежко тя.

Първия магус се облегна бавно на стола и двамата с прислужника му се спогледаха.

— Те са тук.

— Казах го.

— Не може ли поне веднъж всичко да е ясно и предсказуемо? — тросна се Баяз.

— Почти никога, господине — отвърна прислужникът и различните му очи се преместиха мудно от Финри към баща й, после отново към господаря му.

— Кои са те? — попита озадачен Митерик.

Баяз не сметна за нужно да му отговаря. Беше зает да гледа въпросително баща й, който беше отишъл до писалището си и тъкмо започваше да пише нещо.

— Какво точно правите, лорд-маршале?

— Най-добре веднага да пиша на Дау Черния и да уговорим среща за преговори, да обсъдим условията по примирието…

— Не — каза Баяз.

— Не? — Настъпи гробна тишина. — Но… изглежда, той най-после е готов да прояви разум. Не трябва ли поне да…

— Дау Черния не е човек на разума. А съюзниците му… — Баяз изви презрително устни и Финри се загърна още повече в шинела на Хал. — По-малко и от него. Освен това днес се справихте така добре, лорд-маршале. Прекрасна работа от страна на генерал Митерик, полковник Брок и Кучето. Завзехте терен, бяха дадени саможертви и така нататък. Мисля, че хората ви заслужават на сутринта да опитат отново. Според мен е нужен само още един ден. Какво е един ден?

— Лорд Баяз… — На лицето на баща й се изписа нещо средно между болка и изумление. — Един ден е просто ден. Разбира се, ако това е волята на Негово Величество, ще напрегнем докрай сили и ще вложим всичко от себе си, но има голяма вероятност да не постигнем решителна победа само за един ден…

— Това ще го мислим утре. Всяка война, лорд-маршале, е просто прелюдия към преговори, но е много важно — Първия магус вдигна поглед към гредите на тавана и потри замислено палец и показалец — с кого ги водиш. Ще е най-добре да запазим тази новина само между нас. Подобни вести са пагубни за морала. Ако обичате, лорд-маршале, още един ден.

Баща й склони почтително глава, но когато смачка в юмрук недовършеното писмо, кокалчетата му бяха побелели от напрежение.

— Служа на Негово Величество.

— Аз също — каза Яленхорм. — Хората ми са готови да изпълнят дълга си! Най-смирено моля да ми разрешите да водя атаката към Героите утре и да изкупя вината си на бойното поле.

„Сякаш човек можеше да изкупи каквото и да било на бойното поле“, помисли си Финри. Според нея там човек единствено можеше да умре, нищо повече. Когато тръгна към вратата в дъното на стаята, усещаше краката си пълни с олово.

Преди да излезе, чу Митерик да се впуска в дежурните офицерски баналности.

— Дивизията ми изгаря от нетърпение да влезе в битка, лорд-маршал Крой! Не се тревожете за това, лорд Баяз!

— Не съм и помислял.

— Държим добра позиция на северния бряг. Утре ще прегазим копелетата, ще видите. Само още един ден и…

Финри затвори вратата зад себе си и сложи край на перченето му. Облегна се с гръб на нея. Който и да беше построил този хамбар за стадото си, явно беше живял в тази малка стаичка в дъното на помещението. Сега в нея спеше баща й. Леглото му беше опряно в едната неизмазана стена. Край другите бяха наредени сандъците с багажа му — подредени и спретнати като войници на парад.

Изведнъж всичко я болеше. Вдигна ръкава на шинела и погледна с погнуса дългата резка на предмишницата си. Вероятно имаше нужда от шевове, но Финри нямаше да излезе отново там. Не искаше да се излага на жалостивите им погледи и да слуша помпозните им брътвежи. Чувстваше врата си като прорязан от десет отделни струни на непосилна болка — накъдето и да завъртеше глава, все подръпваше по някоя. Допря внимателно върховете на пръстите си до щипещата рана на главата си. Под мръсната коса напипа голяма коричка. Когато отдръпна ръка, вече не можеше да я спре да трепери. Тресеше се. Почти се разсмя от безсилие, но от гърлото й се откъсна само дрезгаво хриптене. Ще й порасне ли отново косата? Ново хриптене. Какво значение имаше след видяното днес? Сега не можеше да спре да хрипти. Дишането й се накъса и не след дълго се тресеше в ридания. Дъхът й свистеше в гърлото, лицето й се изкриви, устата също, опъвайки прясно разцепените устни. Осъзнаваше каква глупачка е, но тялото й отказваше да се подчини. Свлече се бавно по вратата и седна на пода. Натика юмрук в устата си, за да заглуши хлипането.

Почувства се жалка и смешна. Нещо повече — неблагодарница. Предателка. Сега трябваше да подскача от радост. В края на краищата беше извадила невероятен късмет.

КУРАЖ

— Къде се е покрил оня пъпчив задник?

Погледът на мъжа подскочи стреснато, хванат неподготвен, надвесен с чаша в ръка над голямата бъчва с вода.

— Десетократния е на Героите, с Дау и останалите, но ако си…

— Върви на майната си!

Калдер почти го изблъска с рамо, докато минаваше покрай него. Тръгна с бърза крачка през озадачените при вида му хора на Десетократния, право към осветените от лагерните огньове зад тях каменни блокове на билото.

— Ние не отиваме там горе — долетя някъде отзад гласът на Дълбокото. — Няма да ти пазим задника, щом си решил сам да го навираш в устата на вълка.

— Няма толкова пари на тоя свят, дето да ме накарат сам да тръгна обратно при пръстта — добави Плиткото. — Всъщност по мое скромно мнение нищо не струва толкова много.

— Хм, интересна мисъл извади — каза Дълбокото, — за какво си струва да умреш и за какво не. Но за което и да е, ние няма да…

— Тогава си стойте там долу и дрънкайте глупости.

Калдер продължи нагоре по склона. Студеният въздух щипеше гърлото му, а няколкото в повече глътки от манерката на Плиткото изгаряха стомаха му. При всяка крачка мечът на колана му го блъскаше в прасеца, сякаш напомняйки за себе си, а също и че няма да е единственото острие на билото на хълма.

— Какво ще правиш? — попита Бледоликия, задъхан от усилие да не изостава.

Калдер не отговори. Отчасти, защото беше прекалено ядосан, за да каже нещо смислено. Отчасти, защото си мислеше, че така изглежда по-страховит. Но най-вече, защото нямаше никаква представа, а ако тръгнеше да се замисля, куражът му щеше да се стопи. Днес беше прекарал достатъчно време в бездействие. Втурна се през пролуката в каменната стена, която опасваше хълма, и двамата войници до нея го изгледаха учудено, докато минаваше покрай тях.

— Само запази спокойствие! — провикна се зад него Хансул. — Баща ти никога не си изпускаше нервите!

— Майната му на баща ми! — изсъска през рамо Калдер.

Харесваше му да не мисли за последствията и просто да излива гнева си. И той го понесе с лекота нагоре, до плоското било на хълма и после между два от каменните блокове. В кръга горяха огньове. Вятърът скубеше яростно пламъците им и пръскаше искри в тъмнината. Светлината им обагряше в оранжево Героите, осветяваше лицата на мъжете около тях, проблясваше в халките на ризниците и остриетата на оръжията. Калдер се насочи към средата на кръга, сред глъчта от гласовете им, последван от Бледоликия и Хансул.

— Калдер. Какво правиш тук — обади се отнякъде Кърнден Гушата.

До него имаше някакъв младеж, когото Калдер не познаваше. Веселяка Йон Къмбър и Прекрасна също бяха там. Калдер ги подмина безцеремонно, мина покрай Керм Желязната глава, застанал край огъня, пъхнал палци в колана и загледан в пламъците.

Десетократния седеше на един пън от другата страна на огъня. При вида на Калдер, на пъпчивото му, лющещо се лице грейна широка усмивка.

— И това ако не е малкият хубавец Калдер! Добре помогна днес на брат си, ти…

В следващия момент очите му се ококориха и той понечи да стане.

Носът му изхрущя под юмрука на Калдер. Преметна се с крясък назад, а Калдер се нахвърли, крещейки, отгоре му, размахвайки юмруци. Не знаеше какво точно крещи, но се дереше с пълно гърло. Млатеше като обезумял, главата му, раменете, вдигнатите пред лицето му ръце. Успя да вкара още един здрав удар в носа му, преди някой да го сграбчи за ръката и да го повлече назад.

— Хей, Калдер, хей!

Разпозна гласа на Гушата, или поне така му се стори, и се остави да бъде издърпан назад, размахващ юмруци и ритащ във въздуха — точно както се очакваше от човек в такъв случай. Все едно единственото, което искаше, е да го оставят да довърши боя. Всъщност прекъсването му дойде съвсем навреме, защото вече се беше изчерпал откъм идеи, а и лявата ръка го болеше ужасно.

Десетократния се надигна тромаво от земята. От носа му шуртеше кръв, не спираше да ругае и да блъска настрана предложените за помощ ръце на хората му. Изтегли меча си с онова тихо съскане на стоманата в ръба на ножницата, което незнайно как прозвучава достатъчно силно, за да бъде чуто от всички, и острието му проблесна заплашително. Настана тишина и тълпата от любопитни зяпачи като един пое дълбоко дъх. Желязната глава повдигна учудено вежди и отстъпи крачка назад.

— Ах, ти, дребно копеленце! — изръмжа Десетократния и прекрачи пъна, на който допреди малко беше седял.

Гушата придърпа Калдер зад гърба си и изведнъж в ръката му се появи меч. В същия момент двама от именитите войни на Десетократния застанаха от двете страни на главатаря си — едно едро копеле с голяма брада и един слаб, кривоглед. Оръжията им вече бяха извадени и готови за действие, което не беше никаква изненада, имаха вид на хора, които няма нужда да търсят дълго, за да докопат оръжие. Калдер усети Бледоликия да застава до него, с отпуснато покрай крака си острие. Хансул Бялото око застана от другата, запъхтян и зачервен от препускането нагоре по хълма, но ръката му с меча дори не потрепваше. Още от момчетата на Десетократния наскачаха, а също Веселяка Йон Къмбър с щит в едната ръка, секира в другата и смръщена физиономия.

В този момент Калдер осъзна, че нещата бяха отишли малко по-далече, отколкото го беше планирал. Не че беше планирал каквото и да било. Реши, че не е редно неговият меч да остане в ножницата си, с толкова извадени на показ оръжия наоколо, при това заради него. За това извади меча си и се усмихна ехидно при вида на окървавената физиономия на Десетократния.

Припомни си прекрасното усещане, което беше изпитал, когато баща му сложи огърлицата, седна на стола на Скарлинг и триста именити войни коленичиха пред първия крал на северняците. Спомни си и прекрасното усещане, когато сложи ръка на корема на жена си и почувства детето му да рита за пръв път. Но не си спомняше някога да е усещал такава гордост, която изпита, когато носът на Десетократния се счупи под кокалчетата на юмрука му.

Подобно чувство не би отказал и занапред.

— Оу, мамка му!

Дрофт скочи на крака и изрита няколко въгленчета върху наметалото на Бек. Той зяпна стреснато и започна да тупка с ръка отгоре им, за да ги угаси.

Нещо ставаше там. Хората скачаха на крака, звънтеше стомана, чуха се ругатни и ръмжене в тъмното. Суматоха, бой, а Бек не знаеше нито кой с кого се биеше, нито защо, нито на чия страна да застане. Но дузината на Гушата тръгна и той тръгна с тях. Изтегли бащиния меч от ножницата и застана до останалите. Отляво беше Прекрасна — извитото острие на меча й, готово за действие. Отдясно стоеше Дрофт, с брадвичка в едната ръка и изплезен между зъбите език. Този път не беше толкова трудно, около него всички правеха същото. Всъщност щеше да е доста по-трудно, направо невъзможно да не извади оръжие.

От другата страна на огъня, срещу тях стояха Брод Десетократния с част от хората си. Пъпчивото му лице беше омазано с кръв и май носът му беше счупен. Вероятно дело на Калдер, предвид това как влетя в кръга на Героите, а също това, че сега стоеше до Гушата с меч в ръка и подигравателна усмивка на уста. Това отговори на въпроса „какво“, относно „защо“, нямаше голямо значение. Сега в главите на всички беше само „а сега какво“.

— Приберете оръжието.

Гушата говореше бавно и спокойно, но гласът му сякаш беше изкован от желязо, не оставяше съмнение в непреклонността му. Това сякаш наля кураж във вените на Бек и сега той също нямаше намерение да отстъпи пред нищо и никого.

За беда, Десетократния също не даваше вид на готов да го стори.

— Вие го приберете, мамка му.

Той изплю една кървава плюнка в огъня.

Погледът на Бек улови този на един младеж от другата страна на огъня, сигурно година-две по-голям от него. Имаше светла коса и белег на едната буза. Двамата се извърнаха леко на една страна и застанаха с лице един към друг. Явно инстинктивно, останалите също се групираха по двойки с човек, който би им подхождал най-добре. Като при танците на вечеринките в края на жътвата. Само дето този танц обещаваше сериозно кръвопролитие.

— Приберете го — повтори Гушата с още повече твърдост в гласа.

Прозвуча като предупреждение и дузината пристъпи леко напред.

Десетократния оголи два реда изгнили зъби.

— Що не ме накараш?

— Ще пробвам.

От тъмното се зададе с небрежна походка мъж. От сянката на качулката му се подаваше само остра брадичка. Ботушите му нагазиха по краищата на жаравата и вдигнаха рояци искри. Беше много висок, много слаб, изпит, сякаш издялан от дърво. В едната си ръка държеше мазен кокал, от който глозгаше, а в другата, хванат небрежно под гарда на дръжката, носеше най-големия меч, който Бек беше виждал. Сигурно изправен щеше да стигне до рамото му. Ножницата му бе оръфана и протрита като палтото на просяк, но металната нишка, с която беше намотана дръжката му, блестеше чиста и пламтеше с отблясъците на огъня и жаравата.

Той осмука шумно кокала и тръгна покрай мъжете около огъня. Протегна дръжката на огромния меч и тя задрънча по всички извадени остриета.

— Кажете ми само, че не се готвите да се биете без мен. Знаете колко обичам да трепя народ. Знам, че не е редно, но човек трябва да се занимава с онова, в което го бива най-много. Та да ви питам, как ви се струва следната идея… — Той намести кокала между палеца и показалеца си, метна го към Десетократния и той отскочи от ризницата на гърдите му. — Ти се връщаш, откъдето си дошъл, и продължаваш да си чукаш овцете, а аз ще пълня гробовете.

Десетократния прокара език по окървавената си горна устна.

— Не съм тръгнал да се бия с теб, Уирън.

Изведнъж всичко си дойде на мястото. Бек беше чувал предостатъчно песни за Уирън-от-Блай. Дори си ги беше тананикал, докато се „биеше“ с дънерите пред къщата във фермата. Уирън Перкото. Знаеше всички песни за него. Как е получил Меча. Как е убил петимата си братя. Как извървял най-далечния Север, в люта зима, но убил вълка от Шимбул. Как удържал проход срещу безброй шанка, с помощта само на две момчета и една жена. После надхитрил магьосника Дарум-ап-Йоут, вързал го за една скала и го оставил за храна на орлите. Как бил извършил всички достойни за един герой дела по високите долини и затова слязъл на юг да търси съдбата си на бойното поле. Песни, които разпалваха кръвта. Песни, които я смразяваха. Може би в днешно време той беше човекът с най-голямото име в целия Север. И стоеше току пред Бек, достатъчно близо, че да го докосне, ако решеше. Но за това той беше убеден, че няма да е добра идея.

— Не си тръгнал да се биеш с мен, а? — Уирън се озърна, сякаш търсеше с кого точно е тръгнал да се бие. — Убеден ли си? Боевете са гадна работа, извадиш ли меч, не знаеш докъде ще те отведе. Сега извади меч на Калдер и така извади меч на Кърнден Гушата. А като извади меч на него, извади меч на мен, на Веселяка Йон Къмбър, на Прекрасна, на Потопа, нищо, че не е тук, мисля, че отиде да пусне една вода, а също на това момче — той посочи с палец към Бек, — дето му забравих името. Трябваше да се досетиш, че така ще стане. Нямаш извинение. Не може един старши главатар да се излага така, все едно главата му е пълна с лайна и нищо друго. И аз не съм тръгнал да се бия с теб, Брод Десетократни, но ако трябва, ще те убия, ще добавя името ти към песните за мен и накрая ще се смея. Е?

— Е, какво?

— Е, да вадя ли и аз меч? Но преди да ми отговориш, не забравяй, че веднъж изваден от ножницата, Мечът трябва да бъде окървавен. Така е било отпреди Старите времена, така е сега и така трябва да бъде и занапред.

Никой не помръдваше, стояха и чакаха. Накрая веждите на Десетократния се сключиха и устните му се разтегнаха в злобна усмивка. Стомахът на Бек се сви на топка, вече виждаше накъде отиват нещата…

— Какво става тук, мамка му? — от тъмнината излезе друг.

Очите му святкаха иззад присвити клепачи, беше оголил зъби, навел глава и наежил рамене, като побеснял пес, готов да разкъса каквото му се мерне пред погледа. Навъсеното му лице беше цялото нашарено с белези, едното му ухо го нямаше, а на врата му висеше златна огърлица с голям, искрящ в оранжево камък по средата.

Бек преглътна тежко. Дау Черния, нямаше кой друг да е. Човекът, победил хората на Бетод шест пъти за една зима, а накрая изгорил до основи Кайнинг, с хората му все още по къщите си. Човекът, който се би в кръга с Кървавия девет и почти спечели, а после беше пощаден от него и принуден да го следва редом с Руд Три дървета, Тъл Дуру Буреносния и Хардинг Мрачния — най-коравата дузина в Севера от незапомнени времена. Сега от тази дузина бяха останали само Кучето и той. Дау Черния, човекът предал и убил Кървавия девет — онзи, за когото хората казваха, че бил безсмъртен — и взел стола на Скарлинг за себе си. Самият Дау Черния. Защитника на Севера или Грабителя, зависи кого питаш. Бек дори не бе мечтал да го срещне.

Дау Черния изгледа Гушата и по погледа му личеше, че хич не беше доволен. Бек не можеше да си представи как би изглеждало задоволството на това изсечено като с тесла лице.

— Ти не трябва ли да гледаш всичко да е мирно и тихо, старче?

— Точно това правя.

Мечът на Гушата все още беше изваден на показ, но върхът му вече сочеше към земята. Тези на останалите също.

— О, такава била работата. Точно на това му казвам аз мирна картинка. — Дау обходи всички с навъсен поглед. — Тук никой не вади меч, без аз да кажа. А сега прибирайте оръжията, всички, излагате се.

— Шибаният дребен пъзльо ми счупи носа! — кресна Десетократния.

— Ау, загрозил те е, така ли? Искаш ли да го цункам да му мине? Нека сега ви обясня как стоят нещата с думи прости, разбираеми за малоумници като вас. Започвам да броя и когато стигна до пет, онзи, който все още държи оръжие в ръка, влиза в кръга с мен. А там ще направя с него неща, каквито правих едно време, преди да се размекна от годините. Едно.

Не се наложи да казва „две“. Гушата се подчини незабавно, последван от Десетократния. Секунда по-късно останалите оръжия изчезнаха толкова бързо, колкото се бяха и появили. Двете групи останаха една срещу друга и продължиха да се гледат през огъня, но вече по-скоро глуповато, отколкото заплашително.

— Най-добре да го прибереш — прошепна Прекрасна в ухото на Бек.

Той осъзна, че все още държеше бащиния меч в ръка. Прибра го в ножницата с такава скорост, че насмалко да си отреже крака преди това. Само Уирън остана в средата, с една ръка на ножницата на Меча, другата на дръжката — готов да го изтегли.

— Знаеш ли — подсмихна се той загадъчно. — Аз мъничко се изкушавам.

— Някой друг път — изръмжа Дау, обърна се и вдигна театрално ръка. — Доблестни принце Калдер! Поласкан съм до посиране! Тъкмо щях да ти пиша с искане за аудиенция, но ти ме изпревари. Предполагам, си дошъл да ми разкажеш какво стана днес при Стария мост?

Калдер носеше същото фино наметало, което носеше в деня, в който Бек го видя за пръв път в лагера на Ричи, но този път под него беше сложил ризница. И не се усмихваше, гледаше навъсено.

— Скейл умря.

— Чух. Не ми ли личи? Изплаках си очите. Мисълта ми беше, какво стана с моста ми?

— Той се би колкото можа. Повече от всеки друг.

— И падна в бой. Браво на Скейл. Ами ти? Не ми изглеждаш като човек, който се е престарал в битката.

— Бях готов. — Калдер мушна два пръста под яката си, извади сгънато парче хартия и го подаде на Дау. — Но получих това. Заповед от Митерик, съюзническият генерал. — Дау го грабна от ръката му, разгъна го и се вторачи в него. — В гората на запад от нас има съюзнически войници, готови да минат потока. За късмет, разбрах за това, защото ако бях тръгнал на помощ на Скейл, те щяха да ни ударят по фланга и много вероятно сега всички вие щяхте да сте обратно при пръстта, вместо да се чудите дали ми стиска, или не.

— Не мисля, че някой има колебания по въпроса, Калдер — каза Дау. — И ти просто си стоя до стената, а?

— Да, а също поисках помощ от Десетократния.

Очите на Дау се извърнаха бавно и проблеснаха на светлината на огъня.

— Е?

Десетократния изтри малко кръв от горната си устна.

— Какво, е?

— Той поиска ли помощ?

— Лично говорих с Десетократния — обади се един от хората на Калдер. Беше възрастен мъж с белег през цялото лице и едно побеляло око. — Казах му, че Скейл има нужда от помощ и че Калдер не може да отиде заради южняците от другата страна на потока. Всичко му казах.

— И?

Мъжът със сляпото око сви рамене.

— Каза, че бил зает.

— Зает ли? — физиономията на Дау се навъси още повече. — Значи, просто си стоя там, така ли?

— Не мога да тръгна само защото копелето ми казва…

— Седя си на хълма, с Пръста на Скарлинг в задника и просто гледа? — изрева Дау. — Гледа как южняците завземат моста ми?

Той заби палец в гърдите си.

Десетократния примижа страхливо и едното му око потрепери.

— Няма никакви южняци отвъд реката, това са лъжи! Той винаги лъже! — Той посочи с треперещ пръст към Калдер. — Винаги имаш по някое шибано извинение, а, Калдер? Винаги измисляш начин да си опазиш ръчичките чисти! Приказки за мир, приказки за предателство или някакви там други приказки…

— Стига — почти прошепна Дау, но това беше напълно достатъчно да накара Десетократния да млъкне на мига. — Хич не ми дреме дали отвъд потока има южняци, или не. — Той смачка на топка хартията в разтреперения си юмрук и я запрати в гърдите на Калдер. — Интересува ме само дали правиш каквото ти казвам. — Дау пристъпи към Десетократния и се надвеси над него. — Утре няма да седиш и да гледаш отстрани, не, не, не. — Ухили се презрително на Калдер. — Нито пък ти, принце на Не-кой-знае-какво. Дните ви на мързел свършиха. Утре вие, две гълъбчета, ще бъдете заедно на стената. Точно така. Рамо до рамо. От сутрин до мрак. И ще се погрижите лайната, които забъркахте, да не се разсмърдят повече. Ще правите онова, за което съм ви довел тук, тъпаци такива — което, в случай че сте забравили какво беше, е да се биете с шибания Съюз!

— И какво, ако са от другата страна на потока? — попита Калдер. Дау се обърна към него със сбръчкано от недоумение чело. — И бездруго сме много разтеглени по стената, а днес изгубих много хора. Превъзхождат ни по численост…

— Това е война — изрева Дау, скочи към него и всички се дръпнаха крачка назад. — Бий се с копелетата! — Замахна във въздуха, сякаш едва се сдържаше да не разкъса лицето му с голи ръце. — О, забравих, ти си по мисленето, нали? Големият хитрец си ти? Ми надхитри ги тогава! Искаше мястото на брат ти, а? На ти го, оправяй се както можеш, дребно лайно такова, или ще намеря друг, който да го прави! И ако утре всеки един не си свърши работата, всеки един, дето му се е прищяло да седи и гледа… — Той притвори очи и извърна лице към небето. — Мъртвите са ми свидетели, ще ви сложа кървавия кръст. И ще ви избеся. И ще ви изгоря. Ще ви докарам такъв край, че само песните за него ще карат певците да пребледняват като мъртъвци. На някой още да не му е ясна картинката?

— Не — отвърна Калдер, посърнал като бичувано муле.

— Не — каза и Десетократния и не изостана по-назад.

Бек не остана с впечатлението, че враждата им беше приключила.

— В такъв случай това е всичко!

Дау се обърна, видя един от хората на Десетократния, изпречил се на пътя му, и го сграбчи за яката. Хвърли уплашения нещастник на земята и изчезна в тъмното, откъдето се беше появил.

— Тръгвай с мен — изсъска Гушата в ухото на Калдер, стисна го за лакътя и го повлече със себе си.

Десетократния и момчетата му насядаха обратно сред ропот и мърморене, а русокосият младеж хвърли на Бек последен кръвнишки поглед. Допреди днес Бек със сигурност щеше да му отвърне със същото, че дори и с някоя по-тежка дума. Но сега той просто извърна очи колкото по-бързо можа.

— Жалко. Тъкмо започваше да ми харесва. — Уирън свали качулката си и се почеса по сплъстената коса. — Как ти беше на теб името?

— Бек. — Реши, че най-добре да го остави само така. — Всеки ден на дузината ли е такъв?

— Не, не, не, момче. Не всеки. — На изпитата физиономия на Уирън грейна налудничава усмивка. — Съвсем малко от тях.

Гушата открай време подозираше, че един ден Калдер ще го вкара в дълбоките лайна, и както изглеждаше, този ден най-после беше дошъл. Продължи да го стиска за лакътя и го поведе надолу по склона, далече от Героите, докато не останаха сами с брулещия вятър. Беше прекарал цели двайсет години в занаята и враговете му се брояха на пръстите на едната му ръка. Един следобед като втори на Дау и вече започваха да никнат като гъби след дъжд, а Брод Десетократния сред тях определено не беше влизал в плановете му. Човекът беше толкова грозен отвътре, колкото и отвън, а и беше ужасно злопаметен.

— Какво беше това, мамка му? — каза Гушата, когато най-накрая спряха, далече от лагерни огньове и любопитни уши. — За малко и двама ни да затриеш!

— Скейл е мъртъв. Ето това е. Гнусното копеле не си мръдна пръста и сега Скейл е мъртъв.

— Ясно. — Гушата започваше да омеква. Замисли се за момент. Вятърът блъскаше високата трева в краката му. — Съжалявам за това. Но един труп повече с нищо няма да е от полза. Особено моят. — Той сложи ръка на гърдите си и я притисна към думкащото отвътре сърце. — Мамка му, някой ден ще умра просто от нерви и вълнение.

— Ще го убия.

Калдер хвърли гневен поглед към билото на хълма и Гушата видя в очите му решимост, която не беше забелязвал досега. Нещо го накара да постави ръка на гърдите му и да го избута леко назад.

— Запази това за утре. За Съюза.

— Защо? Враговете ми са тук. Десетократния не си мръдна пръста, докато Скейл умираше на онзи мост. Стоя, гледа отстрани и се смя.

— И ти си бесен, защото той не направи нищо или защото ти не направи нищо? — Гушата сложи ръка на рамото му. — Обичах баща ти, до самия край. Теб обичам като роден син. Но не мога да разбера защо и двамата трябва да се впускате във всяка битка, изпречила се на пътя ви, да се впускате във всяка вражда? Битките никога не свършват. Ще съм до теб, ако мога, знаеш го, но има и други, по-важни неща, които…

— Да, да. — Калдер отблъсна ръката му от рамото си. — Да пазиш дузината, да не надигаш много глава, да постъпваш, както е редно, дори ако това е грешното…

Гушата го сграбчи отново за рамото и го разтърси.

— Трябваше да гледам всичко да е мирно и тихо! Сега аз командвам дузината на Дау, негов втори съм, не мога просто…

— Какво си? Ти му пазиш гърба? — Пръстите на Калдер се впиха в ръката на Гушата и очите му се ококориха. И придобиха странен блясък. Не беше гняв. Някаква друга жар. — Ти стоиш зад гърба му с меч в ръка? И това ти е работата?

В този момент Гушата видя челюстите на капана, който сам беше поставил, да щракват около крака му.

— Калдер, недей! — кресна той и се опита да се отскубне от ръката му. — Затваряй си…

Калдер не го пусна, вместо това го придърпа в неловка прегръдка и Гушата долови мириса на алкохола в дъха му, когато прошепна:

— Ти можеш да го направиш! Да сложиш край на всичко!

— Не!

— Убий го!

— Не! — Гушата най-после успя да отблъсне Калдер от себе си и стисна дръжката на меча си. — Не, глупако такъв!

Калдер изглеждаше искрено озадачен.

— Колко хора си убил, Гуша? С това си вадиш хляба. Ти си убиец.

— Аз съм именит войн.

— Значи, просто си по-добър в това от повечето други. Какво означава още един? При това, в името на нещо добро! Можеш да сложиш край на всичко това. Та ти дори не харесваш копелето!

— Няма значение какво харесвам, Калдер! Той е главатар.

— Докато диша, да, но забиеш ли му секира в главата, е само пръст. Кой ще го е грижа тогава?

— Мен.

Двамата млъкнаха и останаха един срещу друг в тъмното. Гушата не виждаше много, само светлото петно на бледото му лице и едва забележимия блясък на очите му. И те се спуснаха бавно към ръката на дръжката на меча.

— Ще ме убиеш ли?

— Не, естествено. — Гушата изправи гръб и пусна меча. — Но ще трябва да кажа на Дау Черния.

— Какво точно? — попита след кратко мълчание Калдер.

— Че си искал от мен да го убия.

Последва ново мълчание.

— Не мисля, че ще му хареса.

— Аз също.

— Кървавият кръст, обесване и горене са най-малкото, което ме чака.

— Така е. Затова трябва да бягаш.

— Къде да бягам?

— Където искаш. Ще ти дам преднина. Ще му кажа утре. Но трябва да му кажа. Това би направил Три дървета — добави Гушата, не че Калдер беше питал за причина.

„Ама и тази е една — помисли си той, — няма що.“

— Три дървета умря, не си забравил, нали? Някъде си, за едното нищо.

— Няма значение.

— Не си ли се замислял за друг, на когото да подражаваш?

— Дал съм дума.

— Честната дума на убиец, а? Какво, в оная работа на Скарлинг ли си се клел, или какво?

— Не. Дадох му дума.

— На Дау Черния? Той се опита да ме убие преди няколко дни и сега какво, от мен се очаква да си седна на ръцете и да чакам да повтори ли? Човекът е по-коварен от зимата!

— Няма значение. Предложи ми да му стана втори и аз приех.

Мъртвите му бяха свидетели, как само сега му се искаше да бе отказал.

Калдер кимна и устните му се извиха в обичайната ехидна усмивка.

— Ясно. Дал си му дума. А добрият стар Кърнден Гушата е право острие, нали? Без значение кой ще се пореже на него.

— Трябва да му кажа.

— Но утре. — Калдер отстъпи бавно назад, все още с наглата си усмивка на уста. — И ще ми дадеш преднина, така ли? — Направи крачка надолу по склона, после втора. — Не, няма да му кажеш. Познавам те, Гуша. Отгледал си ме от бебе, не помниш ли? По-голям куражлия си, отколкото смяташ. Ти не си кучето на Дау Черния. Не и ти.

— Не е важно кой е куражлия и кой не, нито дали съм кучето на Дау. Дал съм дума и утре ще му кажа.

— Не, няма.

— Ще му кажа.

— Не. — Усмивката на Калдер изчезна в тъмното. — Няма.

Гушата остана за момент на склона, загледан в тъмнината. Стисна зъби, зарови пръсти в косата си, преви се одве и изрева колкото му глас държеше. Не беше чувствал такава пустота в душата си, откакто след осем години приятелство Уост-няма-начин не го предаде и не се опита да го убие. И ако не беше Уирън, щеше да успее. Сега обаче не беше сигурен кой щеше да го извади от кашата, в която се беше забъркал. Не мислеше, че е възможно. Този път той беше предателят. Който и път да избереше, все някого щеше да предаде.

Винаги постъпвай, както е редно — лесно за следване правило. Но когато редното е лошо и погрешно? Тогава какво?

ПОСЛЕДНИЯТ ЖИВ ГЕРОЙ

Ваше Кралско Величество,

Тъмнината най-после се спусна над бойното поле. Днес спечелихме много. Но на огромна цена. С огромно прискърбие ви съобщавам, че лорд-губернатор Мид загина редом с по-голямата част от щаба си. Те паднаха в битка, отстоявайки каузата на Ваше Величество с безпримерни мъжество и кураж.

Тежките сражения в Осранг започнаха на зазоряване и продължиха чак до здрач. Палисадата беше премината още сутринта, а северняците — изтласкани през реката, но по-късно те организираха успешна контраатака и си върнаха северната част на града. Сега реката отново разделя двете страни.

На западния фланг генерал Митерик имаше по-добър късмет. Северняците отблъснаха първите му два опита за превземане на Стария мост, но при третия най-накрая бяха разгромени и принудени да отстъпят зад ниска каменна стена насред полето. В момента генерал Митерик прехвърля кавалерията си на северния бряг и се готви за атака с първите лъчи на зората. От палатката си виждам знамената на Втори и Трети полк, които се веят гордо над позициите, държани само допреди часове от северняците.

Междувременно генерал Яленхорм прегрупира дивизията си и утре, попълнена от наборна войска, тя ще предприеме директно нападение на Героите с цялата си численост. Възнамерявам утре да съм с тях, където лично да стана свидетел на победата им и да информирам Ваше Величество за окончателния погром на Дау Черния, в момента, в който хълмът бъде превзет.

Ваш най-верен и смирен слуга,

Бремър дан Горст,

кралски наблюдател на военните действия в Севера

Трябваше да стисне зъби, за да потисне болката в рамото, докато протягаше ръка с писмото. Болеше навсякъде. Ребрата му бяха още по-зле от вчера. Подмишниците го сърбяха ужасно, зачервени, протрити от ръбовете на стоманения нагръдник. Незнайно как се беше сдобил с една дълбока драскотина на гърба, точно между плешките, където бе невъзможно да я достигне. Не че не заслужавам повече, но има време, ще си го получа, почти сигурно преди да сме си тръгнали от тази безполезна долина.

— Ще помолиш ли Млад да отнесе това? — изпъшка той, подавайки писмото на Рюрген.

— Млад! — провикна се прислужникът.

— Какво? — отвърна Млад някъде отвън.

— Писмо!

Младежът се появи, приведен под платнището на входа, протегна ръка и на свой ред стисна зъби и изкриви лице. Наложи се да пристъпи навътре, за да го вземе, и тогава Горст видя, че дясната половина от лицето му беше покрита с голяма превръзка, с дълга кафява черта от засъхнала кръв на нея.

— Какво е станало? — вторачи се в него Горст.

— Нищо.

— Хм — изсумтя Рюрген. — Кажи му.

Млад го изгледа намръщено.

— Няма значение.

— Фелниг — отговори вместо него Рюрген. — Ето това стана.

Горст скочи на крака, забравил за болките.

— Полковник Фелниг? Началник-щабът на Крой?

— Просто се изпречих на пътя му. Това е. Станалото, станало.

— Ударил го с камшик — каза Рюрген.

— Ударил те е… с камшик? — прошепна Горст.

Остана за момент загледан пред себе си. После се пресегна и грабна от масата дългото си острие, почистено, наточено и прибрано в ножницата.

Рюрген се изпречи на пътя му и протегна ръце да го спре.

— Не прави нищо глупаво. — Горст се промуши покрай него, изскочи от палатката навън в хладната нощ и тръгна през изпотъпканата трева на поляната. — Не прави нищо глупаво!

Горст не се обърна и продължи да върви.

Шатрата на Фелниг беше опъната на малка равна поляна, на склона на едно от възвишенията, недалече от порутения хамбар, в който се помещаваше щабът на маршал Крой. През пролуката на платнището на входа се процеждаше светлина от газов фенер и осветяваше ивица стъпкана и окаляна трева, една разрошена туфа острица и безкрайно отегчената физиономия на часови.

— Мога ли да ви помогна с нещо, господине?

Да ми помогнеш ли, копеле такова? Вместо да укроти гнева на Горст и да му предостави възможност за размисъл, дългото изкачване само бе нагнетило още повече яростта му. Той сграбчи часовия за единия ръб на нагръдника, запрати го презглава надолу по склона и отметна с яростно движение платнището на входа на шатрата.

— Фелниг…!

Закова стъписан. Вътре беше пълно с офицери. Старши офицери от щаба на Крой. Едни държаха карти, други чаши. Бяха разкопчали горните копчета на куртките си и се бяха събрали около красива инкрустирана маса, подхождаща повече на дворец. Един пушеше лула с дървесна гъба. Друг наливаше вино в чашата си от висока зелена бутилка. Трети се беше привел над отворен дебел тефтер, чиито страници бяха изписани със ситен, неразбираем почерк, и пишеше на светлината на свещ.

— … и проклетият капитан ми казва, че иска по петнайсет за всяка каюта! — перчеше се началникът на снабдяването на Крой и пренареждаше картите си. — Казах му да върви на майната си.

— И какво стана?

— Спазарихме се за дванайсет, пиявица такава…

Той не довърши. Един по един офицерите извръщаха глави към Горст. Деловодителят вдигна глава от тефтера. Очите му бяха огромни зад дебелите стъкла на очилата.

Горст никак не го биваше в говоренето пред публика. Беше още по-зле, отколкото очи в очи с някого, разбирай — пълна трагедия. Но свидетелите само ще помогнат за пълното унижение на Фелниг. Ще те накарам да се молиш. Всички ще се молите, копелета такива. И при все това стоеше като истукан, а бузите му почваха да горят.

Фелниг скочи на крака. Имаше вид на леко подпийнал. Всичките бяха повече или по-малко пияни. Горст никак не го биваше с пияните. Беше още по-зле, отколкото с трезвите, разбирай — пълна трагедия.

— Полковник Горст! — залитна насреща му Фелниг с грейнало от щастие лице. Той вдигна ръка, готов да го зашлеви, но се забави и в това време Фелниг я стисна и разтърси сърдечно. — Ужасно се радвам да те видя! Ужасно се радвам!

— Аз… какво?

— Днес бях на моста! Видях всичко! — Фелниг продължаваше да тресе ръката му като побъркан. — Как само препуска след тях през нивята, как ги посичаше! — Той разсече въздуха с ръка и плисна вино от чашата си. — Беше направо приказно.

— Полковник Фелниг! — Часовият се вмъкна в шатрата. Лицето му беше изцапано с кал. — Този човек…

— Знам! Това е самият Бремър дан Горст! Каква безпримерна храброст! Какво майсторство с меча! Този човек заслужава да командва полк! Не, дивизия, кълна се! Как мислиш, колко от копелетата изби днес? Трябва да са били поне две дузини! Ами, две — три!

Часовият изгледа навъсено Горст, но като видя, че нямаше да постигне нищо повече, се изниза обратно навън.

— Не повече от петнайсет. — Горст се изненада от собствените си думи. И само двама-трима от своите! Истински героизъм! — Но благодаря все пак. — Опита безуспешно да излезе от фалцета и се доближи поне до тенор. — Благодаря.

— Не, всички ние трябва да ти благодарим! И най-вече оня идиот Митерик. Поредното му фиаско щеше да надмине предишните две, ако не беше ти. Не повече от петнайсет, чу ли това? — Той плесна по рамото един от стоящите наблизо офицери и разля чашата му. — Вече писах на приятеля си Халек във Висшия съвет, разказах му какъв герой си! Не мислех, че са останали още такива, но ето те теб, като излязъл от легендите. — Той плесна дружески Горст по рамото. — Дори още по-голям! Разказвах за теб на когото срещнах!

— Вярно е — обади се един от офицерите иззад картите си.

— Това е… много мило. Много мило? Убий го! Отсечи му главата като на онзи северняк в нивата. Удуши го. Пречукай го. Поне му избий всички зъби. Добре де, поне му причини болка. Сега! Много… мило.

— Ще ми доставиш огромна чест, ако изпиеш чаша с мен. И не само на мен, на всички ни! — Фелниг се обърна рязко и докопа първата изпречила му се бутилка. — Кажи сега, какво те води тук, горе на хълма?

Горст пое дълбоко дъх. Сега. Сега е моментът, кураж. Сега, давай. Но сега всяка дума му костваше огромно усилие. Мисълта за това, колко смешно звучеше жалкият му гласец, направо щеше да го смаже. Осъзнаваше как с всяко движение на устните си губеше кураж. С такъв глас не можеш да звучиш нито заплашително, нито властно.

— Тук съм… защото разбрах, че по-рано днес… си ударил с камшик през лицето… Приятеля ми. Един от единствените ми истински приятели. Шибнал си го през лицето с камшика, затова сега се приготви да посрещнеш края си. Прислужника ми.

Фелниг се извърна рязко и ченето му провисна.

— Това е бил твоят прислужник? О, небеса… приеми най-искрените ми извинения!

— Бил си някого? — попита един от офицерите.

— И не на карти? — промърмори друг и останалите се разсмяха.

— Ужасно съжалявам — продължи да бръщолеви Фелниг. — Нямам извинение за стореното. Бързах ужасно, със заповед от лорд-маршала. Но това не ме извинява, разбира се. — Той сграбчи рамото на Горст и се доближи до него, достатъчно, че да го блъсне в лицето с кисел от виното дъх. — Моля те да ми простиш. Никога не бих… никога, ако знаех само, че е твоят прислужник… повярвай ми, никога не бих направил подобно нещо!

— Но го направи, безврата торба с лайна, и сега ще си платиш. Имаш сметки за плащане и това ще стана сега. Ще си платиш. Сега. Определено, със сигурност, сега. Настоявам да…

— Моля те, кажи, че ще пийнеш едно с мен! — Фелниг тикна препълнена чаша в ръката на Горст, като при това поля пръстите му с вино. — Да живее полковник Горст! Последният жив герой в армията на Негово Величество!

Офицерите моментално вдигнаха чаши. Насреща му грейнаха усмивки. Един дори започна да тропа с юмрук по масата и сребърните прибори задрънчаха по плота.

В следващия момент Горст осъзна, че отпива от чашата. И се усмихва. Но най-лошото, дори не го правеше насила. Наслаждаваше се на овациите им. Днес убих хора, които не ми бяха направили нищо лошо. Избих поне петнайсетина. А сега стоя лице в лице с човека, който удари най-добрия ми приятел. Какъв ли ужас чака него? Ами как какъв, ще му се хиля насреща, ще сърбам евтиното му вино и ще приемам поздравленията на някакви непознати, ето какъв. Какво ще кажа на Млад? Да преглътне болката и унижението си, защото, видиш ли, онзи, който му ги е причинил, е сериозно впечатлен от касапските ми изблици, това ли? Или, че съм последният жив герой в армията на Негово Величество? Направо ще се издрайфам. Забеляза в побелелия си от стискане юмрук сабята си и я смота зад крака си. Иде ми да си изповръщам червата.

— Страхотна история, от това, което чух от Фелниг — смотолеви един от офицерите, докато пренареждаше картите в ръката си. — Смея да твърдя, че това е втората по смелост постъпка, за която чувам днес.

— Да обядваш с войнишки порцион, не се брои — прихна някой и останалите избухнаха в пиянски смях.

— Ако искаш да знаеш, говорех за дъщерята на лорд-маршала. Аз лично винаги съм предпочитал героинята пред героя. По-добре изглежда на картините.

— Финри дан Крой? — намръщи се Горст. — Мислех, че е в щаба на баща си.

— Не си ли чул? — блъсна го с нов вкиснат дъх Фелниг. — Ужасна история! Била е с Мид в онази странноприемница, когато северняците изклали щаба му до крак. В същата проклета стая! Взели я в плен, но тя успяла да ги убеди да я пуснат, на всичкото отгоре, да освободят шейсет от ранените! Какво ще кажеш за това! Още вино?

Горст не знаеше какво да каже за това, освен че изведнъж го обля гореща вълна и му се зави свят. Обърна гръб на предложената му бутилка и без да продума, излезе навън. Часовият, когото беше изтъркалял по склона, правеше безполезни опити да се изчисти от калта. Той го стрелна с един укорителен поглед и Горст извърна виновно глава. Не намери сили да се извини…

И ето я и нея. Стоеше до ниската каменна ограда пред щаба на баща си, загледана в долината. Беше наметната с шинел и едната й бледа ръка стискаше реверите, притворени на гърдите й.

Горст тръгна към нея. Нямаше сили да се възпротиви. Сякаш го теглеха натам, вързан с въже. С въже, вързано за оная ми работа. Влачен от инфантилна, саморазрушителна страст, от една срамна среща към друга.

Тя вдигна глава, погледна го и гледката на зачервените й от плач очи накара дъха му да секне.

— Бремър дан Горст — каза тя равнодушно. — Какво те води насам?

О, нищо особено, дойдох да убия началник-щаба на баща ти, но той се впусна в пиянски хвалби по мой адрес и вместо това вдигах наздравици за героизма си. Чакай, сигурен съм, че има нещо смешно в това…

Горст се улови, че зяпа скритото й в сянка лице. Не можеше да откъсне очи. Светлината на газовия фенер от другата й страна подчертаваше профила й в златисто и караше мъха на горната й устна да блести. Беше ужасѐн, че тя ще се обърне и ще го хване да я зяпа в устата. Няма невинна причина да зяпаш така устата на жена, прав ли съм? На омъжена жена? На красива, много красива жена? Искаше тя да се обърне. Да го хване да я зяпа. Но естествено, тя не го направи. Каква причина би могла да има една жена да извърне поглед към мен? Обичам те. Толкова те обичам, че ме боли. Повече от всички удари, които понесох днес. Повече от онези, които аз нанесох. Толкова те обичам, че направо ще се насера от обич. Кажи й го. Е, без това за насирането, кажи й останалото. Какво имаш да губиш? Проклет да си, кажи го!

— Чух за… — прошепна едва той.

— Да — отвърна тя.

Настъпи крайно неловко мълчание.

— Добре ли…

— Да. Хайде давай, кажи го. Кажи ми, че въобще не ми е било там мястото. Давай.

Последва ново мълчание, още по-неловко от предишното. За него бездната между мислите и устата му беше безкрайна. Не можеше да си представи как би могъл да я прекоси. Не можеше да се престраши дори да опита. Но когато тя беше до него, това ставаше с такава лекота, че не можеше да повярва.

— Успяла си да върнеш ранените — промърмори той. — Спасила си живота им. Трябва да се гордееш…

— О, да, истински герой съм аз. Всички така се гордеят с мен. Познаваш ли Алис дан Бринт?

— Не.

— Аз си мислех, че я познавам. Мислех я за глупачка, ако трябва да бъда честна. Тя беше с мен там. — Финри кимна към тъмната долина. — И все още е там някъде. Какво, мислиш, й се случва в момента, докато двамата с теб стоим тук и говорим?

— Нищо хубаво — отвърна Горст, без да се замисля над думите си.

Финри сключи вежди и се обърна към него.

— Хм. Ти поне казваш каквото мислиш. — Обърна се и тръгна обратно към щаба на баща си, оставяйки го както винаги, с отворена уста, на път да изрече онова, за което никога не намираше сили.

О, да, аз винаги казвам каквото мисля. В този ред на мисли, искаш ли да ми лапнеш оная работа? Моля? Добре, да си вкараш езика в устата ми тогава? Хубаво, една прегръдка поне. Тя изчезна в ниския хамбар и вратата се затвори зад нея. Да се държим за ръце? Не? Някой друг?

Заваля отново.

Някой друг?

МОЯТА ЗЕМЯ

Калдер не бързаше да се върне при огньовете край стената на Клейл. Крачеше в тъмното под ситния ръмеж, съскаше под носа си и плюеше. Отдавна живееше в опасност, сега най-вече, но въпреки това присмехулната усмивка не слизаше от лицето му.

Баща му беше мъртъв. Брат му беше мъртъв. Успя да обърне срещу себе си дори стария си приятел Гушата. Интригите му не го доведоха до нищо добро. Всичките внимателно посети семена не му донесоха и един, пък макар и горчив плод. Благодарение на нетърпението и лошото си настроение, а също и малко повече от нужното от съдържанието на манерката на Плиткото, беше допуснал голяма, ама много голяма грешка. И сега тя щеше да му докара края. Скоро. Ужасен край.

А той се чувстваше силен. Свободен. Вече не беше по-малкият брат, нито по-малкият син. Повече не беше страхливецът, предателят, лъжецът. Болката от ожулените в ризницата на Десетократния кокалчета на лявата ръка дори го радваше. За пръв път в живота си се чувстваше… смел.

— Какво стана там горе? — долетя неочаквано от тъмното гласът на Дълбокото, но Калдер не се стресна.

Въздъхна дълбоко.

— Направих грешка.

— Тогава гледай да не направиш нова — обади се протяжно от другата страна Плиткото.

— Не си мислиш утре да се биеш, нали? — чу отново гласа на Дълбокото.

— Всъщност точно това смятам да направя.

Двамата главорези ахнаха едновременно.

— Ще се биеш? — каза Дълбокото.

— Ти? — каза Плиткото.

— Ако тръгнем сега, до зори ще сме на десетина мили оттук. Няма нужда да…

— Не — каза Калдер.

Нямаше какво много да му мисли. Не можеше да избяга. Онзи Калдер, който навремето заповяда да убият Форли Слабака, сега отдавна щеше да препуска на гърба на най-бързия кон, успял да открадне. Но днешният Калдер имаше Сеф и нероденото си дете. Ако останеше да плати за глупостта си, Дау Черния може би щеше да пощади Сеф и детето и да се задоволи само с това, да разкъса него на парчета пред развеселената тълпа. Най-малкото, за да продължи Ричи да му е длъжник. Но избягаше ли, Дау щеше да я обеси и той не можеше да допусне това. Просто не можеше.

— Не ти го препоръчвам — каза Дълбокото. — Битка. Лоша идея.

Плиткото цъкна с език.

— Искаш ли да убиеш някого, мамка му, няма по-удобен момент от това, докато е с гръб към теб.

— Напълно съм съгласен — каза Дълбокото. — Мислех, че ти също си на това мнение.

— Бях. — Калдер сви рамене. — Хората се променят.

Какъвто и да беше, сега той беше единственият жив син на Бетод. Баща му беше велик човек и той не смяташе да остави малодушието си да висне като подигравка на паметта му. Скейл може и да беше пълен идиот, но поне умря достойно, в битка. По-добре да последва примера му, вместо да се остави да го преследват като животно из затънтените краища на Севера и когато го хванат, да хленчи за милост.

Но най-вече не искаше да бяга, защото… майната им на всички. Майната му Брод Десетократния, на Златния, на Желязната глава. Майната му на Дау Черния. И на Кърнден Гушата също. Беше му писнало да му се присмиват. Беше му писнало да го наричат страхливец. А също да бъде такъв.

— Ние в битки не работим — каза Плиткото.

— Не можем да ти пазим гърба, докато си в битка — добави Дълбокото.

— Не съм го и очаквал.

Той остави братята зад гърба си и продължи надолу по пътеката към стената на Клейл. Тръгна през насядалите край огньовете мъже, кърпещи ризи, почистващи оръжия и обсъждащи шансовете си утре. От това, което чу, настроението не беше на висота. Вдигна крак на стената и се ухили на провесилото унило ръце плашило.

— Горе главата — каза му. — Оставам, никъде няма да ходя. Това са моите хора. Това е моята земя.

— Я гледай ти, Калдер юмрукът, принцът побойник! — Бледоликия изплува от мрака и тръгна с небрежна походка към него. — Славният ни водач се завърна! За момент си помислих, че сме те загубили завинаги.

Калдер долови в тона му известно разочарование.

— В интерес на истината, обмислих идеята да хвана планината. — Калдер размърда пръсти в ботуша и се усмихна доволно. Тази вечер се радваше на дребните неща от живота. Сигурно така става, когато смъртта ти диша във врата. — Но после реших, че сигурно по това време в планините става доста студено.

— Да се благодарим на времето, значи.

— Ще видим. Благодаря ти, че извади меч за мен. Не смятах, че си от хората, които ще застанат зад губещия.

— Аз също. Но за момент там, горе, ми напомни страшно за баща ти. — Бледоликия вдигна крак на стената до него. — Припомних си какво е да следваш човек, когото уважаваш.

— Хм, не свиквай с това.

— Не се тревожи, вече го забравих.

— В такъв случай, колкото малко ми остава, ще го посветя на това, да ти върна усещането.

Калдер скочи на стената, един камък се изтърколи под крака му и той размаха ръце настрани, за да запази равновесие. Изправи се и се вгледа в тъмнината към Стария мост. Една накъсана линия от светлинки очертаваше предната линия на Съюза, друга — преминаващите моста войници. Готвеха се на сутринта да залеят като вълна полето, да прескочат жалката им стена и да ги избият до крак. И тогава паметта на баща му щеше стане за смях въпреки всичко.

Калдер засенчи очи от светлината на своите огньове. Както изглеждаше, южняците бяха побили най-отпред два дълги кола, на които бяха окачили знамена. Виждаше ги как се поклащат от вятъра, а извезаното на тях със златна нишка блещукаше слабо в тъмното. Стори му се странно, че ги вижда така добре, и тогава осъзна, че ги бяха осветили нарочно. Проява на гордост може би. Или някаква странна демонстрация на сила.

— Мътните го взели — промърмори Калдер и се засмя.

Хората виждат врага по два начина, казваше някога баща му. Като неумолима, ужасяваща и непобедима сила, от която можеш само да се боиш и никога да разбереш. Или като дървен пън, който няма мисъл, неподвижна мишена, която чака да изпробваш върху нея стрелите и плановете си. Само че врагът никога не е само едно от двете. Представи си, че врагът си ти — точно толкова умен, точно толкова глупав като теб, ни повече, ни по-малко страхливец или герой от теб. Успееш ли да направиш това, значи, си познал врага. Врагът, това са просто хора. Разбереш ли това, войната става лесна. Разбереш ли го, войната става трудна.

Вероятно Митерик беше същият глупак като Калдер. Следователно — пълен идиот.

— Видя ли проклетите знамена? — каза той.

— На Съюза са — вдигна рамене Бледоликия.

— Къде е Бялото око?

— Обикаля огньовете, да повдигне малко духа на момчетата.

— Май не са много ентусиазирани с мен начело, а?

Бледоликия отново вдигна рамене.

— Не те познават като мен. Хансул сигурно сега им разказва как фрасна Десетократния в носа. Това няма да ти навреди на славата.

Може би беше прав, но да чупиш носовете на своите, нямаше да е от полза утре. Хората му бяха загубили битка и духът им беше сринат. Бяха загубили обичан водач и се бяха сдобили с нов, мразен от всички. Ако по изгрев-слънце още бяха зад стената, започнеше ли битката, със сигурност щяха да се огънат.

Скейл го каза. Тук е Северът. Рано или късно, просто трябва да се биеш.

Калдер прокара замислено език по зъбите си. Идеята започваше да се оформя в главата му.

— Митерик е там отсреща, нали?

— Съюзническият главатар ли? Да, мисля, Митерик.

— Умен, но безразсъден, така каза Дау за него.

— Днес беше достатъчно безразсъден.

— Но накрая спечели от това. А хората се придържат към онова, което им носи успех. И както чувам, обича конете.

— Какво? Обича си конете ли?

Бледоликия сграбчи с две ръце въздуха пред чатала си и разклати таз напред-назад.

— Сигурно и по този начин. Имах предвид, че обича да ги използва в битка.

— Теренът е подходящ — кимна към тъмното поле Бледоликия. — Равно и широко. Сигурно се готви утре да ни прегази с конницата си.

— Може би точно това ще направи. — Калдер стисна устни и се замисли. Замисли се за смачканото листче със заповедта в джоба си. Аз и хората ми даваме всичко от себе си. — Безразсъден. Арогантен. Суетен. — Горе-долу каквото се говореше и за самия Калдер. Което като че ли му даде идея що за враг стои пред него. Погледът му отново се насочи към проклетите им знамена, изтъпанени най-отпред и осветени като на карнавал. Устните му се разтеглиха в присъщата самодоволна усмивка. — Събери най-добрите си хора. Трийсетина, не повече. Достатъчно за една бърза работа в тъмното.

— За какво?

— Няма да победим, като седим и се жалваме зад стената. — Той изрита един по-малък камък от ръба на стената. — Също така не вярвам границата на някаква ферма да ги спре, ти как мислиш?

Устните на Бледоликия се разтеглиха в широка усмивка.

— Ето че отново ми напомняш за баща ти. Ами останалите момчета?

Калдер скочи от стената.

— Кажи на Хансул да ги събере. Чака ги малко копане.

ДЕН ТРЕТИ

Никога не знам колко насилие и кървища ще понесе читателят.

Робърт Е. Хауърд

ПРОБЛЕМЪТ СЪС ЗНАМЕНАТА

Облаците се носеха по небето, откриваха пълната луна и тя осветяваше за момент полето, после пак я скриваха и тя прибираше със себе си светлината, като хитра курва, която от време на време разголва гърди, за да поддържа интереса на комарджиите в бордея. Мъртвите му бяха свидетели, Калдер предпочиташе в пъти сега да е с някоя хитра курва, вместо да клечи в средата на това мокро ечемично поле и да напряга очи в мрака, с напразната надежда да види нещо повече от разлюлени стебла и тъмнина. А и тъжната може би — не, със сигурност, истина беше, че се чувстваше много по̀ на място в бордей, отколкото на бойното поле.

Бледоликия беше пълната противоположност. През последния час и нещо единствената част от тялото му, която помръдваше, бе устата му, докато бавно и методично дъвчеше станалото на каша парче дървесна гъба. Каменното му спокойствие допълнително изнервяше Калдер. Всъщност вече всичко го караше да подскача от уплаха. Стърженето на лопатите отзад направо му лазеше по нервите. Чуваше го ту само на крачка зад себе си, ту далечно и едва доловимо, когато поредният порив на вятъра го поглъщаше и отнасяше. И този вятър шибаше косата в лицето му, пълнеше очите му с прах и го пронизваше до кости.

— Проклет вятър — промърмори той.

— Вятърът е хубаво нещо — изръмжа Бледоликия. — Заглушава шума. И ако на теб, който си израснал в Севера, ти е студено, помисли какво им е на южняците, които са свикнали на слънце и хубаво време. Всичко е в наша полза.

И беше прав, помисли си Калдер, донякъде ядосан, че сам не се беше сетил за това, но от друга страна, от ползите от вятъра не му ставаше по-топло. Прихлупи с едната ръка наметалото на гърдите си, а другата мушна под мишницата и притвори едно око.

— Очаквах войната да е само ужас, а тя какво — проклета скука.

— Търпение. — Бледоликия извърна глава, изплю се тихо и облиза бавно долната си устна. — Търпението е страшно оръжие. Най-вече, защото го притежават малцина.

— Главатар.

Калдер подскочи и посегна към дръжката на меча. Зад тях през ечемика пълзеше човек. Лицето му беше омацано с кал, само очите му белееха. Свой. И явно си разбираше от работата. Калдер се замисли дали не беше добра идея и той да намаже лицето си с кал. Зачака отговор от Бледоликия, после се сети, че сега той беше главатар.

— О, да. — Пусна дръжката на меча и се престори, че не се беше стреснал. — Какво?

— Влязохме в траншеите. Пратихме няколко южняци при пръстта.

— Нащрек ли са? — попита Бледоликия, без да извръща глава.

— Да бе. — Зъбите на мъжа се белнаха, когато се ухили широко. — Повечето спяха.

— Най-доброто време да пречукаш човек — отвърна Бледоликия и Калдер се зачуди дали мъртвите биха се съгласили с него. Възрастният войн посочи с жест напред. — Да потегляме?

— Потегляме — каза Калдер и примижал, запълзя през ечемика. Проклетите стебла се оказаха по-остри, твърди и неприятни за промъкване през тях, отколкото човек би предположил. Съвсем скоро ръцете му се израниха, а това, че пълзеше към врага, влоши още повече настроението му. Обратната посока му подхождаше много повече. — Проклет ечемик.

Закани се, когато си върнеше огърлицата на баща си, да забрани отглеждането на гнусната гад. Само меки посеви ще се сеят, под страх от, страх от…

Отмести два щръкнали снопа пред себе си и замръзна на място.

Знамената бяха точно отпред, плющяха под напорите на вятъра само на двайсетина крачки от тях. На всяко беше извезано със златен конец слънце, което блестеше на светлината на една дузина газови фенери. А зад тях — голият участък подгизнала земя, за който беше умрял Скейл, се спускаше надолу към реката. И сега гъмжеше от съюзнически коне — огромна жива маса от лъскава, заплашителна на вид конска плът, докъдето стигаше светлината на факли и фенери. А през моста, с цвилене и чаткане на копита по каменните плочи, прииждаше още. Не страдаха и от липса на хора. Вятърът носеше на талази виковете и заповедите им, докато се опитваха да сложат в ред конете. Готвеха се само след няколко часа да прегазят Калдер и хората му. Обезпокоителна гледка. Той лично никога не беше имал проблем с прегазването на хора, стига той самият да е на седло.

До коловете на знамената стояха двама часови. Единият беше обгърнал с ръце тяло, стиснал алебардата си в сгъвката на единия лакът. Другият, с прибран в ножницата меч, тупкаше крака в земята и се криеше от вятъра зад щита си.

— Тръгваме ли? — прошепна Бледоликия.

Калдер погледна часовите и се замисли дали да не ги пощади. Нямаха идея дори какво ги чакаше. Всъщност имаха по-злощастен вид от самия него, което си беше сериозно постижение. Зачуди се дали и те нямат жени, които ги чакат да се върнат у дома. Жени с деца в коремите си, сгушени под дебели кожи, спящи до празното място в постелите си. Въздъхна. Жалко, че и те, и той не са у дома при жените си, но с милост нито Съюзът щеше да си тръгне от Севера, нито Дау Черния от стола на баща му.

— Тръгваме.

Бледоликия вдигна ръка и даде някакъв знак. После направи същото с другата и се сниши отново. Калдер не знаеше за кого бяха предназначени знаците, а какво означават, и дума да не става, но свършиха работа за секунда.

Часовият с щита изви рязко гръб назад. Другият се обърна да погледне и направи същото. Калдер осъзна, че гърлата и на двамата бяха прерязани. Две тъмни фигури положиха внимателно телата им на земята. Трета хвана във въздуха падналата алебарда на единия часови, изправи се, стисна я в лакътя си и с огромна усмивка на уста, зае мястото му и се престори на съюзнически часови.

От ечемика се надигнаха северняци, тръгнаха напред, приведени ниско над земята, и показалата се луна накара оръжията им да проблеснат в тъмното. Бяха само на двайсет крачки от трима войници, които се бореха с вятъра, докато опъваха палатка. Калдер прехапа устни, не можеше да повярва, че никой не виждаше хората му да притичват през полето, насред осветения кръг на фенерите. Един от тях сграбчи кола на знамето отдясно и започна да го върти и дърпа, за да го измъкне от земята.

— Ей, ти!

Един съюзнически войник с полунасочен напред арбалет го изгледа с огромно недоумение. Всички заковаха на място и затаиха дъх.

— Аа — каза Калдер.

— Мамка му — каза Бледоликия.

Войникът се намръщи.

— Кой си…

В гърдите му се заби стрела. Калдер не чу бръмченето на тетивата, но ясно видя черното тънко парче дърво в гърдите му. Войникът изстреля стрелата на арбалета си в земята, изпищя и се свлече на колене. Няколко от конете наблизо се подплашиха и един повлече по лице на земята стъписания коняр, който го водеше. Тримата войници с палатката се обърнаха рязко назад, двама пуснаха платнището и вятърът го захлупи на главата на третия. Калдер усети стомахът му да се свива на топка.

В светлото петно на фенерите наизскачаха войници — почти дузина, някои с факли в ръце, чиито пламъци се люшнаха рязко, подети от внезапен напор на вятъра. Отдясно на Калдер прокънтя остър писък и сякаш от нищото, наскачаха хора и се втурнаха напред с размахани във въздуха остриета. Настъпи суматоха — подскачащи сенки, острие, ръка, нечие осветено за миг в оранжево лице — не разбираше почти нищо от случващото се. Тогава една от факлите угасна и сега вече не виждаше нищо. По шума се досети, че отляво също ставаше нещо. Хората му се биеха, а той въртеше глава при всеки по-силен шум отляво или отдясно.

Когато ръката на Бледоликия докосна рамото му, скочи като опарен.

— Да тръгваме — каза възрастният войн.

Повече не му трябваше. Калдер скочи на крака и се понесе през ечемика като подплашен заек. Чуваше около себе си подвикването на останалите, смях, ругатни, не беше сигурен дори дали бяха свои, или врагът. Нещо изсвистя до крака му — стрела или просто поклащани от вятъра стръкове ечемик. Усещаше твърдите стебла да се оплитат и блъскат в краката му. Спъна се и падна по очи. Ръката на Бледоликия го сграбчи под мишницата и го вдигна отново на крака.

— Чакай! Спри.

Той спря, превит, с опрени на коленете ръце, пуфтящ като ковашки мех. Наоколо се носеха един през друг гласове. За най-голямо негово облекчение, говореха северняшки.

— Гонят ли ни?

— Къде е Хейл?

— Взехме ли проклетите знамена?

— Тъпите копелета не знаят дори накъде да тръгнат да ни гонят.

— Мъртъв. Улучиха го със стрела.

— Взехме ги!

— Видя ли ги, мъкнеха проклетите си коне!

— Все едно ние нямаме какво да кажем по въпроса.

— О, принц Калдер има какво да каже по въпроса.

Калдер се сепна, като чу името си, и вдигна глава. Бледоликия му подаваше едно от знамената. Усмихваше се и в погледа му се четеше гордост, като на ковач, чийто любим чирак най-после е свалил от наковалнята нещо, което става за продан.

Нещо го смушка в ребрата от другата страна, той се стресна, обърна се и видя един от мъжете да му подава другото знаме, навито около кола. И на неговото омазано с кал лице грееше широка усмивка. Всички се усмихваха. Сякаш беше казал или направил нещо смешно. Или нещо голямо. Но той не знаеше какво. Просто му беше хрумнала идея, нищо повече. И беше казал на други да измислят как да я осъществят. И пак те бяха понесли целия риск. Направо не можеше да повярва, че точно с това баща му си беше извоювал славата. Но може би просто така стават големите неща. Някои са родени да вършат кървавата работа. Други да я планират. И накрая идваха онези, чиято дарба бе да си приписват заслугите за свършеното.

— Принц Калдер? — мъжът тикна в ръцете му знамето.

Е, щом искаха да се възхищават на някого, кой е той, че да ги разочарова?

— Никакъв принц не съм. — Той взе знамето, преметна крак през кола и го вдигна полуизправен пред чатала си. Извади меча си за пръв път тази вечер и го вдигна победоносно във въздуха. — Аз съм кралят на шибания Съюз!

Не беше кой знае каква шега, но след нощ като тази, а и след ден като този всеки беше готов да се радва. Мъжете избухнаха в смях и взеха да се тупат един друг по гърбовете.

— Да живее Негово Шибано Величество! — извика Бледоликия, развя другото знаме и златното му слънце проблесна в тъмното. — Крал Калдер!

Калдер не можеше да спре да се усмихва. Харесваше му как звучи.

СЕНКИ

Твое Кралско Шибанячество,

Истината ли? Под вещото ръководство на злите старчета във Висшия съвет армията ти гние в Севера. Мре, пропиляна с лека ръка, като прахосник бащино богатство. Да бяха съветници на врага, пак нямаше така добре да осуетят плановете на Твое шибанячество в Севера. Спокойно мога да заявя, че щеше да се справиш по-добре без помощта им — на по-сериозно обвинение в момента не мога да се спра. Щеше да ти придаде повече чест просто да беше натоварил войската си на корабите, да им бе помахал просълзен за сбогом от кея, да ги беше запалил и потопил още на пристанището в Адуа.

Истината, значи? Маршал Крой е компетентен командир, който наистина го е грижа за хората му, и аз си умирам да изчукам дъщеря му, но сам човек — толкова. Подчинените му, Яленхорм, Митерик и Мид, драпат със зъби и нокти за званието „най-нескопосан генерал в историята“. Не знам кой го заслужава най-много — приятният некадърен идиот, подмолният лекомислен кариерист или нерешителният педантичен войнолюбец. Последният поне има доблестта да плати с живота си. С малко късмет, скоро всички ще го последваме.

Истината? Всъщност какво ти пука? Стари приятели като нас нямат нужда от преструвки. На мен, за разлика от други, ми е ясно, че си жалко нищожество, безгръбначен фигурант, вайкащо се, самовлюбено и самоненавиждащо се хлапе в мъжка кожа, господар единствено на собствената си суета. Не ти, а Баяз управлява тук. Човек без всякаква съвест, скрупули и милост. Чудовище. По-зловещо от онова, което виждам в огледалото.

Истината, значи? И аз гния тук. Жив погребан, гниещ труп. Ако не бях такъв страхливец, досега да съм се самоубил, но съм и затова убивам други, с надеждата един ден да се облея в достатъчно кръв, че да изляза от нея пречистен. И докато чакам със затаен дъх реабилитацията си, ще съм очарован да поема каквото лайно сметнеш за нужно да изстискаш в лицето ми от кралския си задник.

Най-предадена и очернена изкупителна жертва на Твое Кралско шибанячество,

Бремър дан Горст, наблюдател на северното фиаско

Горст остави писалката и се вгледа намръщено в порязаното, точно на върха на показалеца си. Не помнеше нито кога, нито как го беше направил, но благодарение на него почти всяко движение на пръста му причиняваше болка. Духна леко хартията и изчака и последната лъскава капка мастило да изсъхне, избра последния останал му здрав нокът и бавно го прокара по сгъвките на листа, за да оформи идеално прави ръбове. Взе пръчката восък и притисна замислено език в небцето си. Очите му се извърнаха бавно към подканящо блещукащото пламъче на свещта. Гледаше малката искрица светлина в мрака, както човек, който го е страх от височините, надзърта през перилата на терасата на висока кула. Зовеше го. Примамваше го. Опияняваше го с обещанието за пълната разруха. Просто я вземи и това срамно недоразумение, което с такава насмешка наричаш живот, ще свърши. Трябваше само да запечата писмото, да го изпрати и да чака разразяването на бурята.

Въздъхна и поднесе едното крайче на листа към пламъка. Гледа го как почернява, сгърчва се и изчезва. Последното тлеещо по краищата ъгълче пусна на пода и стъпка с крак. Пишеше поне по едно такова на вечер — яростно издраскани точки, тирета, удивителни и несвързани по смисъл изречения. За успокоение преди сън. Понякога след това дори се чувстваше по-добре. За много кратко.

Дочу шум отвън и се заслуша намръщен. Нещо пак изтропа, доста по-силно и Горст подскочи. Разнесоха се гласове и нещо в тях го накара да посегне към ботушите си. Последваха викове и тропот на коне. Той грабна сабята и отметна покривалото на входа на палатката.

Рюрген беше прекарал вечерта седнал отпред, изчуквайки на светлината на един фенер последните вдлъбнатини от броните му. Но сега се беше изправил, стоеше с един набедреник в едната ръка, малък чук в другата и се надигаше на пръсти да види какво става.

— Какво е това? — извиси фалцет Горст.

— Нямам никаква… уау!

Той се дръпна стреснато назад. Покрай него профуча кон и ги опръска с кал.

— Стой тук — постави ръка на рамото му Горст. — Тук си в безопасност.

Тръгна към Стария мост, стиснал здраво сабята в една ръка, докато с другата загащваше ризата в панталона си. В тъмнината отпред се носеха гласове, просветваха газови фенери, стрелкаха се осветени за миг лица, размазани и примесени със светлите петна от пламъка на свещта, които още виждаше пред очите си.

Един задъхан вестоносец изникна тичешком от тъмното. Половината му лице и цялата страна на униформата му бяха почернели от кал.

— Какво става? — викна насреща му Горст.

— Северняците нападат! — отвърна запъхтяно той, докато подминаваше. — Прегазиха предните постове! Идват!

Ужасът в очите му изпълни Горст с радост. Вълнението пареше, почти болезнено, в гърлото му. Дребните несгоди от синините по тялото и болките в мускулите се стопяваха с всяка следваща крачка към реката. Ще трябва ли отново да си пробивам път с бой през моста? Два пъти в един ден? Толкова нелепо, че чак го досмеша. Нямам търпение.

Някои от офицерите приканваха към спокойствие, други просто бягаха и си спасяваха живота. Част от хората трескаво търсеха оръжия, други ги хвърляха, преди да побегнат. В очите на Горст всеки тъмен силует на пътя му беше северняк или цяла орда от тях. Ръката го сърбеше да изтегли острието от ножницата. Но всеки път измамните сенки се оказваха объркани войници, полуоблечени прислужници или уплашени коняри.

— Полковник Горст? Вие ли сте, господине?

Горст не спираше да върви. Мислите му бяха другаде. Отново се луташе сред дима и ужаса по коридорите на Къщата за развлечения „Кардоти“. Търсеше краля в мрака и задушливия дим. Но този път няма да се проваля.

Някакъв прислужник клечеше с окървавен нож в ръка над проснато на земята тяло. Стават грешки. От една палатка изскочи мъж, видимо сънен и с щръкнала от едната страна коса. Бореше се с ножницата на парадната си сабя. Ако обичате. Горст го изблъска безцеремонно с ръка от пътя си и той се просна с вик на земята. Някакъв пълничък капитан седеше на земята, притискаше превръзка към главата си, въртеше объркано окървавено лице и не спираше да повтаря: „Какво става, какво става?“. Паника. Ето това става. Невероятно колко бързо една стегната армия се срива до пълен безпорядък. Колко бързо героят в светлото се превръща в страхливеца в тъмното. И хората тръгват като стадо животни.

— Насам! — извика някой зад него. — Той знае!

Отзад се разнесе шумът от пляскащи в калта крака. Ха, вече си имам собствено стадо. Не си направи труда да се обърне. Да знаете обаче, аз отивам там, където се лее кръв.

От тъмнината изскочи кон с облещени от ужас очи. Малко по-нататък някой лежеше на земята прегазен, въргаляше се в калта и пищеше. Горст го прекрачи и пред очите му се разкри неестествена гледка — следа от пръснати по земята рокли и стъпкани в калта дантели и разноцветна коприна. Тръгна по нея и скоро тълпата отпред се сгъсти — множество пребледнели лица, обезумели очи, блеснали на светлината на пламъците. Реката се появи отпред с танцуващи по повърхността на водата стотици отражения на факли и фенери. На Стария мост цареше същата суматоха, каквото и през деня, когато бяха изтласкали северняците от него. Дори повече. Нощта беше изпълнена с какофония от надвикващи се гласове.

— Виждал ли си моя…

— Това Горст ли е?

— Идват!

— Дайте път! Дайте…

— Няма ги вече!

— Той е! Той ще знае какво да правим!

— Всички назад! Назад!

— Полковник Горст, може ли…

— Имам нужда от заповеди! Заповеди! Умолявам ви!

Молбите не помагат тук. Тълпата се разрасна и току се разтваряше пред него, току го смазваше в прегръдката си. Някой го сръга с лакът, той замахна настрана с юмрук и ожули кокалчетата си в броня. Нещо го сграбчи за крака, но той го срита набързо, отскубна се и продължи напред. Разнесе се писък, Горст се обърна и зърна за миг нечии ботуши да ритат във въздуха зад парапета на моста. Миг по-късно се чу плясъкът, с който собственикът им се стовари в бързите води на реката.

Най-после стигна другия бряг. Ризата му беше скъсана и студеният вятър духаше през разпраното. Един сержант с почервеняло от викане лице държеше факла над главата си и се дереше пресипнало, приканвайки към спокойствие. По-нататък викаха други, препускаха коне, размятаха се остриета, но до ушите на Горст не достигаше онзи омаен звън на стомана. Той стисна още по-здраво сабята и продължи да върви намръщен.

— Не! — Генерал Митерик стоеше насред част от щабните си офицери. Горст не беше виждал по-пълно олицетворение на фразата „да почервенееш от яд“. — Искам Втори и Трети незабавно готови за атака!

— Но, господине — умоляваше един от заместниците му, — остават още няколко часа до зазоряване, хората са в пълен безпорядък, не можем…

Митерик размаха сабята си пред лицето му.

— Аз заповядвам тук! Без значение, че е прекалено тъмно да възседнеш кон, камо ли да препускаш в галоп към невидим враг, сред стотици други ездачи. Сложете охрана на моста! Всеки, който се опита да мине обратно, ще бъде обесен за дезертьорство! Обесен!

Полковник Опкър, началник-щабът му, стоеше на безопасно разстояние, извън обсега на гнева на генерала, и наблюдаваше представлението с мрачно изражение.

— Къде са северняците? — стовари ръка на рамото му Горст.

— Ометоха се! — кресна ядосано Опкър и се отърси от ръката му. — Не бяха повече от трийсетина! Откраднаха знамената на Втори и Трети и изчезнаха в тъмното.

— Негово Величество няма да търпи врагът да краде знамената му, генерале! — крещеше някой.

Фелниг. Налетял на позора на Митерик като ястреб на заек.

— Напълно ми е ясно какво ще търпи и какво не Негово Величество! — кресна насреща му Митерик. — Проклет да съм, ако не си върна знамената! Ще докопам тия крадливи копелета, това може да кажеш на лорд-маршала! Настоявам да му го кажеш!

— О, всичко ще му кажа, не бери грижа!

Митерик не дочака отговор и вече крещеше на другата страна.

— Къде са съгледвачите? Не ти ли казах да разпратиш съгледвачи, Димбик? Къде е Димбик? Теренът, човече, докладвай за терена!

— Аз ли? — заекна един пребледнял млад офицер. — Ами, ъ, да, но…

— Върнаха ли се вече? Искам да съм сигурен, че теренът е добър! Мамка му, кажи ми, че е добър!

Човекът се огледа отчаяно за помощ, после сякаш се окопити, стегна се и отдаде чест.

— Да, генерале, разпратихме съгледвачи, върнаха се, да, точно така, върнаха се и теренът изглежда… идеален. Гладък като тепсия, господине. Като тепсия… с ечемик отгоре…

— Отлично! Не искам повече изненади! — Митерик тръгна нанякъде, с развята зад гърба разкопчана риза. — Къде се дяна проклетият майор Хокелман? Искам кавалерията готова за езда в момента, в който просветне малко! Разбираш ли? Малко да просветне!

Гласът му заглъхна, а с него и ропотът на Фелниг. Офицерите ги последваха, отнесоха фенери и факли и Горст остана сам в тъмнината, задавен от разочарование, като зарязан пред олтара младоженец.

Атака, все пак е нещо. Всичко е било просто импровизиран набег, провокиран от жалкото перчене на Митерик със знамената. И няма да има ни слава, ни изкупление. Само глупост, малодушие и прахосничество. Горст се замисли колко ли бяха умрели тази нощ заради паниката и хаоса. Десет пъти повече, отколкото са убили северняците? Да не повярваш, врагът май наистина ще се окаже най-малката опасност по време на война.

Как се оставихме да ни спипат така неподготвени? Ами как, не си и помислихме, че ще имат наглостта те да нападнат. И ако само бяха натиснали малко повече, сега като нищо щяха да са ни изтикали обратно през моста и да са пленили два полка, не само знамената им. Петима мъже и едно куче можеха да се справят. Но не са могли да предположат, че ще бъдем толкова неподготвени. Провалихме се всички. И най-вече аз.

Обърна се и се озова пред солидна група войници и прислужници, въоръжени кой с каквото намерил. Хората, последвали го към реката и после през моста. Изненада се от това, колко много бяха. Овце. Което ме прави, какво? Овчарското куче? Бау-бау, глупаци такива.

— Какво да правим, господине? — попита онзи най-отпред.

Горст вдигна рамене. И тръгна бавно към моста, с наведена глава, точно както по-рано днес. От изгрева още нямаше следа, но не беше далече.

Значи, е време да слагам бронята.

ПОД КРИЛОТО

Гушата вървеше надолу по хълма и напрягаше очи в тъмното, докато си гледаше в краката. Коляното го болеше и той мижеше при всяка стъпка. А също заради ръката, скулата, че и челюстта. Но най-вече заради въпроса, загнездил се в главата му, който не му даде мира през цялата нощ. Студена нощ, пълна с тревоги, съжаления, тихите стонове на ранените и недотам тихото хъркане на Уирън-от-проклетия-Блай.

Да каже ли на Дау Черния за Калдер, или не? Зачуди се дали вече е избягал. Познаваше го от дете и никога не би го набедил за голям смелчага, но предишната вечер беше видял нещо различно в очите му. Нещо, което не беше виждал досега. Или по-скоро, нещо, което беше виждал, но не в Калдер, а в баща му. А Бетод не беше много по бягането от неприятности. Точно това му докара края. И Кървавия девет, естествено, когато му разби главата. А това щеше да е най-малкото, което Калдер можеше да очаква, ако Дау научеше какво е казал на Гушата. А също най-доброто, което Гушата можеше да очаква, ако Дау го научеше от друг, а не от него. Той погледна към навъсената физиономия на Дау и десетките белези по лицето му, просветващи в оранжево от факлата в ръката на Тръпката.

Да му каже ли, или не?

— Мамка му — прошепна.

— Така си е — каза Тръпката.

Гушата за малко да се изпързаля на мократа трева от изненада. После се сети, че наоколо беше пълно с хора, които казваха „мамка му“ за едно или друго. Това й беше хубавото на фразата. Означаваше всичко и нищо, зависи кога я кажеш. Ужас, изненада, болка, страх, тревога. И всички те си бяха съвсем на място тук. Предстоеше битка.

Схлупената порутена къщурка изплува от тъмнината, с обраслите си в коприва ронещи се стени, с пропадналия си таван и щръкналите като ребра на труп греди на покрива. Дау взе факлата от ръката на Тръпката.

— Ти чакай тук.

Тръпката спря, сякаш се замисли за момент, после сведе глава и се облегна на стената до вратата. Металното му око проблесна на бледата лунна светлина.

Гушата наведе глава и се шмугна през ниската врата, опитвайки се да не изглежда притеснен. Всеки път когато оставаше насаме с Дау, част от него, при това не малка част, очакваше нож в гърба. Или меч в корема. Не беше сигурен кое ще е, само, че ще има острие. И всеки път оставаше леко изненадан, когато си тръгваше жив и здрав. Не беше се чувствал така с Три дървета, дори с Бетод. Това не говореше добре за човека, когото бе избрал да следва… Усети се, че отново гризе нокът, ако нищожният остатък на върха на пръста му можеше да се нарече така, и се насили да спре.

Дау отнесе факлата до отсрещния край на стаята и сенките по грубо издяланите греди на тавана се размърдаха.

— Няма вест от момичето, нито от баща й. — Гушата реши да не отговаря на това. В последно време всеки път като си отвореше устата, нещата отиваха на много зле. — Май задлъжнях на проклетия великан за едното нищо. — Гушата отново замълча. — Жени, а?

— Не мисля, че мога да ти давам съвети по този въпрос — вдигна рамене Гушата.

— Ти имаше жена за втори, нали така? Как успя да се сработиш с нея?

— Тя се сработи с мен. Никога не съм имал по-добър втори от Прекрасна. Мъртвите са ми свидетели, че съм правил какви ли не грешки, но за това, че я направих втори, не съжалявам. И никога няма да съжалявам. Корава е като магарешки бодил, по-корава от кой да е мъж. Има повече кураж от мен, а и повече мозък. Нищо не й убягва. Освен това е право острие. Доверявам й се напълно. На никого не се доверявам повече.

Дау повдигна учудено вежди.

— Бийте камбаните! Май трябваше на нея да предложа твоето място.

— Може би — промърмори Гушата.

— Човек трябва да може да се довери на втория си. — Дау отиде до прозореца и се загледа в тъмното навън. — Трябва да има доверие.

Гушата се възползва от възможността да смени темата.

— Чернокожата ти приятелка ли чакаме?

— Не съм убеден, че бих я нарекъл приятелка. Но, да.

— Коя е тя?

— От онези, пустинните обитатели е. Черното не я ли издава достатъчно?

— Имах предвид, какво търси тук, в Севера?

— Не съм сигурен какво точно, но от това, което разбрах, има си своя лична война. Много стара война и за момента се оказва, че делим едно и също бойно поле.

— Война между магьосници? — намръщи се Гушата. — Дали искаме да се забъркваме в подобно нещо?

— Ние вече сме се забъркали.

— Къде я намери?

— Тя ме намери.

Това не беше кой знае какво успокоение за Гушата.

— Магьосници. Не знам дали…

— Беше на Героите, нали? Видя Сцепеното стъпало.

— Да.

Не беше от спомените, които му повдигаха настроението.

— Южняците имат магия и са готови да я използват. На огъня трябва да отговорим с огън.

— А какво, ако се опарим?

— Мисля, че е много вероятно — сви рамене Дау. — Война е.

— Поне можеш ли да й вярваш?

— Не.

Ишри се беше облегнала на стената, до вратата, преметнала крак връз крак. Погледна Гушата, сякаш можеше да прочете мислите му, но не беше много впечатлена от тях. Зачуди се, дали знае, че мислеше за Калдер, опита се да го пропъди от главата си, но това само повече го накара да мисли за него.

Междувременно Дау дори не се обърна. Просто заглави факлата в една ръждива скоба на стената и се загледа в пламъка.

— Май предложението ни за мир удари на камък — подхвърли през рамо.

Ишри кимна.

— Никой не ме иска за приятел — нацупи устни Дау.

Ишри го погледна учудено и едната й тънка вежда се повдигна неестествено високо.

— Е, то пък кой иска да стисне ръката на човек, чиито ръце са видели толкова кръв, като моите.

Ишри сви рамене.

Дау погледна към ръката си, после я сви в юмрук.

— Май ще трябва да ги намажа с още малко кръв. Някаква идея откъде ще дойдат утре?

— Отвсякъде.

— Знаех си, че така ще кажеш.

— Защо питаш тогава?

— Поне те накарах да проговориш. — Настана тишина, после Дау се облегна на лакти на перваза на прозореца. — Давай, кажи ми още.

Ишри се отблъсна от стената, протегна назад глава и я завъртя в бавен, широк кръг. Нещо в движенията й всеки път караше Гушата да потреперва от погнуса, все едно гледаше пълзяща, гърчеща се змия.

— На изток командването пое човек, на име Брок. Готви се да атакува моста в Осранг.

— И що за човек е? Като Мид ли е?

— Точно обратното. Млад, красив и смел.

— Обичам млади, красиви смелчаци! — Дау хвърли поглед на Гушата. — Затова си избрах такъв за втори.

— Нито едно от трите не е лошо постижение.

Гушата осъзна, че отново гризе нокти и дръпна рязко ръка.

— В средата — продължи Ишри — Яленхорм събира огромна пехота и се готви да мине плитчините.

Дау се ухили с вълчата си усмивка.

— Ето нещо, което ще чакам с нетърпение. Обичам да съм на някой хълм и да гледам как някой друг се катери по него.

Гушата не можеше да каже, че споделя радостта му, колкото и теренът да беше на тяхна страна.

— На запад Митерик направо изгаря от нетърпение да използва скъпоценната си конница. Също така има хора от другата страна на малката рекичка, в гората на западния ви фланг.

— Ха — повдигна учудено вежди Дау. — Калдер е бил прав.

— Калдер работи здраво през нощта.

— Проклет да съм, ако не му е за пръв път.

— Открадна две от знамената на Съюза и сега ги използва да им се подиграва.

— Няма да намериш по-добър в подигравките от него — изкикоти се под мустак Дау. — Винаги съм го харесвал това хлапе.

— Така ли? — погледна го невярващо Гушата.

— А ти защо мислиш продължавам да му давам шанс? Имам предостатъчно хора, които, за да влязат, къртят вратата с ритник. Но от време на време ми се ще да имам някого, който ще се сети да опита с дръжката.

— Така да бъде — съгласи се Гушата, но не беше убеден, че Дау би останал доволен, ако разбереше, че Калдер опитва дръжката на вратата към убийството му. Не, когато разбереше. Никакво „ако“, „когато“. Нали?

— А това ново оръжие, което имат. — Дау присви свирепо очи. — Какво е?

— Баяз. — Ишри на свой ред присви леко очи. Гушата се замисли дали някъде по света имаше други двама, които да умеят да гледат по-злобно от тях двамата. — Първия магус. Той е с тях. И има нещо ново.

— И само това ли можеш да ми кажеш, че има нещо ново?

Тя вирна брадичка и го изгледа през присвити очи.

— Баяз не е единственият, който може да подготвя изненади. И аз съм приготвила една, за по-късно днес.

— Знаех си, че има причина да те взема под крилото си — каза Дау.

— Твоето крило се простира над целия Север, о, могъщи Защитнико. — Ишри извърна бавно очи към тавана. — Пророкът намира подслон под крилото на Бог. А аз — под крилото на Пророка. А, какво е това, което пази главата ти от дъжда? — Тя вдигна ръка и дългите й пръсти се заизвиваха и загърчиха, сякаш нямаха кости, като червеи за стръв в буркан. Устните й се разтеглиха в широка, искрящо бяла усмивка. — Големи или малки, всички ние имаме нужда от подслон.

Факлата изпращя, пламъкът се люшна и в следващия миг тя беше изчезнала.

— Помисли добре — чу гласа й в главата си Гушата.

ИМЕНА

Бек се прегърби напред и се загледа в огъня. Не беше много — няколко струпани на куп, почернели в краищата съчки, малко блещукаща жар в средата и немощен пламък отгоре, лашкан, скубан и тормозен от вятъра. Догаряше. Точно като него самия. От толкова отдавна, ден и нощ, мечтаеше за геройства, че сега, когато от мечтата му бяха останали само въглени и пепел, не знаеше какво иска. Седеше под угасващите звезди, кръстени на велики мъже, епични битки и грандиозни дела, и не знаеше кой е.

— Не можеш да спиш, а?

Дрофт се надигна, седна с кръстосани крака до огъня и се наметна с одеялото си.

Бек изсумтя криво-ляво. Последното, което искаше в момента, бе да говори.

Дрофт му подаде парче лъснало от мазнина месо, останало от вечеря.

— Гладен ли си?

Бек поклати глава. Не беше сигурен кога за последно беше ял. Сигурно когато за последно беше спал, но само от миризмата на месото му се гадеше.

— Ще го запазя за после тогава. — Дрофт пъхна месото в един от джобовете на кожения си елек и кокалът остана да стърчи отгоре. Обърса една в друга длани и ги протегна към оскъдния пламък. Бяха толкова мръсни, че линиите по тях изглеждаха черни на светлината. Беше горе-долу на възрастта на Бек, но по-нисък и с по тъмна коса. Няколко по-тъмни косъмчета бяха избили тук-там по гладката му брада. Седнал така, в тъмното, приличаше малко на Рефт. Бек преглътна тежко и се обърна на другата страна. — Значи, вече имаш име, а?

Бек кимна едва-едва.

— Червения Бек — изхили се тихо Дрофт. — Добро е. Звучи страховито. Трябва да си доволен.

— Доволен? — Всичко отвътре го ръчкаше да каже: „Скрих се в един шкаф и накрая убих един от своите“, но вместо това каза само: — Предполагам.

— Ще ми се и аз да имах име. Е, ще му дойде времето.

Бек се загледа в огъня и наведе глава с надеждата, че това беше краят на разговора. Но Дрофт явно беше от приказливите.

— Имаш ли семейство?

Най-прозаичният, предсказуем и глупав въпрос, който може да хрумне на човек. Трябваше да вади думите си с такъв зор от устата, че почти го болеше.

— Майка. Двама по-малки братя. Единият е чирак на ковач от долината. — Глупав въпрос, но веднъж започнал да говори, мислите му се отнесоха към дома и вече не можеше да спре. — Сигурно сега майка се готви да прибира реколтата. Като тръгвах, тъкмо започваше да зрее. Точи косата и така нататък. Фестен ще върви след нея и ще събира сноповете…

Мътните го взели, как му се искаше да е с тях. Идеше му да се засмее и разплаче едновременно. Млъкна от страх, че щеше да го направи.

— Аз имам седем сестри — каза Дрофт — и съм най-малкият. Все едно да имаш осем майки, които по цял ден да се суетят около теб, да те гълчат и хокат, коя от друга с по-остър език. Няма мъж в къщата и за мъжка работа дори не се говори. Такъв живот е истински ужас, вярвай ми.

Топла къща с осем жени и никакви мечове — в момента не му звучеше като кой знае какъв ужас. Доскоро Бек вярваше, че майчината къща във фермата е истински ужас. Сега знаеше по-добре как точно изглежда ужасът.

— Но сега имам друго семейство — продължаваше да дрънка Дрофт. — Гушата, Прекрасна, Веселяка Йон и останалите. Добри бойци. Добри имена. Държим се един за друг и си гледаме работата. Изгубихме няколко свестни момчета през последните дни. Свестни момчета, но… — Той млъкна, явно също останал без думи. Но това не продължи дълго. — Между другото, Гушата е бил втори на Три дървета навремето. Бил се е във всяка битка, откакто свят светува. Прави нещата постарому. Право острие е. Направо си падна на задника, че дойде в тази дузина.

— Ъхъ.

Бек нямаше чувството, че си е паднал на задника. Само че наистина пада и рано или късно, но по-вероятно рано, щеше да си разбие главата в земята.

— Откъде взе меча?

Бек примига изненадан при вида на дръжката до себе си, почти беше забравил, че го имаше.

— Беше на баща ми.

— Бил е боец, а?

— Именит войн. Известен, предполагам — Ах, как само обичаше да се перчи навремето с него. Сега името горчеше в устата му. — Шама Безсърдечни.

— Какво? Онзи, който се е бил в дуел с Кървавия девет? Онзи, който…

Загубил.

— Да. Кървавия девет донесъл секира в кръга, а баща ми — този меч. Завъртели щита, Кървавия девет спечелил и избрал меча. — Бек го избута настрана. Страхуваше се, че когато пак го извадеше, щеше да наръга някого погрешка. Само за един ден беше придобил особено страхопочитание към острия метал. — Били се и Кървавия девет разпорил корема на баща ми.

Сега му изглеждаше направо глупаво, как беше мечтал да тръгне по стъпките му. Стъпките на човек, когото не познаваше, водещи право към разпилени черва.

— Искаш да кажеш… че Кървавия девет е държал този меч?

— Ще трябва да е.

— Може ли?

Довчера Бек щеше да му каже да върви на майната си, но сега знаеше, че да се правиш на коравия самотник, не води до нищо добро за никого. Затова реши да опита този път да завърже някое и друго приятелство. Взе меча и го подаде на Дрофт с дръжката напред.

— Мътните го взели, страхотен меч — зяпна го ококорен Дрофт. — Още има кръв по него.

— Ъхъ — измънка пресипнало Бек.

— Я да видим какво става тук? — Прекрасна се зададе с ръце на кръста, замислено изплезила върха на езика си между зъбите. — Две момчета си играят един на друг с мечовете край лагерния огън. Не се тревожете, знам как стават тия работи. Мислиш си, че никой не гледа, предстои битка и може да нямаш друг шанс да опиташ. Съвсем нормални са тия неща.

Дрофт се покашля и подаде обратно меча на Бек.

— Просто си говорим за… знаеш, имена. Ти как се сдоби с твоето?

— Името ми ли? — троснато отвърна Прекрасна и ги изгледа през присвити клепачи. Бек не знаеше какво да мисли за жена войн, още по-малко за водач на дузина. И негов главатар. Честно казано, тя малко го плашеше. С този пронизващ поглед и остригана глава, цялата в цицини, със стария белег от едната страна и пресния от другата. Някога би се засрамил, че го е страх от жена, но вече не — сега се страхуваше от всичко. — Дадоха ми го, защото обичам да раздавам прекрасни ритници на любопитни хлапета.

— Получи го от Три дървета. — Веселяка Йон се претърколи по гръб и се надигна на лакът. Отвори леко едно око към огъня. Почеса се по гъстата прошарена брада. — Семейството й имаше ферма на север от Уфрит. Поправи ме, ако бъркам.

— Ще го направя, не се безпокой.

— Тогава тъкмо започваха неприятностите с Бетод. Няколко от момчетата му слезли в долината и тя си остригала главата.

— Остригах я няколко месеца преди това. Все ми се завираше в очите, докато вървях след ралото.

— Добре де, сбърках. Искаш ли ти да продължиш?

— Не, справяш се.

— Та така, нямало нужда да се стриже, но взела оръжие, събрала неколцина селяни от долината със себе си и им устроили засада.

Очите на Прекрасна просветнаха на светлината на огъня.

— Това съм направила, значи.

— Малко по-късно Три дървета дойде, а с него и аз, и Гушата. Очаквахме да видим долината в пламъци, а селяните прокудени от фермите, но вместо това заварихме част от момчетата на Бетод избесени, останалите пленници. И ей това момиче ги пазеше, с ей такава усмивка на уста. И чакай, как точно го каза тогава?

— Не си спомням вече — изръмжа Прекрасна.

— Прекрасна гледка, да видиш жена главатар — избоботи Йон с престорен глас. — В продължение на седмица-две й викаше Прекрасна гледка, после „гледка“ отпадна и така.

Прекрасна кимна, загледана с мрачно изражение в огъня.

— А месец по-късно Бетод дойде отново, този път както си трябва, и долината, така или иначе, свърши в пламъци.

— Е, ама засадата ви си я биваше — сви рамене Йон.

— Ами ти, Веселяко Йон Къмбър?

Йон отметна одеялото и седна.

— За моето име няма много за разказване.

— Недей да скромничиш. В началото му викахме Веселяка съвсем заслужено, защото беше голям шегаджия нашият Йон. Но тогава, в битката при Айнуорд се случи голяма трагедия — отрязаха му оная работа. Повечето женоря в Севера оплакваха тая загуба повече, отколкото онази на всички мъже, бащи и синове, които паднаха в битката. И оттогава веднъж не се е усмихнал.

— Гнусна лъжа. — Йон размаха един дебел показалец към Бек. — Просто никога не съм имал чувство за хумор. А това при Айнуорд беше само драскотина, на бедрото. Много кръв, но никакви сериозни поражения. Уверявам те, там долу всичко си е на мястото.

Застанала зад гърба му, Прекрасна посочи към чатала си и разряза въздуха с ръка.

— И топките — изрече безмълвно тя. — Оная работа и топ…

Йон се обърна назад и тя се престори, че гледа нещо по ноктите си.

— Станахте ли вече?

Потопа се зададе през огньовете и налягалите покрай тях мъже. С него вървеше слаб мъж с рошава прошарена коса.

— Новият ни събуди — изсумтя Прекрасна. — Заварих ги с Дрофт да си пипат оръжията.

— Знаеш, стават такива работи… — каза Йон.

— Ако искате, може да пипнете и моето. — Потопа хвана провесения на колана му боздуган и го изправи напред. — Вижте само каква голяма топка има отпред! — Дрофт се разхили, но на останалите явно не им беше до смях. На Бек със сигурност. — Не искате ли? — Той ги погледна подканващо. — Защото съм стар, нали, за това е? Знам, че е за това.

— Млад, стар, радвам се, че си тук — изгледа го ехидно Прекрасна. — С вас двамата тук, южняците няма да посмеят да ни нападнат.

— Така си е, нямат шанс. Но сега отивам да пикая.

— За трети път тази нощ? — попита Йон.

Потопа се замисли.

— За четвърти, мисля.

— В случай че се чудиш защо му викаме Потопа — промърмори под носа си Прекрасна, — сега знаеш.

— По път насам се натъкнах на Скори Тихата стъпка.

Потопа посочи с палец слабия мъж до себе си.

Тихата стъпка сякаш премисля надълго и нашироко какво да каже и накрая рече просто.

— Оглеждах наоколо.

— И откри ли нещо? — попита Прекрасна.

Той кимна бавно, тържествено, сякаш бе разгадал всички тайни на живота.

— Ще има битка. — Намести се до Бек, кръстоса крака и му подаде ръка. — Скори Тихата стъпка.

— Заради това, как се промъква — каза Дрофт. — Предимно е съгледвач. В битката е втора редица, с копие.

Бек стисна някак неуверено ръката.

— Бек.

— Червения Бек — поправи го Дрофт. — Това му е името. Получи го вчера. От Ричи. След битката за Осранг. И сега е… с нас… та така…

Бек и Скори го изгледаха намръщено и той млъкна и се уви в одеялото си.

— Гушата дръпна ли ти речта? — попита Скори.

— Речта?

— Има си начин как стават нещата и което е редно, редно си е и така нататък.

— Спомена нещо такова.

— На твое място не бих му се връзвал много.

— Защо?

Скори сви рамене.

— Кое е редно и кое не е, зависи от човека.

Скори извади един по един ножовете си и ги нареди на земята пред себе си. Много и всякакви, от огромно парче стомана с кокалена дръжка и размерите на къс меч до едно извито острие, не по-дълго от кутре. Нямаше дори дръжка, само две метални халки за пръстите.

— Това за белене на ябълки ли е? — попита Бек.

Прекрасна прокара пръст по жилестия си врат.

— За прерязване на гърла.

Бек си помисли, че сигурно се шегуваше, но тогава Скори се изплю на камъка за точене, кривото острие проблесна заплашително и той вече не беше убеден, че ставаше дума за шега. Скори го прокара с две резки движения по камъка — сък, сък — и в този момент един от спящите подскочи под одеялото и започна да рита с крака, за да се изправи.

— Стомана! — изкрещя Уирън, изправи се с Меча в ръка и залитна на една страна. — Чувам звън на стомана!

— Млъквай бе — извика някой отзад.

Уирън успя да освободи оплелата се в одеялото дръжка на Меча и надигна качулката от очите си.

— Буден съм! Съмна ли се? — Май историите за това, как Уирън-от-Блай бил винаги в готовност, бяха силно преувеличени. — Защо е тъмно? Не бойте се, деца мои, Уирън е тук, готов за бой!

— Слава на небесата — изсумтя Прекрасна. — Спасени сме.

— Точно така, жено! — Уирън свали качулката. От едната страна косата беше залепнала за темето му, а от другата стърчеше щръкнала нагоре. Огледа се и когато видя само налягали край угасващите огньове спящи мъже, приседна до огъня и се прозя. — Спасени сте от скучни разговори. Добре ли чух, че говорите за имена?

— Ъхъ — смотолеви Бек.

Не смееше да каже повече, все едно говореше със самия Скарлинг. Беше израснал с историите за великите дела на Уирън-от-Блай. Колко вечери беше слушал стария пиян Скави да ги разказва, и никога не му омръзнаха. Колко беше мечтал един ден да стои до него като равен и да заслужи място в песните за него. И сега седеше до него, но не като равен — като измамник, страхливец и убиец на свои. Придърпа около раменете си майчиното наметало и усети нещо твърдо под пръстите си. Осъзна, че беше засъхналата кръв на Рефт, и потрепери. Червения Бек. Да, сега наистина имаше кръв по ръцете. Но не беше, както си го бе представял.

— Имена, значи? — Уирън вдигна Меча и го опря в земята на върха на ножницата. Изглеждаше прекалено дълъг и тежък, за да върши работа като оръжие. — Това е Мечът. Хората го наричат със стотици други имена. — Йон притвори очи и се излегна по гръб. Прекрасна извъртя нейните към небето, но Уирън продължи да нарежда монотонно, с дълбок патос, като държана многократно реч. — Бръсначът на зората. Гробокопачът. Кървавият жетвар. Доброто и злото. Скак-анг-Гейок, което на езика на планинците от високите долини означава Разцепващ света. Битката, започнала преди зората на човечеството и която няма да свърши с края му. Той е моята награда и моето наказание. Моята благословия и проклятие. Предаде ми го Дагуф Кол, преди да умре, а той го е получил от Йорвийл Планината, който от своя страна го е наследил от Четирите лица, а той от Лийф-рийф-Оканг, и така чак до времето, когато светът бил млад. Когато се сбъдне предсказанието на Шоглинг и аз лежа, потънал в кръв, аз ще го предам на онзи, когото сметна за най-достоен. Който ще му донесе слава и който ще добави името си до тези на великите мъже, които са го държали и умрели с него в ръце. И списъкът с велики имена, започнат в незапомнени времена, ще порасне с още едно. В долината, в която израснах, го наричат Божия меч. Хората вярват, че самият Бог го е хвърлил от рая.

— Хората, ами ти? — попита Потопа.

— Вече не.

Уирън изчопли нещо от гарда на дръжката.

— Защо?

— Бог е създател, нали? Той е фермер. Занаятчия. Старата жена, която изражда бебета. Той дава живот. — Уирън вдигна глава и се вгледа в небето. — За какво му е на него меч?

Прекрасна сложи ръка на гърдите си.

— О, Уирън, каква мъдрост струи от теб? Мога с часове да те слушам и пак да не разбера какво точно казваш.

— Уирън-от-Блай не е кой знае какво име — каза Бек и моментално съжали, когато всички се обърнаха към него, особено когато Уирън го стори.

— Нима?

— Ми… ти си от Блай, предполагам, нали?

— Никога не съм бил там.

— Тогава…

— Ще ти кажа цялата истина за това, откъде идва. Просто Блай е единственото място в планините, за което хората тук са чували. — Той сви рамене. — Но това няма никакво значение. Името само по себе си не значи нищо. Важно е какво прави човек с него. Хората не пълнят гащите, като чуят Кървавия девет, заради името му. Пълнят гащите заради човека, който го носи.

— Ами Уирън Перкото? — попита Дрофт.

— Повече от ясно. Един старец от Устред ме научи на един номер — мога да счупя орех с едно перване на ръката. Виж сега, хващаш го…

— Не ти викат така заради това — прихна Прекрасна.

— Ъ?

— Не, не за това — каза Йон.

— Викат ти Перкото по същата причина, поради която казват така на Лийф Перкото. — Прекрасна почука с показалец остриганата си глава. — Защото всеки знае, че си изперкал напълно.

— Така ли? — погледна я смръщено Уирън. — Това никак не е хубаво, шибаняци такива. Следващия път като чуя някой да ми казва така, ще се разправям с него. А, всичко развали!

— Дарба, какво да правиш? — разпери ръце Прекрасна.

— Добро утро, хора.

Кърнден Гушата вървеше бавно към огъня, запъхтян, с развята от вятъра коса. Изглеждаше изморен. Имаше тъмни кръгове под очите, а ноздрите му бяха зачервени.

— На колене! — викна Прекрасна. — Поклон пред дясната ръка на Дау Черния!

Гушата махна престорено с ръка.

— Няма нужда, няма нужда.

Зад него се появи друг. Коул Тръпката, позна го Бек и стомахът му се сви.

— Добре ли си, главатар?

Дрофт измъкна месото от джоба си и му го подаде.

Гушата седна с изкривено от болка лице до огъня, притисна с пръст едната си ноздра и се изсекна шумно през другата. Взе месото и отхапа.

— Определението за добре се мени с всяка следваща зима. Предвид обстоятелствата, съм почти добре. Ако ме беше питал преди двайсет години, щях да ти кажа, че вече съм умрял.

— На война сме, нали? — нахили се до уши Уирън. — Големият изравнител ни диша във врата.

— Много успокоителна мисъл — каза Гушата и размърда рамене, сякаш нещо наистина дишаше във врата му. — Дрофт.

— Да, главатар?

— Ако южняците нападнат, а според мен това е повече от сигурно… ще е по-добре днес да стоиш настрана.

— Да стоя настрана ли?

— Ще бъде тежка битка. Знам, че не ти липсва кураж, но нямаш достатъчно оръжие и броня. Какво, с една брадвичка и един лък ли ще се биеш? А те имат здрави брони, сериозни оръжия и всичко останало… — Гушата поклати глава. — Ще ти намеря място някъде отзад.

— Главатар, не, искам да се бия! — Дрофт погледна към Бек с пълни с молба за помощ очи. Бек нямаше с какво да му помогне. Той лично не би имал нищо против да остане някъде отзад. — Искам да си спечеля име. Дай ми шанс!

Гушата направи кисела физиономия.

— С име или не, оставаш си все същият човек. С име няма да ти е по-добре. По-скоро зле.

— Така е — изпусна се Бек.

— Лесно им е на онези, дето вече имат имена — отвърна троснато Дрофт и се загледа намусен в огъня.

— Щом иска да се бие, нека се бие — каза Прекрасна.

Гушата вдигна стреснат глава, като човек осъзнал, че не е където си мисли, че е. После се изтегна назад и протегна един крак към пламъка.

— Е, сега това е твоята дузина.

— Точно така. — Тя подритна крака му настрана. — Всички ще се бият. — Йон шляпна Дрофт по рамото и той грейна от щастие, че му даваха шанс да се сдобие със слава. — Освен това не ти трябва нещо огромно — тя чукна с пръст по топката на дръжката на Меча в ръката на Уирън, — за да си спечелиш име. Ти твоето си спечелил със зъби, права ли съм, Гуша?

— Да не си разкъсал някому гърлото със зъби? — попита Дрофт.

— Не съвсем. — Той се отнесе в мисли. — Първата истинска битка, в която участвах, ми донесе много кървав ден. Бях най-отпред, в средата. По онова време жадувах за битки. Исках име. Вечерта насядахме край огъня и аз очаквах да получа нещо страховито. — Той погледна изпод вежди. — Като Червения Бек например. И докато Три дървета се чудеше какво име да ми даде, отхапах голямо парче месо. И бях пиян, предполагам. В гърлото ми заседна кост. Мина цяла минута, кой ли не ме тупа по гърба, а аз не можех да си поема въздух. Накрая се наложи едно от по-едрите момчета да ме обърне надолу с главата и да ме тресе, докато кокалът не изпадна. Няколко дни след това не можех да говоря. И Три дървета ми даде името Гушата.

— Шоглинг рече — обади се Уирън, докато, извил гръб, се взираше в небето, — че мъж с кокал в гърлото… ще ми покаже съдбата.

— Умирам си от радост — изсумтя Гушата. — Бях бесен, когато получих такова име. Сега разбирам, че Три дървета ми е направил услуга. Искал е да ме научи на малко смирение.

— И явно е успял — изхриптя Тръпката. — Право острие си, нали така?

— Ъхъ. — Гушата прокара език по зъбите си и се намръщи. — Самото олицетворение на право острие.

Скори прокара за последно камъка по правото острие на ножа в ръката си, остави го на земята и взе нов.

— Тръпка, запозна ли се с новия? — Той посочи с палец към Бек. — Червения Бек.

— Срещнахме се. — Тръпката го погледна в очите от другата страна на огъня. — В Осранг. Вчера.

Бек имаше чувството, че това метално око го пронизваше с погледа си и той знаеше що за лъжец и измамник е. Зачуди се как така никой от останалите не го виждаше. Беше изписано на челото му. По гърба му пробяга тръпка и той се загърна в изцапаното със засъхнала кръв наметало.

— Вчера беше голям ден — промърмори.

— А днес — Уирън се изправи и се протегна към небето, вдигнал Меча високо над главата си, — с малко късмет, ни чака още един.

ВСЕ ОЩЕ Е ВЧЕРА

Синята кожа се разтяга под натиска на потъващото в нея острие, боята се бели на люспи, като кората на пресъхнала земя, наболите косъмчета помръдват, червените нишки на вените по бялото на очите му изпъкват. Зъбите й стържат, докато натиска, натиска, натиска… затваря очи и тъмнината избухва в цветни петна. Не може да избие от главата си проклетата музика. Мелодията е същата, която свиреха двамата цигулари. Продължават да я свирят, но все по-бързо. Оказаха се прави за лулата, притъпи болката, но за съня я бяха излъгали. Обърна се на другата страна и се сгуши под завивката. С надеждата, че като се претърколи, пълният с насилие ден ще остане зад гърба й, в другия край на леглото.

Покрай краищата на вратата и през цепнатинките между дъските се процежда светлината на свещ. Дневната светлина се процежда през вратата на колибата, в която ги бяха затворили. Отново клечи в тъмното и чопли възела. Чува гласовете отвън. Идват и си отиват офицери, говорят с баща й. За тактики, за снабдяване на предните линии. За цивилизация. За това, коя от двете им иска Дау Черния.

Случилото се се разми с онова, което можеше да се случи, и онова, което така и не се случи. Кучето пристига неочаквано и прогонва с хората си диваците обратно в гората, преди да нападнат. Тя разбира за нападението, предупреждава всички и лорд-губернатор Мид, останал без дъх от вълнение, й благодари сърдечно. Капитан Хардрик се връща с помощ — също като в легендите съюзническата кавалерия се появява в най-критичния момент. Финри стои на барикадата, с гордо вдигната сабя и опръскан с кръв нагръдник, и командва отбраната — същинска Монцаро Муркато от онази зловеща картина, изобразяваща битката при Суийт Пайнс, която беше видяла на стената в дома на лишен от всякакъв вкус търговец. Пълна лудост. Но фантазиите й не свършваха, осъзнаваше колко са налудничави, питаше се дали не полудява, но не можеше да ги спре.

И после нещо се мярваше в периферното й зрение и тя отново беше там, и всичко беше отново живо пред очите й. Лежи по гръб, коляното смазва корема й и мръсната ръка я стиска за гърлото. Не може да диша, ужасът се завръща двойно по-силен, отколкото го изпита в действителност, и я облива като гнусна, воняща вълна. Отхвърля рязко завивката и скача от леглото. Крачи напред-назад в стаята, крачи и чопли оплешивялото петно на главата си. Прехапва устни и си мърмори под носа като побъркана, с всички чути през деня гласове, с всички гласове.

Ако беше настоявала по-твърдо пред Дау Черния. Ако беше спорила повече, поискала повече, можеше да вземе Алис със себе си, вместо да я остави… в тъмното. Чува несвързаното й бръщолевене, докато пръстите й се изплъзват от нейните. Вратата се затръшва. Синята буза се надига от натискащия я връх на кинжала. Оголила зъби, стене и стиска главата си в ръце, стиска очи.

— Фин.

— Хал.

Беше се надвесил над нея и свещта в ръката му осветяваше в златисто единия му профил. Надигна се и разтри лице. Не чувстваше нищо, сякаш беше мъртво, сякаш месеше тесто.

— Донесох ти чисти дрехи.

— Благодаря ти.

Ама че жалка формалност. Все едно благодари на иконома си.

— Извинявай, че те събудих.

— Не спях.

Още усещаше в изтръпналата си уста вкуса на лулата. В тъмните ъгли на стаята играеха цветни петна.

— Реших да дойда… преди зазоряване. — Той млъкна. Сигурно я чакаше да му каже колко се радва да го види, но тя не намери сили за учтивости. — Баща ти ми възложи командването на атаката на моста в Осранг.

Финри не знаеше какво да отговори. Поздравления. Моля те, недей! Бъди внимателен. Не отивай! Остани тук. Моля. Моля.

— От първа редица ли ще командваш?

Гласът й беше леденостуден.

— Не знам, достатъчно отпред, предполагам.

— Не се впускай в геройства.

Като Хардрик, който хукна през полето да търси помощ, която нямаше шанс да стигне навреме.

— Никакви геройства, обещавам. Но… просто така е редно.

— Това с нищо няма да ти помогне да се издигнеш.

— Не го правя за това.

— Защо тогава?

— Защото все някой трябва. — Толкова различни бяха с него. Циник и идеалист. Защо се омъжи за него? — Бринт се… държи. Предвид обстоятелствата. — Финри се улови, че мисли за Алис, и се надява тя също да се държи. Насили се да спре. Напразни надежди, не можеше да си позволи да ги пилее.

— Как се чувства човек, чиято съпруга е отвлечена от врага?

— Отчаян. Надявам се да е добре.

„Добре“ — такава безсмислена, неестествена дума. Целият разговор беше безсмислен и нереален. Чувстваше Хал напълно непознат. Той също въобще не я познаваше. Възможно ли е двама души наистина да се познават? Всеки върви сам в живота си, води собствени битки.

Той взе ръката й.

— Изглеждаш…

Финри не можеше да понесе допира на кожата му върху своята. Дръпна се като опарена.

— Върви. Трябва да тръгваш.

Лицето му потрепна.

— Обичам те.

Просто думи. Не трябваше да й е така трудно да ги изрече. Но не можеше. Да полети и стигне луната, й се струваше по-лека задача. Обърна се на другата страна към стената и придърпа завивката през раменете си. Чу вратата да се затваря.

Миг по-късно или повече, не беше сигурна, се измъкна от леглото. Облече се. Наплиска лицето си с вода. Придърпа ръкавите надолу, за да прикрият синините, ожулванията и нащърбената порезна рана на ръката й. Отвори вратата и излезе. Баща й беше в другата стая и говореше с офицера, когото онзи шкаф с порцелан смаза на пода. Не. Беше друг човек.

— Будна си. — Баща й се усмихваше, но в погледа му се четеше боязън, сякаш я очакваше всеки момент да избухне в пламъци и търсеше кофата с вода, която да лисне отгоре й. Може пък наистина да избухне в пламъци. Нямаше да се учуди. Нито да се разочарова, в този ред на мисли. — Как се чувстваш?

— Добре. — Ръцете я стиснаха за гърлото и тя започна да ги дере с нокти. Ушите й бучаха. — Вчера убих човек.

Той се изправи и сложи ръка на рамото й.

— Може би сега го чувстваш така, но…

— Определено го чувствам така. Наръгах го с късото острие на един от убитите офицери. Забих го в лицето му. В лицето. Е, поне убих един от враговете.

— Финри…

— Полудявам ли? — Прихна от смях, толкова глупаво прозвуча. — Всичко можеше да свърши много по-зле. Трябва да съм доволна. Нищо не можех да направя. Какво прави човек в такъв момент? Какво можех да направя?

— Само побъркан би се чувствал нормално след това, което преживя. Но опитай да го сложиш зад гърба си… мисли за него просто като за един ден. Ден като всеки друг.

Тя пое бавно дъх.

— Разбира се. — Усмихна се, надявайки се усмивката й да изглежда уверена, а не налудничава. — Ден като всеки друг.

На масата имаше дървена купа, пълна с плодове. Взе една ябълка. Наполовина зелена, наполовина кървавочервена. Трябваше да яде. Да си върне силите. Ден като всеки друг.

Навън беше още тъмно. Часовите стояха в светлината на факлите. Стояха неподвижно, когато мина покрай тях, следяха я с погледи и се преструваха, че не я гледат. Отвътре й идеше да ги заплюе, но се насили да се усмихне. Просто ден като всеки друг. Никак не й приличаха на войниците, които се опитваха отчаяно да запънат с алебардите си портите, докато диваците ги млатеха отвън със секири и обсипваха с треските лицата им.

Излезе от пътеката, тръгна през тревата и се загърна плътно в палтото. Високата трева полягаше под напорите на вятъра. Усещаше туфите острица да се заплитат в ботушите й. Отпред стоеше плешив мъж и гледаше към долината. Вятърът развяваше полите на дългото му палто. Едната му ръка беше на гърба, стисната в юмрук и палецът й потриваше нервно показалеца. Другата държеше внимателно чаена чаша. Над главата му небето започваше да просветлява от изток.

Дали беше закъснял ефект от лулата, или от безсънната нощ, но след видяното вчера Първия магус не изглеждаше толкова страшен.

— Още един ден! — провикна се Финри. Имаше чувството, че ще полети от склона на хълма и ще се понесе с вятъра в тъмното небе. — Още един ден на битки и сражения. Сигурно си доволен, лорд Баяз!

Той я дари с бърз поклон.

— Аз…

— Всъщност „лорд Баяз“ или има по-подходящо обръщение към Първия магус? — Отметна един кичур коса от лицето си, но вятърът го върна веднага обратно. — Ваша Светлост, Ваше Магьосничество или Ваше Магусчество?

— Опитвам се да не придавам значение на формалностите.

— Между другото, как човек става Пръв магус?

— Бях първият чирак на великия Ювенс.

— Той на магия ли те научи?

— Той ми предаде Върховното изкуство.

— Защо не го използваш тогава, вместо да караш хората да се избиват?

— Защото е по-лесно да караш хората да се избиват. Магията е изкуството и познанието, което кара нещата да се държат по неестествен за тях начин. — Баяз я погледна над ръба на чашата, докато отпиваше. — Няма нищо по-естествено от това, хората да се избиват. Възстановила си се, надявам се, от вчерашното изпитание?

— Изпитание ли? Почти го бях забравила! Баща ми ме посъветва да не мисля за вчера и да гледам на днешния ден като на поредния ден, ден като всеки друг. И така може би той наистина ще бъде такъв. А ден като всеки друг щях да прекарам в опити да издигна съпруга си в кариерата и по този начин да издигна себе си в обществото. — Тя се усмихна широко. — Аз съм болезнено амбициозна.

Зелените очи на Баяз се присвиха.

— Качество, на което винаги съм се възхищавал.

— Мид беше убит. — Устата му се отваря и затваря безмълвно, като на изхвърлена на брега риба, ръката му опипва дългия прорез в пурпурната му униформа. После се строполява на земята и хартията от масата се посипва по гърба му. — Смея да твърдя, че имаш нужда от нов губернатор на Англанд.

— Негово Величество има нужда от нов губернатор. — Първия магус въздъхна дълбоко. — Но подобно назначение не е лека работа. Безспорно някой роднина на Мид ще настоява да го наследи, но ние не можем да си позволим такъв висок пост да се превърне в дрънкулка, предавана по наследство в нечие семейство. Също така мнозина големци от Камарата на лордовете ще решат, че им се полага, но ние също така не можем да си позволим да издигнем един от тях толкова близо до короната. Колкото по-близо до нея се изкачи човек, толкова по-трудно му е да се удържи да не протегне ръка към нея. Твоят свекър е идеален пример. Естествено, можем да издигнем някой обикновен бюрократ на поста, но тогава лордовете ще скочат да ни обвиняват в назначението на марионетки. Не, те и така ни създават достатъчно главоболия. Толкова трудно за постигане равновесие на силите, толкова много лични вражди, толкова ревност и опасности трябва да се вземат под внимание. Направо да му се прииска на човек да се откаже от политиката.

— Защо не съпругът ми?

Баяз килна глава на една страна.

— Доста си пряма.

— Тази сутрин съм такава.

— Още едно качество, на което винаги съм се възхищавал.

— О, небеса, пример за възхищение съм аз!

Вратата се затръшна и хлипането на Алис секна.

— Не съм сигурен колко подкрепа мога да осигуря на съпруга ти. — Баяз лисна утайката от дъното на чашата във влажната трева. — Баща му е един от най-известните предатели на короната в цялата история на Съюза.

— Самата истина. А също така най-великият измежду благородниците, първенец в Камарата на лордовете, стигнал на един глас разстояние от короната. — Финри не се замисли нито за миг над последствията от това, което казваше. По-малко отколкото камъкът, който подскача по повърхността на водата, се замисля за това, колко кръга ще остави след себе си. — Когато земите му бяха отнети, властта му изчезна, сякаш никога не е съществувала. Смея да твърдя, че аристокрацията се е почувствала леко притеснена от подобно действие на короната. Колкото и да са се наслаждавали на падението му, няма как да не са видели в него сянката на своето собствено такова. Смятам, че възстановяването на сина му и връщането на една частица от властта на баща му би се приело добре в Камарата на лордовете. Ще им даде сигурност и спокойствие, вяра в рождените права на старите аристократични родове и така нататък.

Баяз повдигна леко брадичка и веждите му се сключиха.

— Възможно е. И?

— И докато старият лорд Брок не страдаше от липса на съюзници и врагове, синът му няма никакви. От осем години е отритнат и презрян от всички. Не е част от ничия фракция в Камарата на лордовете, няма скрити помисли и не върти интриги. Иска просто да служи вярно на короната. Неведнъж е доказал на бойното поле доблестта, смелостта и безпримерната си вярност към Негово Величество. — Тя погледна Баяз право в очите. — Ще е добър пример. Вместо да се принизява до дребнаво политиканстване, нашият монарх избира да възнагради вярната служба, заслугите и класическия героизъм. Ще се хареса на простолюдието.

— Вярна служба, заслуги и класически героизъм. Подходящи качества за добрия войник — каза Баяз с равнодушието на свинар, обсъждащ наддаването на свинете си. — Но лорд-губернаторът е на първо място политик. От него се искат гъвкавост, безмилостност и набито око за извличане на лични ползи. Как е съпругът ти в тази област?

— Изостава, но може би някой близък до него разполага с всички тези качества.

Стори й се, че устните на Баяз се извиха леко в загадъчна усмивка.

— Започвам да вярвам, че е така. Отправяш ми интересно предложение.

— Значи, все пак не си помислил за всичко?

— Само пълният невежа вярва, че знае всичко. Може дори да подхвърля идеята при следващото заседание на Висшия съвет.

— Аз мисля, че е по-добре да се вземе бързо решение, вместо да се чака, докато цялата работа се превърне в… проблем. Естествено, не съм безпристрастна, но искрено вярвам, че съпругът ми е най-подходящият човек за поста.

— А кой е казал, че търся най-подходящия — изсмя се Баяз. — Някой малодушен глупак може да се окаже по-удобен за всички. Малодушен глупак, с малодушна, страхлива жена.

— В такъв случай, боя се, че не мога да предложа нищо. Ето ти ябълка.

Тя му подхвърли ябълката и на лицето му се изписа изненада, когато понечи да я хване. Не успя, подметна я нагоре и я хвана с другата ръка, но не преди чашата да се изплъзне от пръстите му и да падне в тревата. Преди да каже каквото и да било, Финри вече вървеше обратно. И вече не помнеше за какво говориха, в мислите й бяха само синята буза, която се надигаше, натискана от върха на острието на кинжала.

ЕТО КАКВО НИ ЧАКА

Няма голяма разлика във възкачения пред тълпата водач и провесения пред нея на бесилката. Когато Гушата се покачи на празния сандък, за да говори на хората, се чувстваше по-скоро като втория. Кръгът на Героите беше пълен с народ, а отвъд камъните стояха още повече — море от лица. А най-отпред личната дузина на Дау Черния — най-мрачните и страховити физиономии в целия Север. А такива в Севера колкото искаш. Подобни хора се интересуваха предимно от плячкосване, изнасилване и убиване, за кое е редно и кое не почти не се замисляха, нито за това, кой отнася дебелия край.

Намръщените лица на Йон, Прекрасна и Потопа до сандъка бяха донякъде успокоение. Още по-голямо беше да знае, че точно зад него стои Уирън. Мечът предлагаше достатъчно стомана, в подкрепа на кои да са думи. Спомни си какво му каза Три дървета, когато го направи свой втори. Вторият е водач на хората си, не техен любовник. Хората трябва първо да му имат страха, пък после да го харесват.

— Мъже от Севера! — изрева Гушата, надвиквайки вятъра. — В случай че някой не е разбрал, Сцепеното стъпало е мъртъв и Дау Черния сложи мен на мястото му. — Избра един от първата редица, най-големия, най-гадния на вид и с най-начумерената физиономия и се надвеси над главата му. — Сега ще правиш каквото аз кажа! — кресна в лицето му. — Това ти е работата. — Продължи да го гледа право в очите, достатъчно дълго, за да не остави съмнение в това, че не го е страх от никого, нищо че отвътре чувстваше обратното. — А моята е да ви опазя живи. Има голяма вероятност да не успея да го сторя за всички ви. Война е. Но аз няма да се откажа. И мъртвите са ми свидетели, всеки един от вас ще направи същото.

Разнесе се мърморене, но не изглеждаха убедени в думите му. Време бе да се изреждат заслуги. В последно време не го биваше в хвалбите, но със скромничене нямаше да спечели нищо.

— Името ми е Кърнден Гушата и съм именит войн от трийсет години! Някога бях втори на Руд Три дървета. — Името предизвика одобрително кимане. — Скалата от Уфрит. Държах щит за него в дуела му с Кървавия девет. — Това предизвика дори повече. — След това стоях до Бетод, а сега до Дау Черния. Всяка битка, за която вие, шибаняци такива, само сте чували, аз съм се бил в нея. — Той изви презрително устни. — Да няма съмнения, че ставам за работата. — Нищо че той самият се съмняваше, че ще успее още дълго да се удържи да не напълни гащите. Но гласът му не потрепна, гърмеше плътен и дрезгав. Слава на съдбата, че след като му даде слабия стомах, беше решила да му даде силен глас. — Днес искам всеки един от вас да постъпи, както е редно! И преди някой да се изхили и аз да трябва да си вадя ботуша от задника му, не говоря за галене на детски главици, нито искам да делите последния залък с някоя гладна катерица, още по-малко да се правите на по-дръзки от Скарлинг. Не искам от вас геройства. — Той кимна към каменните блокове наоколо. — Оставете ги на тях. Те не кървят. Говоря за това, всеки един да застане зад главатаря си! До дузината си! Рамо до рамо с човека до него! Но най-вече искам от вас да гледате да не ви убият! — Откри Бек в тълпата и го посочи с пръст. — Вижте добре това момче. Името му е Червения Бек. — Очите на Бек щяха да изхвръкнат, когато главорезите от първата редица се обърнаха да го видят. — Вчера той постъпи, както е редно. Не помръдна от една къща в Осранг, докато южняците напираха през вратата. Послуша главатаря си. Остана до своите. Запази хладнокръвие. Прати четирима при пръстта и оживя. — Може би пресилваше леко нещата, но нали затова бяха речите? — Щом едно седемнайсетгодишно хлапе може да удържи Съюза пред вратата на една колиба, мисля, че хора с вашия опит няма да имат никакъв проблем да направят същото с този хълм. Пък и мисля, всеки знае колко богати са южняците… когато хукнат обратно надолу, ще оставят достатъчно след себе си, прав ли съм? — Това дори разсмя неколцина. Нищо не върши повече работа от погъделичкването на алчността им. — Това е! — изрева Гушата. — Сега всички по местата!

Слезе от сандъка и залитна леко на болното коляно, но поне успя да се задържи на крака. Нямаше скандиране и аплодисменти, но реши, че беше спечелил достатъчно от тях, за да не се тревожи за нож в гърба по време на битката. А от подобна компания човек повече не можеше да иска.

— Хубава реч — каза Прекрасна.

— Мислиш ли?

— Само за това с редното нещо не съм сигурна. Трябваше ли да го казваш?

— Все някой трябва — вдигна рамене Гушата.

— Може би по-рано през нощта сте чули шумотевицата. — Полковник Валимир обходи със строг поглед събраните наоколо офицери и сержанти от Първи полк на Негово Величество. — Това, което сте чули, беше шумът от нападение на северняците.

— По-скоро шумът от нечие осиране — промърмори Тъни.

Знаеше го, от момента, в който чу тупурдията от изток. Нощ, армия и изненада — идеалната комбинация за едно хубаво осиране.

— Имаше известно объркване по предните постове…

— Поредно осиране — промърмори Тъни.

— За момент настана паника…

— Още едно-две.

— И… — лицето на Валимир се изкриви в горчива гримаса. — Северняците избягаха с две полкови знамена.

Тъни понечи да добави коментар към това, но не намери думи. Понесе се недоумяващо мърморене, достатъчно ясно, въпреки шума на вятъра в клоните. Валимир въдвори ред.

— Знамената на Втори и Трети бяха пленени от врага! Генерал Митерик… — полковникът явно се замисли сериозно над подбора на думи — не е доволен.

Тъни изсумтя. Генерал Митерик по рождение не беше от доволните. За ефекта от кражбата на знамената на два от полковете му можеше само да се гадае. Предполагаемо, ако сега някой го мушнеше с карфица, щеше да експлодира и отнесе половината долина във въздуха. Тъни осъзна, че беше стиснал до болка знамето на Първи и отпусна леко юмрук.

— Но има и друго, още по-лошо — продължи Валимир, — очевидно вчера следобед са ни били изпратени заповеди да атакуваме, но те така и не са стигнали до нас. — Форест изгледа косо Тъни и той вдигна рамене. От Ледерлинген още нямаше следа. Сигурно се беше отдал на поредното си доброволно начинание, този път — дезертьорство. — Когато пристигнаха нови, вече се беше стъмнило. Затова генерал Митерик иска днес да се реваншираме. С изгрева генералът ще тръгне в мащабно настъпление към стената на Клейл, с превъзхождаща численост.

— Хм.

В последно време Тъни все това чуваше, мащабни настъпления, превъзхождаща численост, но северняците все още бяха на хълма, все така несломени.

— Западния край на стената той оставя на нас. Веднъж започнала атаката, врагът просто няма как да подсигури толкова дълга отбранителна линия. Видим ли ги да напускат стената, прекосяваме потока и ги удряме по фланга. — Валимир подкрепи думите си, като стовари юмрук в отворената си длан. — И ги довършваме. Просто така. Тръгнат ли от стената, нападаме. Въпроси?

Естествено, първият въпрос, който Тъни беше готов да зададе, беше: „Ами ако не напуснат стената?“, но той не беше вчерашен и знаеше, че не е добра идея да изглеждаш подозрително пред тълпа офицери.

— Добре — усмихна се Валимир, явно убеден, че мълчанието беше знак за това, колко превъзходен бе планът му, а не колко тъпи, надъхани или нерешителни бяха хората му, за да изтъкнат пропуските му в негово присъствие. — Числеността ни е намалена наполовина, нямаме коне, но това няма да спре Първи полк на Негово Величество, прав ли съм? Ако днес всеки изпълни дълга си, ще има предостатъчно време да се докажем като истински герои.

Тъни сподави напушилия го смях и проследи с поглед тъпите, надъхани и нерешителни офицери, които започнаха да се разотиват, за да подготвят хората си за атаката.

— Чу ли това, Форест? Ще станем герои.

— На мен ми стига да оцелея още един ден, Тъни. Слушай сега, искам те в края на гората, да държиш под око каменната стена. Трябват ми опитни очи.

— О, моите са видели всичко на този свят.

— Че и повече. В момента, в който северняците тръгнат, даваш сигнала. А, Тъни? — Тъни се обърна. — Няма да си единственият, който ще наблюдава, така че не си и помисляй да въртиш номера. Не съм забравил какво стана с онази засада при Шрикта. Или по-точно, какво не стана.

— Няма доказателства за злонамерена умисъл, сержант, цитирам военния съд.

— Цитираш военния съд, ама и ти си един образ.

— Старши сержант Форест, потресен съм от мисълта, че колега и боен другар може да поставя под съмнение репутацията ми.

— Каква репутация бе, Тъни? — провикна се след него Форест, докато той вървеше през дърветата нагоре по хълма.

Жълтен клечеше в храстите, горе-долу на същото място, където го беше оставил Тъни предишната вечер, и наблюдаваше стената през далекогледа му.

— Къде е Уорт? — Жълтен понечи да отговори, но Тъни го прекъсна. — Всъщност забрави, глупав въпрос. Някакво раздвижване? — Жълтен отново понечи да отговори. — Освен в стомаха на кавалерист Уорт, ми е мисълта?

— Никакво, ефрейтор Тъни.

— Надявам се, не възразяваш да проверя лично. — Без да дочака отговор, Тъни измъкна далекогледа си от ръцете му и проследи стената по цялата й дължина, на изток от потока, нагоре по склона, чак до мястото, където изчезваше зад билото на една могила. — Не че подлагам на съмнение компетентността ти…

Пред стената нямаше нищо, но зад нея се виждаха копия, много копия, които вече се открояваха на фона на просветляващото небе.

— Няма раздвижване, нали, ефрейтор Тъни?

— Не, Жълтен. — Тъни свали далекогледа и се почеса по врата. — Няма.

Цялата дивизия на Яленхорм, подсилена с два полка от наборна войска, беше строена на полегатия склон, пред чакълестия бряг на плитчините. С лице на север. С лице към Героите. С лице към врага. Е, поне с това нямаме грешка.

Горст за пръв път виждаше толкова много войска, строена за битка на едно и също място, по едно и също време. Краят на редиците се губеше в далечината от двете му страни. Над гъстия строй се издигаше гора от копия, алебарди и знамената на отделните роти. Съзря наблизо, плющящо под напорите на вятъра и извезано със златни конци, знамето на Осми полк, което гордо провъзгласяше имената на битки, спечелени от няколко поколения служещи в редиците му. Газовите фенери разливаха светлината си на големи петна, в които сред съзвездия от проблясъците на брони и оръжия се открояваха сериозните лица на мъжете. Тук-там се виждаха възседнали коне офицери, с извадени за почест пред гърдите саби, готови да предадат заповедите по редиците на частта си. Опърпаната дружина на Кучето стоеше на чакъла, току пред водата, и зяпаше с изумление огромната войска пред себе си.

За случая генералът беше избрал нещо по-близко до произведение на изкуството, отколкото до броня: нагръдник от лъскава като огледало стомана, с инкрустирани на предницата и гърба златни слънца. Многобройните им лъчи преминаваха в остриета на мечове, копия и стрели и се преплитаха с изкусно гравирани лаврови венци и дъбови клонки.

— Пожелайте ми успех — промърмори Яленхорм и смушка коня си нагоре по чакълестия склон, към първата редица на дивизията си.

— Успех — прошепна Горст.

Възцари се пълна тишина, в която ясно се чу звънтенето на сабята на Яленхорм, когато я изтегли от ножницата.

— Мъже от Съюза! — прогърмя гласът му, докато вдигаше острието право нагоре. — Преди два дни мнозина от вас претърпяха погром от врага! Мнозина от вас бяха изтласкани от хълма, който виждате пред себе си. Вината за този ден е изцяло моя! — Горст чу думите му да се понасят като ехо по редиците, повторени от офицерите за онези, които бяха прекалено далече да ги чуят. — Надявам се и вярвам, че днес с ваша помощ ще изкупя грешката си. Естествено, за мен е огромна чест и привилегия да командвам хора като вас. Смели мъже от Мидърланд, Старикланд и Англанд. Смели мъже от Съюза!

Строгата армейска дисциплина не позволяваше овации, но по редиците премина одобрително мърморене. Дори Горст почувства известен прилив на гордост и патриотизъм от думите на генерала. Патриотична сълза в ъгълчето на окото. Аз, дето уж имам повече мозък в главата и не вярвам в подобни глупости.

— Войната е ужасно нещо! — Конят на Яленхорм изтропа в копито в чакъла и той го укроти с едно рязко подръпване на юздата. — Но войната е прекрасна! На война човек открива истинската си същност. Целия си потенциал. Войната изважда на показ най-лошото в човека — алчност, малодушие и диващина! Но наред с тях изважда на показ и най-доброто — кураж, сила и великодушие! Искам днес да ми покажете най-доброто в себе си! Но най-вече искам да го покажете на врага!

Яленхорм изчака последните му думи да стигнат до крайните редици, предадени от офицерите, после щабът му се раздвижи, давайки знак, че това е краят на речта. Мъжете в строя вдигнаха като един оръжия и над редиците се понесе гръмогласен рев. В един момент Горст осъзна, че чува собственото си пронизително викане, и моментално спря. Генералът прие последните овации с високо вдигната сабя, после се обърна и подкара обратно коня си. Докато приближаваше, усмивката му бавно се стопи.

— Хубава реч. Доколкото е възможно.

Кучето седеше отпуснато върху протритото седло на дългокосместия си кон и си духаше в шепите.

— Благодаря — отвърна генералът, докато извръщаше коня си до него. — Опитах просто да кажа истината.

— Истината е като солта. Човек иска малко от нея, от многото му се догажда. — Кучето им се ухили, но те замълчаха. — Прилична броня също така.

Яленхорм погледна сконфузено към нагръдника си.

— Подарък от краля. Досега не намирах удобен повод да я сложа… Е, ако да предвождаш обречена на гибел атака не е удобен повод, кой е, питам аз?

— Та какъв е планът? — попита Кучето.

Яленхорм посочи строената зад гърба му дивизия.

— Осми, Тринайсети пехотен и Старикският полк ще водят. Как само го каза, все едно става дума за танци. Защо ли обаче подозирам, че ще има повече жертви, отколкото на танцова забава. Дванайсети и Адуанският доброволчески полк оформят втората вълна. А вълните, както знаем, се разбиват в брега, попиват в пясъка и скоро биват забравени. Остатъците от Ростодския полк и Шести ще следват най-отзад като подкрепления. Остатъци, остатъци. Скоро всички ще бъдем само остатъци.

Кучето изпуфтя с издути бузи, докато оглеждаше огромната армия зад генерала.

— Е, поне хора имаш в изобилие. Разбира се, а също пръст, в която да ги погребеш.

— Първо прекосяваме при плитчините. — Яленхорм посочи със сабята си виещите се около пясъчните навлаци потоци вода. — Предполагам, са скрили хора на отсрещния бряг, които ще ни пресрещнат още там.

— Естествено — каза Кучето.

Върхът на сабята се отмести по посока на редиците плодни дръвчета, чиито върхове се подаваха между билата на могилите покрай брега и склона на Героите.

— Очакваме малка съпротива при овощните градини. Предполагам, ще е повече от малка.

— Ние може би ще успеем да ги прогоним оттам.

— Но ти нямаш и сто души.

— Бройката не е всичко във войната — смигна му Кучето. — Част от хората ми са вече от другата страна и чакат. Минете ли реката, просто ми дай малко време. Ако успеем да ги изметем оттам, хубаво, ако ли не, нищо не губите.

— Така да бъде — каза Яленхорм. — Готов съм да опитам всичко, щом ще означава спасени животи. Интересно, аз си мислех, че работата ни е да отнемаме животи. — Овладеем ли овощните градини… — Върхът на сабята се стрелна решително нагоре по склона, първо към малкия каменен кръг на билото на южното продължение на хълма, после към Героите на върха, грейнали с бледата оранжева светлина на догарящите в кръга огньове. Той сви рамене и върхът на сабята увисна надолу. — Изкачваме хълма.

— Изкачвате хълма? — повдигна вежди Кучето.

— Точно така.

— Мамка му. — Горст нямаше как да не се съгласи с този коментар. — Там са от вече два дни. Дау Черния може и да е всякакъв, но не е глупак. Ще бъде подготвен. Побити заострени колове, изкопани траншеи и хора на каменната стена, и ще ви засипе със стрели, и…

— Целта ни не е на всяка цена да ги изтласкаме от хълма — прекъсна го Яленхорм с изкривено в такава горчива гримаса лице, сякаш стрелите вече се сипеха отгоре му. — Целта ни е да ги притиснем и държим ангажирани, докато генерал Митерик и полковник Брок пробият по двата фланга.

— Хубаво — съгласи се Кучето, но не даваше вид на убеден в плана.

— Но все пак се надяваме да постигнем повече от това.

— Хубаво, но исках да кажа… — Кучето пое дълбоко въздух и обърна очи към Героите. — Мамка му. По-добре не бих го казал. Сигурен ли си?

— Мнението ми не е от значение. Планът е на маршал Крой, съставен съобразно изискванията на Висшия съвет и волята на краля. Моята отговорност е изпълнението му.

— Е, щом си решил да потегляш, хубаво, но на твое място не бих се бавил. — Кучето им кимна за довиждане и извърна коня си. — Чака ни дъжд. Много дъжд!

Яленхорм вдигна глава към навъсеното небе, което вече беше достатъчно изсветляло, че да се покажат препускащите по него облаци, и въздъхна.

— Изпълнението на плана е изцяло в мои ръце. Минаваме реката, пресичаме овощните градини и тръгваме нагоре по склона. Просто вървим на север. Това, предполагам, е по силите ми. — Той замълча за момент. — Много исках да постъпя както трябва, но се доказах като… не като най-големия тактик в армията на Негово Величество. — Въздъхна отново. — Е, днес поне ще командвам от първата редица, ако не друго, това го мога.

— При цялото ми уважение, мога ли да предложа да размислите и останете в тила?

Яленхорм извърна стреснат глава и го погледна учудено. От това, какво казах, или от това, че казах повече от три думи на кръст? Обикновено в мое присъствие хората говорят като на стена и явно очакват подобаващо поведение от слушателя си.

— Загрижеността ви за моята сигурност е трогателна, полковник Горст, но…

— Бремър. Така, като умра, ще има поне един, с който сме на малко име.

Яленхорм се ококори от изненада. После се усмихна натъжено.

— Наистина съм трогнат, Бремър, но се боя, че не мога да го допусна. Негово Величество очаква…

— Майната му на Негово Величество. Ти си свестен човек. Отчайващо некомпетентен, но свестен. Войната не е място за свестни хора.

— Боя се, че не си прав по отношение и на двете. Войната е превъзходна възможност за изкупление. — Яленхорм присви очи към Героите. Изглеждаха толкова близо, на една ръка разстояние от реката. — Ако се изправиш лице в лице опасността и не трепнеш, ако го направиш подобаващо и не отстъпиш нито за миг, тогава, жив или мъртъв, биваш прероден. Битката… пречиства, прав ли съм? Не. Когато се облееш в кървища, излизаш окървавен, нищо повече. Виж теб например. Ти може и да си, може и да не си свестен човек, но в едно няма съмнение, ти си герой.

— Кой, аз?

— Ами кой друг? Преди два дни, на същото това място ти се втурна съвсем сам срещу врага и спаси цялата ми дивизия. Неоспорим факт, видях част от това с очите си. А вчера беше на Стария мост, нали? — Горст погледна намръщено пред себе си. — Ти осъществи пробива в момент, в който хората на Митерик бяха на крачка от пореден провал. Пробив, който днес може да ни осигури победа. Ти си вдъхновение за останалите, Бремър. Ти си доказателството, че човек може да постигне нещо със собствени усилия, насред… всичко това. Ти не е нужно да се биеш днес, но ето те, готов да дадеш живота си за краля и страната. Искаш да кажеш, да го хвърля на вятъра за крал, който не го е грижа за мен, и страна, която дори не може да я е грижа за някого. Героите са къде по-голяма рядкост от свестните хора.

— Героите са набързо скалъпени от каквото има подръка. Бързо издигнати като такива и бързо забравени и сменени с нови. Ако аз минавам за такъв, значи, от тях полза никаква.

— Не съм съгласен.

— Недей, но моля те… остани в тила.

Яленхорм се усмихна натъжено, пресегна се и тупна с юмрук очуканата броня на рамото на Горст.

— Наистина съм трогнат от загрижеността ти, Бремър. Но се боя, че не мога. Не мога да остана, точно колкото не можеш и ти самият.

— Уви. — Горст погледна към тъмния силует на хълма на фона на просветляващото небе. — Жалко.

Калдер погледна през бащиния далекоглед. Отвъд границата на осветения от фенерите кръг нивята чезнеха в тъмна мътилка. При Стария мост като че ли зърна тук-там някое светло петънце, блед проблясък на метал, но нищо повече.

— Мислиш ли, че са готови?

— Виждам коне — отвърна Бледоликия. — Много коне.

— Така ли? Аз, мамка му, не виждам нищо.

— Там са.

— Мислиш ли, че гледат към нас?

— Мисля, че да.

— Митерик, той гледа ли?

— Аз бих.

Калдер вдигна очи към небето. Започваше да сивее между бързо движещите се облаци. Само непоправим оптимист би нарекъл това зора, но Калдер не беше от тях.

— Тогава май е време.

Сръбна от манерката, разтри подутия си корем и я подаде на Бледоликия. Мехурът му напираше да се пръсне. Покатери се на натрупаните един върху друг сандъци и примижа към светлината на фенера. Хвърли поглед през рамо към редицата от тъмни фигури, застанали пред стената. Не разбираше тези хора, нито ги харесваше, те изпитваха същото към него, но с тях имаше много общо. Бяха това, което са, защото се бяха докоснали до славата на баща му. Това бяха големи мъже просто заради онзи, комуто служиха. Защото бяха седели на почетните места в тронната зала на Скарлинг. Но със смъртта на баща му бяха паднали много ниско. Както изглеждаше, по-ниско нямаше накъде, а това си беше успокоение за него, защото главатар без войници е просто един самотен човек насред огромно, проклето поле.

Осъзнаваше колко очи бяха вперени в него, докато развързваше връзките на панталона си. Очите на хиляди от хората му, значителна част от тези на Десетократния, няколко хиляди съюзнически конници, сред които се надяваше да е и самият генерал Митерик, готов да се пръсне от яд.

Нищо. Отпусни се или напъвай? Типично за него, всички тези усилия, а сега не можеше да го направи. Като капак на всичко, вятърът беше студен и духаше право в оная му работа. Човекът, който държеше знамето отляво — прошарен войник с дълъг белег през едната скула, — наблюдаваше с известно озадачение усилията му.

— Не може ли да гледаш другаде?

— Извинявай, главатар.

Мъжът се покашля и почти тържествено извърна очи.

Може би това, че го нарече главатар, свърши работата. Калдер усети паренето в мехура си, изчака да се засили, усмихна се, килна глава назад и погледна към навъсеното небе.

— Аа.

Пикнята шурна и поръси едно от знамената. Капките заблестяха на светлината на фенерите и затрополиха по плата като дъжд по покрито с цветя поле. Зад гърба му, по протежението на стената се понесе гръмогласен смях. Радват се на малкото, помисли си той, но от друга страна, многобройната войска по принцип не можеше да оцени една тънка шега. На нея й дай лайна, пикня и пребиващи се хора.

— Ето малко и на теб. — Калдер отправи една тънка струя към другото знаме и се нахили до уши с лице към редиците на Съюза. Зад него мъжете заподскачаха, затанцуваха, настана истинско веселие насред ечемика. Може и да не ставаше за боец, нито за водач на хората си, но определено го биваше в това, да разсмива околните, да ги вбесява също. Той вдигна свободната си ръка към небето, провикна се колкото му глас държи и разкърши задник, пръскайки навред. — Бих се изсрал отгоре им — провикна се през рамо, — но съм се запекъл ужасно от проклетата яхния на Бледоликия!

— Аз ще се изсера отгоре им! — изкрещя някой от редицата и мъжете се изкискаха пронизително.

— Запази го за Съюза, на тях се изсери, като дойдат!

Хората му продължиха да се смеят, да подвикват бодро, да размахват оръжия и блъскат по щитовете си, вдигайки радостна глъч. Неколцина дори се качиха на стената и започнаха да пикаят срещу Съюза. Може би им беше толкова смешно именно защото за разлика от него те знаеха какво идва от другата страна на ечемичната нива. Но въпреки това Калдер беше доволен. Поне веднъж в живота си беше постъпил правилно. Остана и направи поне едно нещо, достойно за песните. Поне разсмя хората на баща си. Хората на брат си. Неговите хора.

Поне докато не ги избият до крак.

На Бек му се стори, че чува смях да се носи по вятъра, само дето не можеше да си представи кой и на какво би могъл да се смее в момент като този. Вече беше просветляло достатъчно. Достатъчно да види колко бяха южняците от другата страна на реката. Първоначално не можа да повярва, че едва забележимите в тъмното, подредени от другата страна на плитчините, квадрати са плътни редици от мъже. После се беше опитал да си внуши, че не са. Но вече нямаше място за съмнение.

— Хиляди са — прошепна той.

— Знам! — Уирън направо подскачаше от радост. — А колкото повече са, толкова повече слава за нас, прав ли съм, Гуша?

Гушата спря за момент да гризе ноктите си.

— О, да. Ще ми се да бяха двойно повече.

— Мътните го взели, на мен също! — Уирън пое дълбоко въздух и издиша, все така нахилен до уши. — Пък кой знае, може отзад да има още, но ние просто не ги виждаме!

— Да се надяваме — процеди гърлено Йон.

— Мамка му, как обичам войната! — изписка от вълнение Уирън. — Направо я обожавам, ами ти, момче?

Бек не отговори.

— Мириса й. Усещането й. — Той прокара бавно ръка по мърлявата ножница на Меча и дланта му изсъска тихо по кожата. — Войната е справедлива. В нея няма лъжа. В нея няма нужда от извинения. Няма нужда да се криеш. Не можеш. Ако умреш? Какво пък? Умираш сред приятели. Сред достойни врагове. Умираш, гледайки Големия изравнител право в очите. Ако оживееш? Ех, на това, момче, му казвам аз живот, така ли е? Човек не е истински жив, ако не стои очи в очи със смъртта. — Уирън тупна тежко с крак по пръстта. — Обичам войната! Жалко само, че Десетократния е там, долу на Децата. Мислиш ли, че въобще ще стигнат дотук, горе, Гуша?

— Не мога да кажа.

— Аз мисля, че да. Надявам се да стигнат. Ама по-добре да дойдат преди дъжда. Това небе изглежда като вещерско творение, а? — И беше прав. Зората имаше необичаен цвят, а от север, над хълмовете се носеха огромни кълба тъмни облаци. Уирън заподскача на пръсти. — О, мамка му, нямам търпение!

— Те не са ли също хора? — промълви Бек. Мислено още виждаше лицето на мъртвия съюзнически войник в къщата в Осранг. — Също като нас?

Уирън го прогледна през присвити клепачи.

— Най-вероятно са. Но ако почнеш да мислиш така… е, няма да убиеш никого.

Бек понечи да отговори, после затвори уста. Нямаше отговор на това. В него виждаше по-малко смисъл от всичко останало, случило се през последните дни.

— Лесно ти е на теб — изръмжа Гушата. — Шоглинг ти е казала деня и мястото на смъртта ти и те не са днес и тук.

— Е — ухили се още повече Уирън. — Това си е така и признавам, помага за куража, но ако ми беше казала, че е днес и тук, мислиш ли, че щеше много да ме е грижа?

Прекрасна изсумтя.

— Може би нямаше да плямпаш толкова много.

— О! — Уирън въобще не я чу. — Вече тръгват, гледайте! Подраниха! — Той протегна ръка и посочи с Меча на запад, към Стария мост, а другата преметна през рамото на Бек. Силата й беше невероятна, без дори да го иска, почти го повдигна от земята. — Погледни тези хубави кончета! — Бек не виждаше нищо повече от притъмняла земя, искряща повърхност на водата и ситни светлинки отстрани. — А, ама колко хубаво от тяхна страна, а? Хитреци такива! Още не е съмнало, а те тръгват!

— Прекалено тъмно е за езда — поклати глава Гушата.

— Явно и те като мен са толкова нетърпеливи. Мисля, че днес няма да се шегуват, а, Гуша? О, мътните го взели — Уирън разтресе Меча във въздуха и размята Бек напред-назад, — какви песни ще се пеят за този ден!

— Така си е — процеди Прекрасна, — някои хорица са готови да пеят за какви ли не простотии.

РАЗГАДАВАНЕТО НА ТЕРЕНА

— Идват — обяви равнодушно Бледоликия, сякаш ставаше дума просто за стадо овце. Не че въобще имаше нужда да обявява каквото и да било. Макар и да не ги виждаше в тъмното, Калдер ги чуваше. Първо протяжния вой на тръба, после шумолене в ечемика, първоначално достатъчно отдалече, но с всяка секунда все по-близо. Виковете на офицерите, цвиленето на конете и това дрънчене на сбруите, което сякаш му бъркаше под кожата. Бяха далече, но приближаването им беше неизбежно. Те идваха и Калдер не знаеше да продължи ли да се хили ехидно, или да се поддаде на ужаса, напиращ отвътре. Накрая се спря на нещо по средата.

— Не мога да повярвам, че се вързаха. — Толкова нелепо му се струваше, че му идеше да се разсмее с глас. Или да повърне. — Ама че арогантни копелета.

— Ако има едно, на което винаги можеш да разчиташ, това е, че започне ли битка, човек никога не постъпва разумно. — И беше прав. Ако Калдер имаше поне малко мозък в главата, сега щеше да препуска към някое много далечно място. — Точно затова баща ти беше велик човек. Никога не губеше самообладание. Дори когато ставаше напечено.

— Сега дали е напечено, как мислиш?

Бледоликия бавно се наведе напред и се изплю.

— Мисля, че скоро ще стане. Ще успееш ли да запазиш самообладание?

— Не виждам защо не.

Калдер се огледа нервно насам-натам и проследи с поглед очертаната от факлите редица по протежението на стената. Неговата редица. Издигаше се нагоре, после се спускаше обратно, следвайки гънките на земята. „Теренът е загадка, която трябва да разгадаеш — така казваше баща му, — и колкото е по-голяма армията ти, толкова по-трудна е за разгадаване.“ Той беше ненадминат в това. Трябваше му само един поглед и вече знаеше къде да разположи всеки човек, така че всеки склон, поток, дърво или ограда да работят за него. Калдер беше направил каквото можа. Използва всяка падинка и всяка могила, разположи стрелците си зад Стената на Клейл, въпреки че се съмняваше, че тази ниска каменна преграда ще затрудни един обучен боен кон — нищо повече от леко упражнение по прескок.

Тъжната истина бе, че равният терен не беше от никаква полза. Освен за врага, естествено. Те със сигурност си умираха от щастие.

Не можеше да пропусне и очевидната ирония на съдбата, че собственият му баща беше отговорен за тази равна земя. Именно той беше премахнал отделните малки ферми в тази долина, а също в десетките други като нея из Севера. Изкоренил синорите и запълнил канавките — повече земя за посев, повече реколта. Повече данъци и повече нахранени войници. С две думи, беше постлал златен килим пред неизброимата съюзническа кавалерия.

Калдер вече виждаше на смътния фон на хълмовете в далечината, над черното море на ечемика да се надига тъмна вълна с гребен от наточена стомана. Осъзна, че мисли за Сеф. Лицето й беше така образно в мислите му, че дъхът му секна. Зачуди се дали отново ще види това лице, дали ще доживее да целуне детето си. В този момент южняците преминаха в тръс и тропотът на копита изби всякакви разнежващи мисли от главата му. Чу пронизителните провиквания на офицерите, които се опитваха да спрат разкъсването на формацията, да държат стотиците тонове конска плът в гъста, жива лавина.

Калдер погледна наляво. Недалече теренът се издигаше към Пръста на Скарлинг и посевите плавно преминаваха в зелена трева. Доста по-удобен терен, но се падна на онова пъпчиво копеле, Десетократния. Погледна надясно. По-полегат склон, Стената на Клейл се гушеше в него, после чезнеше от поглед със спускането на склона към потока. А отвъд потока, както вече знаеше, гората гъмжеше от съюзнически войници, готови да изскочат и разкъсат на парчета крехката му редица. Но сега не трябваше да се тревожи за невидимия враг. Имаше по-сериозни грижи в момента, а именно стотиците, ако не хиляди тежковъоръжени и бронирани конници, които се носеха към него. Същите, чиито скъпоценни знамена беше препикал. Идваха да му поискат сметка. Очите му прескочиха към прииждащата вълна. Вече можеше да различи подробностите — загатнати в тъмното лица, щитове, копия, лъсната стомана.

— Стрели? — изръмжа Бялото око, надвесен над рамото му.

Добре беше да изглежда, сякаш има някаква идея в главата за това, колко далече стига една стрела, затова Калдер изчака за момент и щракна с пръсти.

— Стрели.

Бялото око изрева заповедта, тетивите избръмчаха зад гърба на Калдер и миг по-късно над главата му прелетяха стрелите. Прекосиха полето и намериха врага. Но възможно ли е малко парче дърво с метален връх да причини каквото и да било на подобна планина от бронирана плът?

Шумът на препускащите коне го блъсна като буря в лицето и продължи да го притиска, докато те набираха все повече скорост, устремени на север, право към стената на Клейл и рядката редица на хората му зад нея. Копитата тресяха отъпканата земя, късаха стръкове ечемик и ги хвърляха високо нагоре. Калдер изпита острата нужда да побегне. Премина като неочаквана тръпка през тялото му. И осъзна, че неволно отстъпва назад. Да се изправиш пред това, беше, като да си стоиш спокойно, докато планината се срива на главата ти.

Но откри, че с всеки следващ момент ставаше все по-лесно. Страхът постепенно отстъпваше на трепетно вълнение. Цял живот бе бягал от това, измисляйки какви ли не оправдания. А сега се изправяше лице в лице с него и откриваше, че не беше толкова страшно, колкото си го бе представял. Оголи зъби, почти се усмихна. Аха, да се разсмее. Той води мъже в битка. Той лице в лице със смъртта. Без да съзнава какво прави, се изпъна в цял ръст, разпери ръце, сякаш приветстваше съюзническата кавалерия, и закрещя с пълно гърло. Той, Калдер лъжецът, страхливецът, се прави на герой. Човек никога не знае в каква роля може да се окаже утре.

Колкото повече приближаваха, толкова повече се привеждаха над седлата. Масивните копия се спуснаха надолу. Набраха скорост и преминаха в галоп, но колкото по-бързо приближаваха, сякаш толкова по-бавно се точеше времето. На Калдер му се прииска да бе слушал баща си, докато говореше за разчитането на терена. Всеки път когато го правеше, имаше онзи отнесен, замечтан поглед, с който човек говори за изгубена любов. Прииска му се да се бе научил да го използва, както скулпторът използва камък. Само дето тогава беше прекалено зает с перчене, чукане и трупане на нови врагове, които по-късно щяха да направят живота му черен. Ето защо, когато вчера беше огледал терена и се беше убедил, че е изцяло срещу него, реши да направи онова, в което го биваше най-много.

Да хитрува.

Ездачите нямаха никакъв шанс да забележат първия изкоп, не и в тъмнината и насред посевите. Беше плитка траншея, не повече от фут дълбока и толкова широка, криволичеща на зигзаг през нивата. Повечето коне я преминаха, без дори да усетят нещо нередно. Но неколцина не извадиха късмет, стъпиха право нея и се сгромолясаха на земята. Здравата при това, в плетеница от ритащи във въздуха крака, усукани юзди, натрошени оръжия и летящи буци пръст. А където падна един, след него падаха нови и внасяха своя принос в какофонията.

Вторият изкоп беше два пъти по-широк и дълбок от първия. Той отнесе назад още коне, докато челната редица продължи напред. Един ездач излетя високо нагоре, с размахани крака, но стиснал здраво копието си в ръце. Строят на останалите, който благодарение на нетърпението им да стигнат колкото може по-бързо до врага вече беше започнал да се разкъсва, сега съвсем се разпадна. Едни препуснаха с всички сили напред. Други, усетили, че нещо не е наред, забавиха темпото и внесоха допълнително смут в строя. В този момент отгоре им се изсипа вторият залп стрели и ги превърна в щураща се тълпа, по-сериозна заплаха за самите тях, отколкото за Калдер и хората му. Ужасяващият грохот на копитата се стопи до жалка тупурдия, стържене на метал и шум от сгромолясващи се коне, крясъци, цвилене и отчаяни писъци.

Третият ров беше най-големият от трите. Всъщност бяха два, абсолютно прави, дотолкова, колкото можеше един северняк да ги изкопае прави в тъмното, и се събираха под ъгъл в средата на нивата. Оформяха отворена фуния, принуждаваща хората на Митерик да се насочат от краищата към просеката в средата, където бяха поставени двете им откраднати скъпоценни знамена. И където сега стоеше Калдер. Зяпнал връхлитащата насреща му конница, той се замисли дали не беше избрал погрешно място да застане, но сега май вече беше прекалено късно да си променя решението.

— Копия! — изрева Бялото око.

— Ъхъ — смотолеви Калдер и отстъпвайки предпазливо назад, извади меча си. — Добра идея.

Подбраните от Бялото око ветерани измежду хората на Скейл, преди това хора на баща му, мъже, били се в битките при Уфрит и Дънбрек, при Кумнур и Височините, строени в пет редици, излязоха напред сред разлюляния от вятъра ечемик. Нададоха пронизителен боен вик и дългите им копия щръкнаха като смъртоносна гора насреща на съюзническата конница. Върховете им проблеснаха на първите слънчеви лъчи, пропълзели над долината.

Конете зацвилиха, запързаляха копита, запремятаха се презглава, нанизваха се на копията, притискани от напиращите отзад. Извиси се ужасяващ хор от стържене на метал, предсмъртни писъци, пращене на дърво и разкъсвана плът. Дългите копия се огънаха и изпращяха сред облаци трески. Вдигна се облак от прахоляк и полетели във въздуха ечемични стебла, а насред мътилката му, Калдер стоеше с увиснал в ръка меч.

И се чудеше кои злощастни стечения на съдбата бяха довели до тази лудост. А също кои биха могли да го измъкнат жив от нея.

НАПРЕД И НАГОРЕ

— Как мислиш, можем ли да наречем това зазоряване? — попита генерал Яленхорм.

Полковник Горст сви огромни рамене и очуканата му броня тихо издрънча.

Генералът погледна надолу към Ретър.

— Ами ти, момче, би ли нарекъл това зазоряване?

Ретър вдигна поглед към небето и примига. На изток, където предполагаше, че бе Осранг, никога не беше стъпвал там, краищата на облаците тъкмо порозовяваха.

— Да, генерале — проскимтя той, засрами се и веднага се покашля.

Генералът се наведе от седлото и го потупа по рамото.

— Няма нищо срамно в това, да те е страх. Смелост означава да продължиш, въпреки че те е страх.

— Да, господине.

— Просто стой близо до мен. Изпълни дълга си и всичко ще е наред.

— Да, господине — повтори Ретър, но не можеше да си представи как изпълнението на дълга ще спре стрела. Или копие. Или секира. Намираше идеята за катеренето на този хълм за истинска лудост, най-вече предвид това, че по целия склон щяха да ги причакват северняците, алчни за нови роби. Всички така казваха, че те хващат хората и ги правят роби. Но какво знаеше той, беше едва на тринайсет и беше в армията само от шест месеца. Освен лъскане на ботуши и свирене на различните маневри, друго не знаеше. Всъщност не беше съвсем сигурен, че разбираше напълно какво е маневра, но се преструваше, че знае. Поне беше на сигурно място, няма по-сигурно място от това зад генерала и герой като полковник Горст, нищо че на вид хич не го докарваше на герой, на глас — още по-малко. Нямаше нищо бляскаво в него, за сметка на това, потрябва ли ти таран и той е наблизо, не търси повече.

— Добре тогава, Ретър — Яленхорм измъкна сабята си. — Свири за потегляне.

— Да, господине.

Ретър навлажни внимателно устни и вдигна тръбата. Разтрепери се при мисълта, че ще се изплъзне в потните му ръце и ще изсвири погрешна нота. Или, че ще се окаже пълна с пръст и ще изкара просто една протяжна пръдня и пръски кал. Непрекъснато сънуваше кошмари за това. Може би това беше просто поредният лош сън. Как само се надяваше да е така.

Но тръбата изсвири ясно и вярно, гордо и тържествено, като на парад. „Напред“ изсвири тя и дивизията на Яленхорм тръгна, а най-отпред — самият генерал. Полковник Горст и офицерите от щаба му го последваха под плющящите знамена. С известна неохота, Ретър смушка с пети понито си, цъкна с език и също тръгна напред. Копитата на животното изскърцаха в чакъла и нагазиха бавната вода.

До известна степен беше късметлия — яздеше. Така поне щеше да опази панталоните си сухи. Ако не се подмокреше, естествено. Или не го раняха в краката. Бяха еднакво вероятни, като се замислеше.

От отсрещния бряг се вдигнаха няколко стрели. Откъде точно, Ретър не видя. Много повече го интересуваше къде щяха да паднат. Няколко пльоснаха във водата отпред, останалите изчезнаха в редиците войници отзад, без очевиден ефект. Една отскочи със звън от шлема на един войник и Ретър подскочи. Всички имаха брони. Тази на генерал Яленхорм изглеждаше като най-скъпата броня в целия свят. Не беше честно само той да няма броня, но като се замисли, армията не беше място, откъдето да очакваш справедливост.

Понито му изкачи един пясъчен навлак, с оплетени в единия край подгизнали съчки и Ретър извърна поглед през рамо. Плитчините бяха пълни с газещи войници, кой до глезените, кой до коленете, някои дори до кръста. Цялото протежение на брега беше запълнено с чакащи реда си, а през билото на лекото възвишение зад тях прииждаха други. Да бъде насред толкова много хора, му вдъхна кураж. Ако северняците убиеха сто, дори хиляда, пак щяха да останат хиляди. Честно казано, не знаеше колко точно е хиляда, но знаеше, че е много.

Тогава го осени мисълта, че всичко това добре, стига да не си един от хилядата, които ще свършат в ямата. Това вече не беше добре, особено като знаеше, че само офицерите получаваха ковчези. Никак не му се искаше да лежи притиснат на студената земя от други мъртви тела. Погледна тревожно към овощните градини и отново подскочи, когато една стрела се отплесна от щит на десетина крачки от него.

— Не изоставай, момче! — викна генерал Яленхорм, който тъкмо изкачваше следващото чакълено островче насред водата.

Вече бяха наполовина през реката. Огромният хълм от другата страна на дръвчетата изглеждаше още по-стръмен оттук.

— Да, господине!

Ретър се усети, че се е прегърбил и снишил над седлото, с надеждата така да е по-трудна цел, осъзна какъв страхливец изглеждаше отстрани и се изправи. Видя на отсрещния бряг, иззад една група ниски храсти да изскачат хора. Опърпани, с лъкове в ръце. Врагът. Северняците. Бяха достатъчно близо, че ако извикаше, щяха да го чуят. Направо смешно близо. Като при игрите на гоненица, които играеше с приятели около хамбара. Изправи гръб и изпъна рамене. Те изглеждаха не по-малко изплашени от него. Един, с чорлава руса коса, приклекна, пусна още една стрела, но тя падна на пясъка, далече отпред. После се обърна и хукна към овощните градини.

Къдравия се шмугна между дърветата заедно с останалите и потънал в миришещата на ябълки тъмнина, тръгна приведен нагоре по склона. Прескочи дънерите на няколко съборени дървета, коленичи от другата им страна и погледна на юг. Слънцето тъкмо се показваше и градината беше потънала в сянка. Някъде отстрани проблесна метал, от другата също — хората се спотайваха в дълга редица между стволовете.

— Идват ли? — попита някой. — Тук ли са вече?

— Идват — каза Къдравия.

Може и да беше последният хукнал назад, но не се гордееше много от това. Само бройката на копелдаците им беше достатъчна да ги обърне в бяг. Все едно земята беше направена от хора. Същински мравуняк. Нямаше смисъл да клечат на брега, зад няколко мижави храсталака за прикритие. Една-две дузини да стрелят по толкова народ? По-безсмислено от това, да нападнеш рояк пчели с игла. Тук, насред дърветата, беше по-удачното място, където да им дадат един добър урок. Желязната глава ще разбере. Надяваше се, че щеше да разбере.

Докато бягаха между дърветата, се бяха омешали с някакви хора, които не познаваше. Сега до него в сянката клечеше един висок ветеран, с червена качулка. Сигурно беше от хората на Златния. По принцип момчетата на Златния и тези на Желязната глава не питаеха топли чувства помежду си. По-малко отколкото самите им главатари питаеха един към друг, а то беше по-малко от нищо. Но сега имаха други грижи.

— Видя ли ги само колко са? — обади се някой с изтънял от ужас глас.

— Стотици, мамка му.

— Стотици и още стотици, и още…

— Не сме тук да ги спрем — изръмжа Къдравия. — Трябва само да ги забавим, да пратим колкото можем при пръстта, да имат едно наум. После, когато се наложи, се оттегляме към Децата.

— Оттегляме се — повтори обнадежден някой, сякаш по-добра идея от тази никога не беше чувал.

— Когато се наложи! — сряза го Къдравия.

— Има и северняци при тях — обади се някой от редицата. — От хората на Кучето, мисля.

— Копелета — изръмжа друг.

— Копелета такива. Предатели. — Онзи с червената качулка се изплю през дънера, зад който клечаха. — Чух, че Кървавия девет бил с тях.

Възцари се тревожно мълчание. Само името беше достатъчно да попари куража на мъжете.

— Кървавия девет е обратно при пръстта! — Къдравия разкърши рамене. — Удави се. Дау Черния го уби.

— Сигурно. — Мъжът с червената качулка гледаше мрачно като гробокопач. — Но аз чух, че е тук.

Някъде отзад бръмна тетива, току до главата на Къдравия.

— Какво, мам… — извърна се рязко той.

— Съжалявам! — каза едно момче с лък в треперещата му ръка. — Не исках, просто…

— Кървавия девет! — прокънтя някъде отляво вик. Човекът крещеше като обезумял, пелтечеше от ужас. — Кървавия…

Викът му премина в остър, протяжен писък, който заглъхна в жалостиво хленчене. В този момент отпред сред дърветата отекна смях и Къдравия усети космите по тила му да настръхват. Налудничав смях. Животински крясък. Звук от подземния свят. Мъжете застинаха на място, притихнали, с облещени очи, невярващи на ушите си.

— Майната му на всичко! — викна някой.

Къдравия се обърна натам и видя човека да хуква назад през градината.

— Аз не оставам да се бия с Кървавия девет! Не!

Едно момче, седнало по задник на земята, риеше с крака изпопадалата шума, докато се опитваше да се изправи на крака, но успяваше единствено да се провлачи заднешком.

— Връщайте се обратно, копелета такива! — кресна озъбен Къдравия, докато махаше с лъка си, но вече беше прекалено късно.

Чу се нов смразяващ кръвта писък и той извърна рязко глава. Не разбра откъде идваше, но беше пълен с ужас.

— Кървавия девет! — изрева някой отдясно.

Сега му се стори, че нещо помръдна в сумрака отпред, че видя проблясването на стомана. Около него хората скачаха на крака и хукваха назад. Оставяха добрите си места зад дънера, без една пусната към врага стрела, без дори да извадят оръжие. Когато се огледа, видя предимно отдалечаващи се гърбове. Един дори беше изоставил колчана си. Явно го беше закачил на храст, докато бягаше, и не си беше направил труда да го отплете и отнесе със себе си.

— Страхливци!

Но какво повече можеше да направи Къдравия? Главатарят може да върне с ритници един-двама обратно в редицата, но когато цялата редица побегне, е напълно безпомощен. Властта над хората може и да изглежда неопровержима като изкован от желязо факт, но в края на краищата е просто въпрос на взаимно съгласие. Когато клекна обратно зад дънера, от взаимното съгласие не беше останало нищо. Доколкото виждаше, бяха останали само той и мъжът с червената качулка.

— Ето го! — изсъска онзи, трепна и застина до него. — Той е!

Умопомрачителният смях отново отекна в стволовете на дърветата, сякаш идваше едновременно отвсякъде. Къдравия запъна стрела в тетивата. Дланите му лепнеха от пот, лъкът се пързаляше в тях. Очите му зашариха трескаво, от една сянка към друга, от един чепат клон към друг. Кървавия девет беше мъртъв, всеки го знаеше. Ами ако не е?

— Нищо не виждам! — Ръцете му трепереха. Майната му, Кървавия девет е просто човек, стрелата ще го убие като всеки друг. Просто човек и нищо повече, а Къдравия не бягаше от никого, без значение колко корав, без значение, че всички други бяха избягали, без значение от каквото и да било. — Къде е?

— Там! — изсъска онзи с червената качулка, стисна рамото му и посочи някъде между дърветата. — Ето го там!

Къдравия вдигна лъка и се взря в сумрака.

— Нищо не… Аа!

Острата болка го преряза през ребрата. Той изпусна стрелата, тя политна немощно и пльосна отпред в калта. Нова прерязваща болка. Погледна надолу и видя, че мъжът с червената качулка го беше наръгал в гърдите. Ножът стърчеше между ребрата му, забит до дръжката, по която се стичаше кръв.

Къдравия сграбчи мъжа за дрехата.

— Какво…

Не му беше останал дъх да довърши, нито можеше да си поеме въздух.

— Съжалявам — каза онзи, присви очи и го наръга отново.

Червената шапка се озърна, за да се увери, че никой не гледа. Както изглеждаше, момчетата на Желязната глава бяха прекалено заети да тичат презглава нагоре по склона към Децата. Повечето вече с кафяви панталони, за това колебания нямаше. Ако не беше онова, което се наложи да направи, сигурно щеше да се засмее. Положи внимателно на земята човека, когото току-що беше убил, и го потупа по окървавените гърди, докато погледът му угасваше. На лицето му все още беше изписано нещо средно между учудване и разочарование.

— Ще прощаваш за това.

Жалка утеха за човек, който просто се опитваше да си свърши както трябва работата. И успяваше по-добре от други, беше останал, докато те избягаха. Но, война е. Понякога е по-добре да оплескаш работата. Но това техният е черен занаят, каза си Червената шапка, от сълзи полза няма. „Сълзите не пречистват“, както казваше някога старата му майка.

— Кървавия девет! — изкрещя той, с колкото можа по-разтреперан от ужас глас. — Той е тук! Той е тук!

После, докато избърсваше острието на ножа си в кожения елек на мъртвото момче, нададе пронизителен писък. Огледа се за други останали между дърветата, но не видя никого.

— Кървавия девет! — изкрещя някой на десетина крачки отзад.

Червената шапка се изправи и се обърна натам.

— Можеш да спреш. Ометоха се.

От сумрака изплува тъмната физиономия на Кучето и той излезе иззад едно дърво с отпуснат покрай крака лък.

— Какво, всичките ли?

Червената шапка посочи към трупа в краката си.

— Без един-двама.

— Кой би помислил? — Кучето приклекна до него. Иззад дърветата изпълзяха още от хората му. — Каква работа върши името на един мъртвец.

— И смехът на един мъртвец.

— Гола, върни се и кажи на Съюза, че овощната градина е чиста.

— Разбрано.

Един от хората му забърза обратно.

— Как е положението отпред? — Кучето се прехвърли през дънера и се промъкна внимателно към края на дърветата. Пристъпяше предпазливо, приведен ниско до земята. Кучето, винаги предпазлив. Все гледаше да опази човешкия живот. И на своите, и на врага. Рядка дарба за един главатар, предвид това, че песните прославяха предимно разпилени черва и тям подобни кръвопролития. Двамата клекнаха в храстите и се притаиха в сянката. Червената шапка се зачуди колко ли време бяха прекарали така, клечейки в храсти, в тъмния и мокър шубрак, в един или друг край на Севера. Сигурно се събираше цяла седмица накуп, че и повече. — Не изглежда добре, а?

— Не, не е добре — каза Червената шапка.

Кучето се надигна, надзърна внимателно през храстите по края на овощната градина и се сниши отново до Червената шапка.

— И оттам не изглежда по-добре.

— Не очакваше да е, нали?

— Не. Но човек не трябва да губи надежда.

Теренът отпред не предлагаше много. Още няколко плодни дръвчета, малко шубрак и веднага след тях голият затревен склон нагоре. Слънцето се беше вдигнало достатъчно и на склона, над последните бягащи, се виждаше кривата линия на изкоп. Над него беше порутената каменна стена, опасваща Децата, а над нея — самите каменни блокове.

— А около тях, пълно с момчетата на Желязната глава — промърмори Кучето.

Червената шапка тъкмо си мислеше за същото.

— Ъхъ, а той е бая упорито копеле. Веднъж намести ли се някъде, не можеш го разкара.

— Точно като чумата — каза Кучето.

— И също така добре дошъл.

— Май на Съюза ще им трябва нещо повече от мъртви герои, за да стигнат там, горе.

— Прав си, ще им трябват поне няколко живи.

— Ъхъ.

— Ъхъ.

Червената шапка засенчи очи с длан, усети се, но твърде късно, че по нея още имаше кръв, и сега челото му беше омазано в червено. Забеляза един едър северняк до изкопа под стената около Децата, който крещеше на бягащите нагоре по склона. Дочуваше едва боботещия му глас. Не различи думите, но тонът беше непогрешим.

— Май не е никак доволен — нахили се Кучето.

— Ъхъ — нахили се и Червената шапка.

Както казваше неговият старец, няма по-сладка музика за ушите от неволите на врага.

— Шибани страхливи копелета такива! — озъби се Ириг и срита последния изкатерил се по хълма.

Ритникът го свари наведен, опрял длани на коленете си, запъхтян след катеренето, и го просна по лице в калта. Заслужаваше по-малко. Да се благодареше, че получи ботуша на Ириг, а не секирата му.

— Шибани страхливи копелета! — изкряска пронизително Сръднята и ги изгледа презрително.

Сританият от Ириг тъкмо се надигаше от земята и той го ритна отново по задника.

— Момчетата на Желязната глава не бягат! — кресна Ириг, срита го в ребрата и го прекатури на една страна.

— Момчетата на Желязната глава никога не бягат!

Сръднята го нацели с шут в топките и той се преви и заскимтя.

— Но там долу е Кървавия девет! — викна един от другите.

Лицето му беше изкривено от ужас и пребледняло като платно.

Беше облещил очи като изплашено дете. Името предизвика тревожно мърморене сред хората в изкопа отзад.

— Кървавия девет.

— Кървавия девет?

— Кървавия девет.

— Кърва…

— Майната му — викна Ириг — на Кървавия девет!

— Да, майната му — изсъска Сръднята. — Майната му. И пак майната му!

— Видя ли го въобще?

— Ами, не… искам да кажа, аз лично не, но…

— Ако не е мъртъв, какъвто е, и ако му стиска, а на него не му, нека дойде тук, горе. — Ириг се надвеси над човека и го погъделичка с шипа на секирата си под брадичката. — И ще си има работа с мен.

— Аха! — изцвили доволно Сръднята, с изхвръкнали на врата вени. — Нека дойде тук, горе, и ще си има работа с… с него! С Ириг! Точно така! Копелета такива, Желязната глава ще ви обеси, задето избягахте! Точно както обеси Крауч и му разпори корема. Същото чака и вас, ще видите, а ние ще…

— Мислиш ли, че ми помагаш? — сряза го Ириг.

— Извинявай, главатар.

— Имена ли искате? Там, горе на Децата, е Керм Желязната глава. По-нагоре, на Героите, са Уирън Перкото, Коул Тръпката и самият проклет Дау Черния…

— Да, там, горе… — промърмори някой.

— Кой каза това? — кресна Сръднята. — Кой, мамка му, каза…

— Всеки един, който остане на мястото си — Ириг вдигна секира и смушка с нея въздуха над главата си, подчертавайки всяка дума; знаеше, че размаханата секира внася нужната острота и в най-тъпия довод, — и си свърши работата, ще си заслужи място край огъня и в песните. Който побегне, е… — Той се изплю върху свилия се на земята в краката му човек. — Да кажем просто, че ще спестя на Желязната глава усилията да раздава правосъдие. Лично ще заколя копелето. Точка по въпроса.

— Точка! — изкрещя Сръднята.

— Главатар.

Някой го подръпна за ръкава.

— Не виждаш ли, че се опитвам да… — викна му Ириг и се обърна ядосан. — Мамка му.

Забравете за Кървавия девет. Южняците идват.

— Полковник, трябва да слезете от коня, господине.

Винклър се усмихна. Дори това изискваше усилия.

— Не мисля.

— Господине, моля ви, сега не е време за героизъм.

— Нима… — Винклър огледа плътния строй войници, които излизаха от овощната градина от двете му страни. — А кога е?

— Господине…

— Проклетият крак няма да издържи.

Винклър присви от болка очи, докосвайки с пръсти бедрото си. Дори най-лекият допир му причиняваше ужасна болка.

— Зле ли е, господине?

— Да, сержант, мисля, че е много зле.

Не беше лекар, но беше войник от вече двайсет години и добре знаеше какво означават вонящата превръзка и синкавочервените петна около раната. Честно казано, беше останал истински изненадан, че въобще се събуди тази сутрин.

— Може би трябва да се върнете в тила и да потърсите лекар…

— Подозирам, че днес лекарите ще са претрупани с работа. Не, сержант, благодаря, но ще продължа. — Винклър дръпна юздите и обърна коня си. Тревожеше се, че загрижеността на сержанта ще отслаби куража му, а днес имаше нужда от колкото може повече смелост. — Мъже от Тринайсети полк на Негово Величество! — Той измъкна сабята си и посочи към каменната стена на склона. — Напред!

Смушка коня с петата на здравия си крак и тръгна нагоре.

Доколкото виждаше, в момента беше единственият на кон в цялата дивизия. Останалите офицери, дори генерал Яленхорм и полковник Горст, бяха оставили конете си в овощните градини и бяха продължили пеша. Само пълен глупак би тръгнал по такъв стръмен склон на кон. Пълен глупак или герой от неразказана още легенда. Или пътник към оня свят.

Най-тъжното бе, че всъщност не беше кой знае каква рана. При Улриок го наръгаха сериозно. Беше преди толкова много години. Тогава лорд-маршал Варуз мина покрай него в лечебницата, стисна потната му ръка и със сериозна, загрижена физиономия му каза нещо за смелост и мъжество, което Винклър толкова искаше да си спомни, но не можеше. За всеобща изненада, най-вече негова, тогава оживя. Може би за това не се бе разтревожил особено от някаква си драскотина на бедрото. Сега тя даваше всички признаци на способна да го довърши.

— Проклета драскотина — процеди той през здраво стиснати зъби.

Сега му оставаше само да стиска зъби и да превъзмогва болката. Това се очаква от един истински войник. Вече беше написал нужните писма и не виждаше какво повече можеше да направи. Съпругата му вечно се притесняваше, че няма да може да си вземе последно сбогом с него.

Започна да вали. Усещаше от време на време капките по лицето си. Копитата на коня му се хлъзгаха по късата трева и той пръхтеше и мяташе глава, причинявайки му допълнително болка в бедрото с всяко по-рязко движение. Тогава полетяха първите стрели отгоре. Огромно количество стрели. Издигнаха се нагоре, после се обърнаха плавно във въздуха и полетяха право надолу.

— Майко мила.

Той инстинктивно сви рамене, замижа и се прегърби като човек, излязъл на верандата си и озовал се под градушка. Няколко стрели паднаха около него и се забиха безшумно в тревата от двете му страни. Чу зад гърба си тракането и звъненето на метал, с които отскачаха от броните и щитовете на войниците. Чу се писък, последван от втори. След тях викове. Някой беше улучен.

Проклет да е, ако просто си стои и бездейства.

— Яя! — Той пришпори коня си нагоре, стиснал очи и зъби при всяко подрусване на седлото, далече пред хората си. Спря на двайсетина крачки от траншеята на врага и земния насип над нея. Видя стрелците да надничат отгоре. Лъковете им се откроиха ясно на фона на небето, което започваше отново да притъмнява. Капките дъжд затропаха по шлема му. Беше ужасно близо. Прекалено лесна мишена. Над главата му изсвистяха още стрели. Винклър се обърна с мъка на седлото, изправи се на стремената и вдигна сабя. — Мъже от Тринайсети! Удвои темпото! На разходка ли сте тръгнали?

Стрелите се изсипаха върху първата редица и свалиха още от хората му, но останалите нададоха мощен рев и се втурнаха почти тичешком нагоре. Добър знак за решимостта и бойния дух, предвид това, какъв дълъг марш бяха извървели.

Винклър усети странно тръпнене в крака си, погледна надолу и изгледа с учудване стърчащата от безчувственото му бедро стрела.

— Най-неуязвимата част от тялото ми, задници такива! — изкрещя той към северняците зад насипа.

Запъхтените мъже от първата редица се изравниха с него и продължиха с вик нагоре по склона.

В шията на коня му потъна стрела. Животното се вдигна на задните си крака и Винклър подскочи на седлото. Успя да се задържи за юздата, но това се оказа безполезно. Конят му подскочи настрани, усука се и политна. Сгромоляса се с мощен грохот.

Винклър се отърси от замайването. Опита да се надигне и огледа, но се оказа притиснат под тежестта на животното. Още по-лошо, заедно с него под коня му лежеше премазан войник, чието копие го беше пронизало. Окървавеният му връх стърчеше от корема на Винклър, точно под ръба на стоманения му нагръдник. Той въздъхна безпомощно. Явно колкото и броня да слагаш, пак не е достатъчно, никога не е там, където ти трябва най-много.

— Майко мила — промълви той, загледан в стърчащата от бедрото му пречупена стрела и стоманения връх на копието в корема си. — Ама че бъркотия. — Странно, но почти не болеше. Това май беше лош знак. Може би. Навсякъде около него в пръстта тупкаха краката на хората му, тичащи нагоре по склона. — Напред, момчета, напред. — Оттук нататък трябваше да се справят без него. Погледна към земния насип. Беше съвсем близо. Видя един чорлав северняк да се надига и да насочва лъка си към него.

— Проклятие — каза Винклър.

Сръднята се прицели в копелето с коня. Сега той беше премазан под него и не представляваше опасност за никого, но да се перчи така безстрашно човек в обсега на лъка му, си беше истинска обида за уменията му на стрелец. И с неговия късмет, тази коварна, гнусна гадинка, точно когато пускаше тетивата, някой го сръга в лакътя и стрелата му отиде високо над целта.

Грабна веднага нова, но докато я запъне в тетивата, нещата вече леко се бяха оплескали. Малко повече от леко. Южняците бяха стигнали изкопа и насипа над него и сега на Сръднята му се искаше да бяха копали по-дълбоко и натрупали пръстта по-високо. Имаше прекалено много от проклетниците пред рова, а зад тях напираха още.

Момчетата на Ириг се бяха струпали зад земния насип, ръгаха с копия над него и крещяха колкото им глас държи. Имаше и копия, които ръгаха в обратната посока. Надигна се на пръсти да погледне от другата страна и веднага се дръпна назад, за да избегне замахващата секира на Ириг, която профуча на косъм от носа му. Веднъж кипнеше ли му кръвта на това яко копеле, пет пари не даваше кой от околните ще го отнесе.

Един от своите залитна и се вкопчи в Сръднята. Почти го повлече надолу със себе си, докато драпаше по гърдите му. През разпорената му ризница бликаше кръв. На опразненото от него място на насипа изскочи южняк. Появи се така внезапно на върха на купчината пръст, сякаш беше изстрелян от пружина. Беше безврато копеле, с масивна челюст и сбръчкано, свъсено над малките му очички високо чело. Не носеше шлем, само дебела, очукана и надрана броня по цялото тяло. В едната си ръка държеше щит, а в другата почервенял от кръв тежък меч.

Сръднята отстъпи заднешком от него. Имаше само лък, пък и предпочиташе да държи враговете на почтително разстояние от себе си. Затова отстъпи мястото си на един по-голям мераклия за близък бой, който, така или иначе, вече беше замахнал с меч към южняка. Безвратият изглеждаше нестабилен след прехвърлянето на насипа и мечът на северняка летеше право към главата му. Нямаше съмнение, че щеше да я отнесе с лекота. Но онзи успя да вдигне светкавично меча си и да парира удара с остър звън на стомана. После пръсна кръв, севернякът се завъртя и падна по очи. Преди да спре неподвижно на земята, безвратият вече беше ударил друг северняк с такава сила, че го отлепи от земята, преметна го във въздуха и го запрати да се търкаля надолу по склона.

Сръднята хукна нагоре с отворена от изненада уста. Усещаше в нея соления вкус на кръв. Имаше чувството, че е дошъл краят му и гледа право в лицето на Големия изравнител. В много грозното му лице. В този момент някъде отстрани връхлетя Ириг, изнесъл назад секирата си за мощен замах.

Безвратият падна подобаващо, с дълбока вдлъбнатина в щита. Сръднята викна възторжено, но в следващия миг видя, че южнякът просто беше приклекнал, докато поемаше удара. Видя го да скача отново нагоре, да отблъсква назад Ириг и едновременно с това да го посича през корема. Едрият северняк залитна заднешком, облещен по-скоро от изненада, отколкото от болка, въпреки че от разпорената му ризница бликаше кръв. Не можеше да повярва колко лесно бе надвит. Сръднята също не вярваше на очите си. Как е възможно човек да изкачи тичешком този хълм и пак да му останат сили за бой, при това с такива светкавични движения?

— Това е Кървавия девет! — извика някой, въпреки че беше повече от очевидно, че не беше.

При все това викът му успя да внесе достатъчно паника в редицата. Към якия южняк се завтече северняк с копие, но той се дръпна от пътя му, пропусна го покрай себе си и в същия момент стовари меча си в главата му. Шлемът се вдлъбна и покри почти изцяло лицето на злощастника. В следващия момент той вече лежеше на земята, с мятащи се хаотично ръце и крака.

Сръднята изскърца със зъби и вдигна лъка. Прицели се внимателно в безвратия, но тъкмо когато пускаше тетивата, Ириг се надигна и притиснал с една ръка корема си, се хвърли с вдигната секира върху южняка. За лош късмет, се оказа точно на пътя на стрелата, която се заби в плешката му и той изпъшка сподавено.

Очите на безвратия се стрелнаха настрани, а с тях и мечът му. Острието просветна и отсече с лекота едната ръка на Ириг. Кръвта още не беше шурнала от отрязаната ръка, когато то остави кървава резка през гърдите му. Нов замах и главата на Ириг зейна, разцепена между върха на носа и устата. Парче от горната му челюст, със зъбите по него, излетя във въздуха и се изтърколи надолу по склона.

Безвратият приклекна зад вдлъбнатия си щит, с изнесен назад меч и вперен напред поглед. Масивното му лице беше опръскано с кръв. Остана за момент неподвижен, спокоен като рибар в очакване на рибата да клъвне. А в краката му — четирима заклани северняци, от мъртви по-мъртви, и Ириг, който бавно се изтърколваше в изкопа — по-мъртъв и от тях.

Това безврато копеле направо си беше Кървавия девет — северняците зад насипа щяха да се изпотрепят, докато отстъпваха далече от него. От двете му страни започнаха да се прехвърлят още южняци и предпазливите крачки заднешком на хората на Ириг се обърнаха в бягство.

И Сръднята хукна заедно с тях, по-надъхан за бягство от всякога. Нечий лакът го фрасна в гърлото, той се подхлъзна, тресна брадата си в земята и се прехапа ужасно. Скочи на крака и хукна, насред виковете и писъците на хората около него. Хвърли бърз поглед през рамо и видя безвратия да посича един от бягащите с безразличието на човек, размазващ муха. До него стоеше висок съюзнически войник с лъскава броня, сочеше с меча си към Сръднята и крещеше с пълно гърло.

— Напред! — изрева Яленхорм и замахна със сабята си към Децата. Проклятие, беше останал без дъх. — Нагоре! Нагоре! — Не трябваше да губят набраната инерция. Горст беше открехнал портата и сега те трябваше да се проврат през пролуката, преди да се е затръшнала отново. — Напред! Напред!

Подаваше ръка на мъжете, които се изкатерваха през рова, после ги тупаше по гърбовете, за да хукнат отново нагоре.

Изглежда, бягащите северняци предизвикваха сериозна бъркотия при каменната стена по-горе на склона, пречкаха се на защитниците зад нея, изблъскваха ги назад и първите от тичащите нагоре войници успяваха да стигнат стената без всякаква съпротива. В момента, в който успя да си поеме дъх, той самият тръгна тичешком след тях по стръмния склон. Не трябваше да спира, трябваше да продължи напред.

Тела. Ранени и мъртви — пръснати по тревата. Един северняк го зяпаше, притиснал окървавени ръце в темето си. По-нататък съюзнически войник стискаше с глуповато изражение кървящото си бедро. Тичащият точно до него войник изхълца и падна заднешком. Яленхорм погледна през рамо и видя от лицето му да стърчи стрела. Не можеше да спира заради него. Трябваше да продължи нагоре, потиснал пристъпа за повръщане, надигнал се внезапно в корема му. Гръмотевичните удари на сърцето му и свистенето на дъха му заглушиха бойните викове, дрънченето на метал и нестихващо трополене. Засилващия се ръмеж влошаваше допълнително положението, превръщайки изпотъпканата трева в хлъзгава пързалка. Всичко подскачаше и се тресеше пред очите му — тичащи мъже, падащи и хлъзгащи се надолу по склона мъже, от време на време по някоя прелитаща стрела или буци кал и трева във въздуха.

— Напред — ръмжеше Яленхорм, — напред. — Нямаше как някой да го чуе. Заповедта бе за самия него. — Напред. — Това беше единственият му шанс за изкупление. Ако можеха само да завземат билото. Да пречупят северняците, където бяха най-силни. — Нагоре. Нагоре. — Тогава нищо друго няма да е от значение. Повече нямаше да е некадърният другар на краля от някогашните му запои, оплескал командването на дивизията си още в първия ден на настъплението. Най-после ще си заслужи мястото. — Напред — пъшкаше дрезгаво.

И продължаваше напред и нагоре, превит, драпащ със свободната си ръка по мократа трева. Беше така съсредоточен в земята пред себе си, че стената го свари напълно неподготвен. Изправи се и размаха несигурно сабя. Не знаеше кой държи стената, северняците или неговите хора, нито какво да прави оттук нататък, в кой да е от двата случая. Нечия ръка в стоманена ръкавица се пресегна към него. Горст. Яленхорм усети как го издърпва нагоре по стената с невероятна лекота. Краката му прехвърлиха мокрия камък и скочиха на равното от другата страна.

Озова се пред Децата. Отблизо бяха доста по-големи, повече отколкото си ги бе представял — кръг от грубо издялани каменни блокове, малко по-високи от човешки ръст. И тук имаше тела по земята, но не толкова, колкото по склона надолу. Изглежда, съпротивата е била по-лека, но в момента от такава нямаше следа. Наоколо стояха съюзнически войници, в различни степени на изтощение и объркване. Отвъд кръга следваше нов склон към билото. Към Героите. По-полегат и в момента покрит от оттеглящи се северняци. Приличаше на организирано отстъпление, не толкова на бягство, доколкото разбра Яленхорм от един поглед.

А поглед нагоре беше единственото, за което имаше сили в момента. Озовал се в относителна безопасност, той се срина физически. Стоеше превит одве, подпрял длани на коленете си. Гърдите му се надигаха и спускаха учестено, коремът му се притискаше болезнено във великолепния нагръдник при всяко вдишване. Проклетото нещо вече не му беше по мярка. Всъщност от самото начало не му беше по мярка.

— Северняците отстъпват! — прокънтя странният фалцет на Горст в ушите му. — Трябва да ги догоним!

— Генерале! Трябва да се прегрупираме. — Пред него изникна един от щабните му офицери. Бронята му беше покрита със ситни водни капчици. — Избързали сме много пред втората вълна. Прекалено много. — Той посочи към Осранг, в момента обвит в сивата пелена на усилващия се дъжд. — Северняшката конница е ударила Старикския полк, приклещени са и изостават на десния ни фланг…

— Адуанският доброволен? — успя да се изправи Яленхорм.

— Все още е в овощните градини, генерале!

— Откъсваме се от подкрепленията… — извиси глас друг офицер.

Горст махна ядосано с ръка.

— Проклети да са подкрепленията! Трябва да продължим!

Пискливият му глас звучеше още по-странно заради смехотворния контраст с гледката, която представляваше — огромен, як и опръскан от глава до пети с кръв. И дори не се беше задъхал.

— Генерале, полковник Винклър е мъртъв, господине, хората са изтощени, трябва да спрем!

Яленхорм прехапа устни и се загледа в билото на Героите. Да се възползва от възможността или да изчака подкрепленията? Погледна към северняшките копия на фона на посивялото небе. После към напрегнатото от нетърпение, опръскано с кръв лице на Горст. Накрая чистите тревожни лица на щабните офицери. Присви очи, обходи с поглед неколцината войници наоколо и поклати глава.

— Ще спрем за малко, до пристигане на подкрепленията. Ще подсигурим позицията си и ще съберем сили.

На лицето на Горст се изписа изражението на малко дете, току-що разбрало, че и тази година няма да получи кученце.

— Но, генерале…

— Споделям нетърпението ти, Бремър, повярвай ми — Яленхорм сложи ръка на рамото му, — но не всеки може да тича толкова дълго. Дау Черния е подготвен. Той е коварен враг, отстъплението може да е просто хитър ход, с който иска да ни вкара в капан. Няма да се оставя да ме излъже втори път. — Той погледна към надвисналите сърдити облаци в небето. — А и времето не е на наша страна. Тръгваме отново в момента, в който пристигнат подкрепленията.

Почивката май нямаше да трае дълго. Все повече войници прехвърляха каменната стена и прииждаха в каменния кръг.

— Къде е Ретър?

— Тук съм, господине — викна момчето.

Беше пребледняло и видимо изплашено, но това май се отнасяше за всички наоколо.

Яленхорм се усмихна. Ето още един герой.

— Свири „Сбор“, момче, и се готви за „В атака“.

Не биваше да допускат лекомислие, но не трябваше да губят и инициативата. Това беше единственият им шанс за изкупление. Яленхорм извърна поглед към Героите. Дъждът барабанеше по шлема му, докато гледаше към каменния кръг. Толкова близо. Последните северняци пъплеха нагоре. Един стоеше на билото и гледаше право в него.

Желязната глава гледаше към Децата и нахлуващите между тях южняци.

— Мамка му — изсъска той.

От това болеше. Беше си извоювал име на човек, който никога не отстъпваше. Но не го беше спечелил с влизане в битки, за които беше сигурен, че ще загуби. Не смяташе да се изправя сам срещу могъщата армия на Съюза, само и само някой после да се изсекне просълзен и да каже, че Керм Желязната глава умря като герой. Той не искаше да свърши като Белобрадия или Кокала, нито като Яул Стареца. Всички те бяха умрели храбро, като герои, но днес кой пееше за тях?

— Изтегляй се! — викна той на последните от хората си, махайки подканящо и насочвайки ги между побитите заострени колове по склона.

Срамота е да обърнеш гръб на врага, но по-добре очите им в гърба ти, отколкото копията им в корема ти. Щом Дау Черния иска този безполезен хълм и безполезните му камъни, сам да се бие за тях.

Той тръгна начумерен през просеката в покритата с мъх стена, която опасваше билото на Героите. Вървеше бавно, изпъчил гърди и вдигнал гордо глава, с надеждата, че хората ще си кажат, че всичко това е по план, че за страхливост и дума не мо…

— Гледай ти, гледай ти. Кого виждам да бяга от южняците, ако не Керм Желязната глава?

Естествено, Глама Златния, това надуто копеле. Стоеше подпрян на един от камъните с мазна усмивка на тлъстата му белязана физиономия.

Мамка му, как само мразеше копелето. Тия тлъсти бузи. Тия мустаци — като двойка жълти плужеци над дебелата му горна устна. Желязната глава потрепери от погнуса при вида му. А да го гледа така самодоволно нахилен, направо му идеше да си избоде очите.

— Отстъпление — изръмжа той.

— Нагъзване, бих казал аз.

Това предизвика смях от околните, но той бързо секна, когато Желязната глава приближи и се озъби насреща му. Златния отстъпи крачка назад, присвитите му очи се стрелнаха към извадения меч в ръката на Желязната глава и неговата се спусна към секирата на кръста му.

Желязната глава спря. Не беше спечелил името си, оставяйки гневът да го води за носа. Имаше си време и начин за уреждане на подобни сметки. И то не беше сега, с толкова много свидетели наоколо и при равни шансове. Не. Ще изчака подходящия момент и ще се погрижи да му се наслади подобаващо. Затова насили усмивка на лицето си.

— Е, не може всички да сме смелчаци като теб, Глама Златния. Иска се доста смелост да блъскаш с лице по нечий юмрук.

— Аз, мамка му, поне останах и се бих, нали? — озъби се Златния и няколко от хората му застанаха наежени около него.

— Е, предполагам, да паднеш от коня и после да избягаш, също минава за бой.

Сега Златния се озъби насреща му.

— Ти ли смееш да ми говориш за бягство, ти, страхливо…

— Стига. — Отляво на Дау Черния стоеше Кърнден Гушата, отдясно Коул Тръпката, а зад него Уирън Перкото. След тях се появи тежковъоръжената, белязана и навъсена дузина на Дау. Страховита компания, но изражението на лицето на Дау всяваше повече ужас от всички тях, взети накуп. Тресеше се от ярост и очите му напираха да изхвръкнат. — Това наричаме именити войни в днешно време, така ли? Две големи имена и хленчещи дечица зад тях? — Дау се изплю на земята между Златния и Желязната глава. — Руд Три дървета беше твърдоглаво копеле, Бетод беше коварно копеле, а Кървавия девет — зъл копелдак, но мъртвите са ми свидетели, понякога ми липсват. Това бяха мъже! — изрева той в лицето на Желязната глава и го опръска със слюнка. Всички подскочиха стреснати. — Кажеха ли нещо, правеха проклетото нещо!

Желязната глава направи предпазлива крачка назад, без да откъсва очи от оръжията на Дау, в случай че се наложеше да направи още няколко, този път по-бързо. Подобна битка не му беше по вкуса, по-малко дори от тази със Съюза. Много по-малко. За късмет, Златния не можа да се удържи да не навре счупения си нос в това.

— Напълно съм съгласен с теб, главатар! — изрепчи се той. — Напълно си прав!

— Не думай? — Дау се обърна към него с изкривена от презрение уста. — О, браво на мен!

Той изблъска с рамо Златния от пътя си и поведе хората си към стената.

Когато Желязната глава се обърна, видя Гушата да го гледа кръвнишки изпод посивелите си вежди.

— Какво? — сопна се той.

Гушата не отговори, само продължи да го гледа.

— Знаеш какво — каза накрая.

Поклати глава, докато минаваше между Златния и Желязната глава. Жалка картинка за двама старши главатари. Всъщност бяха жалка картинка и за просто двама мъже, но Гушата беше виждал и по-страшни неща. Егоизмът, малодушието и алчността вече не го изненадваха. Такива бяха времената.

— Гнусни червеи! — съскаше Дау, когато го настигна. Сграбчи каменната стена, откърти един камък. Целият се разтрепери от напрежение, сгърчените му устни се отваряха безмълвно. Застина с камъка в ръце, сякаш не знаеше да го запрати ли напред, да го стовари на нечия глава или да си размаже физиономията с него. Накрая кресна гневно и го постави обратно на стената. — Ще ги убия. Ще го направя. Да, ще го направя. Мамка му, ще ги подпаля.

— Не знам дали ще се запалят в тая влага, главатар — отбеляза с горчива гримаса Гушата. Той погледна през пелената на дъжда към Децата. — Пък и мисля, че скоро ще има много други за убиване. — Съюзът беше струпал солидно количество войска и както изглеждаше, вече започваха да оформят строй. Подреждаха се в редици. Много, много редици, в стегнати формации. — Изглежда, тръгват отново.

— Че защо не? Желязната глава само дето не ги приветства с добре дошли. — Дау пое дълбоко въздух, издиша тежко като разярен бик, готвещ се да нападне, и избълва през носа кълба пара в мразовития, влажен въздух. — Ще си речеш, че е лесна работа да си главатар. — Той размърда рамене, сякаш огърлицата му тежеше. — Но е като да влачиш шибана планина през кал до колене. Три дървета ми го каза. Каза ми, че водачът е сам сред хората си.

— Теренът все още е на наша страна — реши да пробва да отклони мислите му към предимствата Гушата. — Дъждът също ще помогне.

Дау замълча и се загледа в разперените пръсти на едната си ръка.

— Веднъж окървавени…

— Главатар! — Някакво момче си пробиваше път през тълпата навъсени войници отзад. Коженият му елек беше потъмнял по раменете от дъжда. — Главатар! Ричи го е загазил долу в Осранг! Здраво е притиснат, минаха моста и сега се бием по улиците. Има нужда от някой да… аа!

Дау го сграбчи зад врата, дръпна го рязко напред и извъртя грубо главата му към Децата и съюзническите войници, които пъплеха около каменния кръг като мравки, нападнали гнездо.

— Като гледаш, имам ли излишни хора? А? Как мислиш?

Момчето преглътна тежко.

— Не, главатар.

Дау го блъсна назад, то се запрепъва и ако Гушата не го беше подхванал, щеше да падне по гръб.

— Кажи на Ричи да държи колкото може — подхвърли през рамо Дау. — Може и да успея да му пратя помощ.

— Ще му кажа.

Момчето се отдалечи бързо и изчезна в тълпата.

На Героите се беше възцарила гробна тишина — от време на време някой прошепваше по нещо, подрънкваше на ризница, тропваше щит, а дъждът барабанеше тихо по броните. Долу на Децата някой наду рог — къса, тъжна мелодия, понесла се нагоре през дъжда. А може би бе просто къса мелодия, а тъгата идваше от Гушата. Замисли се кого от всичките тези хора там, долу, щеше да убие по-късно, а също кои от неговите ще бъдат убити от тях. На чие ли рамо лежеше студената ръка на Големия изравнител? На неговото? Притвори очи и се зарече, че ако днес се измъкне жив, ще се оттегли. Точно както го беше правил десетки пъти преди това.

— Май е време — Прекрасна протегна ръка.

— Ъхъ. — Гушата погледна ръката, стисна я и вдигна очи към лицето й. Беше стиснала решително зъби, късата й коса беше почерняла от дъжда, прорязана от дългия бял белег от едната страна. — Да не умираш, ей?

— Не смятам. Стой наблизо и ще гледам ти също да не умреш.

— Дадено.

Наоколо мъжете започнаха да стискат един другиму ръце, да се тупат по раменете — другарски чувства преди началото на кръвопролитието. Моментът, в който чувстваш онзи до теб по-близък от семейство. Гушата стисна ръцете на Потопа, на Скори, дори на Тръпката. Оглеждаше се и търсеше едрата лапа на Брак, тогава си спомни, че тя сега е в пръстта, някъде отзад сред Героите.

— Гуша.

Беше Веселяка Йон и по унилото му изражение личеше за какво идваше.

— Да, Йон. Ще им кажа. Знаеш, че ще го направя.

— Знам.

Двамата си стиснаха ръцете и едното ъгълче на устните на Йон потрепери. Това при него минаваше за усмивка. През цялото време Бек стоеше отстрани, със сплъстена на челото мокра коса, и гледаше с празен поглед към Децата.

Гушата взе ръката на момчето и я разтърси.

— Постъпи, както е редно. Остани с дузината си, застани зад главатаря си. — Надвеси се към него. — И гледай да не те убият.

Бек стисна ръката му.

— Ъхъ. Благодаря, главатар.

— Къде е Уирън?

— Няма страшно! — Той си проправяше път през мократа посърнала тълпа. — Уирън-от-Блай е тук!

По известни само нему причини, беше свалил всички дрехи и нарамил Меча, вървеше гол до кръста.

— Мътните го взели — промърмори Гушата. — Във всяка следваща битка си по-гол от предишната.

Уирън вирна глава и примижа към дъжда.

— Не нося риза в тоя порой. От мокрия плат ме щипят зърната на гърдите.

— Поредната загадка на истинския герой — поклати глава Прекрасна.

— Така си е — усмихна се Уирън. — Ами ти, Прекрасна? Теб не те ли щипят зърната от мократа риза? Искам да знам.

Тя стисна ръката му.

— Ти си гледай твоите, Перко, на моите аз ще им бера грижата.

Всичко наоколо беше ярко и светло, притихнало, застинало неподвижно. Броните блестяха, окъпани в капчици вода, дългият животински косъм по кожите беше накъдрен от дъжда, ярко боядисаните щитове лъщяха от полепналата по тях влага. Пред очите на Гушата изникваха лица, познати и непознати. Нахилени, сериозни, мрачни, налудничави, изплашени. Той протегна ръка, Уирън я стисна в шепата си и се нахили до уши.

— Готов ли си?

Гушата имаше известни съмнения по въпроса. Добре познати съмнения. Сутрин ставаше с тях, ядеше с тях, дишаше с тях — в продължение на двайсет и повече години. Не минаваше и ден, без да му напомнят за себе си. Всеки ден, откакто погреба братята си.

Но сега нямаше място за съмнения.

— Готов съм.

Той изтегли меча си и се загледа в съюзническата армия. Стотици, хиляди, размазани от дъжда до ярки цветни петна и проблясъци на стомана. Усмихна се. Може би Уирън беше прав, човек е истински жив само когато е лице в лице със смъртта. Гушата вдигна меч, нададе боен вик и мъжете около него го подеха.

После зачакаха идването на Съюза.

ДРУГИ НОМЕРА

Слънцето трябваше вече да се е вдигнало, но това по нищо не личеше. Навъсените облаци се бяха скупчили на небето и то беше притъмняло. Отвратително притъмняло. Доколкото виждаше, донякъде за своя собствена изненада, движение нямаше. Копията и върховете на шлемовете продължаваха да си стоят зад стената, помръдваха от време на време, но си бяха там. Атаката на Митерик отдавна беше започнала. Това поне Тъни чуваше. Но на този забравен, отдалечен край на бойното поле северняците не помръдваха от място, стояха и чакаха.

— Още ли са там? — попита Уорт.

Очакването на ден като днешния караше повечето хора да пълнят гащите. В това отношение кавалерист Уорт беше уникален. При него то имаше обратен ефект.

— Още са там.

— Не тръгват ли? — изписка Жълтен.

— Ако бяха, ние също щяхме да сме тръгнали, не мислиш ли? — Тъни погледна за последно през далекогледа. — Не. Не помръдват.

— Това шумът от битка ли е? — промърмори Уорт, когато вятърът донесе далечния рев на множество гърла, цвилене на коне и стържене на метал.

— Ако не е битка, значи, е сериозна разправия в конюшня. Мислиш ли, че е разправия в конюшня?

— Не, ефрейтор Тъни.

— Нито пък аз.

— Какво става, тогава? — попита Жълтен.

Един останал без ездач кон, с размятани стремена, изскочи на хребета отпред. Спусна се надолу към водата, спря и започна кротко да пасе.

Тъни свали далекогледа.

— Честно казано, нямам представа.

Дъждът забарабани по листата.

Отъпканата ечемична нива беше осеяна с мъртви или умиращи коне и хора. Точно пред Калдер и откраднатите знамена бяха струпани на огромна кървава купчина от оплетени крайници и тела. Няколко крачки встрани трима от хората му се препираха, докато опитваха да извадят копията си, забити в тялото на мъртъв съюзнически войник. Няколко момчета притичваха и събираха годните за повторна употреба стрели. Неколцина не бяха устояли на изкушението, бяха се покатерили върху купчината мъртви тела в последния ров и бяха започнали вече да тършуват из труповете за плячка, а Хансул Бялото око им крещеше да се връщат в редицата си.

Със съюзническата кавалерия беше свършено. Смел опит, но доста необмислен. Според Калдер двете често вървяха ръка за ръка. Като капак на всичко, веднъж провалили се, те не се отказаха и се бяха хвърлили в нова атака, още по-обречена на провал от предишната. Не повече от шейсетина бяха преминали третия ров отдясно, успели някак да прехвърлят и Стената на Клейл и убили няколко от стрелците, преди на свой ред да бъдат довършени с копия и стрели. Безсмислено, като да метеш плаж. Това е проблемът с гордостта, смелостта и всички онези мъжки качества, за които странстващите певци се деряха с пълно гърло. Колкото повече от тях притежаваш, толкова по-вероятно ще свършиш на дъното на ямата, затрупан от други мъртви тела. Цялата смелост и дързост на Съюза не постигнаха нищо повече от това, да повдигнат духа на хората му и да им върнат спомените за времето, когато баща му седна на трона на Севера.

И сега, докато оцелелите съюзнически войници се връщаха обратно, кой още на кон, кой накуцвайки, те им го показваха. Танцуваха, пляскаха с ръце и подвикваха подигравателно. Стискаха си ръцете, пляскаха се по гърбовете и блъскаха един в друг щитовете си. Скандираха името на баща му, това на брат му, а все по-често и неговото, което истински го радваше. Братя по оръжие, кой би повярвал? Посрещна с широка усмивка виковете на хората му и размаханите във въздуха оръжия, вдигна меч и на свой ред го размаха към тях. Зачуди се дали е прекалено късно да намаже малко кръв по острието, защото по време на битката така и не успя да го стори. А наоколо имаше предостатъчно кръв. Също така Калдер бе убеден, че собствениците й надали щяха да възразят.

— Главатар?

— Ъ?

Бледоликия посочи на юг.

— Май по-добре да върнеш момчетата обратно на позиция.

Дъждът започваше да се усилва. Едрите капки запляскаха, нашариха земята с големи мокри петна и задрънкаха по броните на живи и мъртви. Той покри със сива пелена бойното поле на юг, но зад останалите без ездачи коне и куцащите, останали без коне ездачи Калдер забеляза раздвижване в ечемичното поле пред Стария мост.

Засенчи с длан очи. От дъжда изплуваха нови и нови силуети, които постепенно се превръщаха от сиви привидения във фигури от стомана и човешка плът. Съюзническата пехота. Огромни блокове от стегнати, добре организирани и ужасяващо целеустремени редици, които напредваха равномерно през ечемика под гъста гора от копия и провиснали мокри знамена.

Хората му също ги видяха и веселието секна на мига. Гласовете на именитите войни прокънтяха в дъжда, мъжете тръгнаха обратно и заеха с мрачни лица местата си зад третия ров. Бялото око организираше по-леко ранените, за да застанат отзад в резерва или да запълнят отворени дупки в редицата. Калдер се замисли дали преди края на този ден няма да се наложи да запълват дупки и по него самия. Вероятността бе голяма.

— Предполагам, не си им подготвил някой друг номер? — попита Бледоликия.

— Не мисля. — Освен ако да хукне презглава не се брои. — Ти?

— Само един.

Възрастният войн внимателно избърса кръвта от меча си с един парцал и го вдигна пред себе си.

— А. — Калдер сведе поглед към неговото все още чисто острие, покрито със ситни капчици дъжд. — Това.

ТИРАНИЯТА НА РАЗСТОЯНИЕТО

— Нищо не виждам! — изсъска баща й, пристъпи по-напред и пак погледна през далекогледа, явно със същия ефект. — Ти?

— Не, господине — отвърна сърдито един от щабните му офицери.

Бяха проследили прибързаната атака на Митерик в пълно мълчание. После, с първите лъчи на зората, началото на настъплението на Яленхорм. Тогава започна да ръми. Първо Осранг изчезна в сивата пелена отдясно, после Стената на Клейл отляво, след нея и Старият мост и накрая — безименната странноприемница, където вчера Финри за малко не се прости с живота си. Сега вече дори плитчините приличаха на призрачно видение под сивия покров. Всички стояха, парализирани от тревога, и напрягаха слух за следващия шум, който от време на време успяваше да проникне през приглушения шепот на дъжда. От това, което виждаха в момента, в долината все едно нямаше сражение.

Баща й започна да крачи нервно напред-назад, кършейки нервно пръсти. Спря до нея и се вгледа в сивата пелена отпред.

— Понякога си мисля, че няма по-безпомощен човек на света от главнокомандващия на бойното поле — промърмори той.

— Какво ще кажеш за дъщеря му?

Той й се усмихна сдържано.

— Добре ли си?

Тя понечи да отвърне на усмивката, но се отказа.

— Добре съм — излъга Финри, очевидно доста неубедително. Вратът я болеше при всяко движение на главата, ръката при всяко размърдване на дланта или китката, раната на главата — непрекъснато, но освен реалните болки, имаше чувството, че непрекъснато се задушава от някаква невидима заплаха. Стряскаше се и се оглеждаше като скъперник за изгубена кесия, без да осъзнава какво всъщност търси. — Имаш много по-важни неща, за които да…

Сякаш в подкрепа на думите й, той вече се отдалечаваше към току-що появилия се от изток вестоносец.

— Какви са новините?

— Полковник Брок докладва, че хората му вече са започнали атаката на моста в Осранг! — Значи, Хал вече е влязъл в битка. И естествено, командва от първа редица. Финри усети как започва да се поти. Влагата под шинела на Хал се срещна с тази от дъжда, напираща отгоре, и двете се смесиха в умопомрачително сърбящо кресчендо. — Междувременно полковник Бринт командва атаката над диваците, които вчера… — Очите на мъжа се стрелнаха тревожно към Финри, после обратно към баща й. — Над диваците.

— И?

— Това е всичко, лорд-маршале.

Баща й направи горчива гримаса.

— Благодаря. Върни се с повече новини, когато можеш.

Вестоносецът отдаде чест, извърна коня си и препусна в галоп през дъжда.

— Безспорно сега съпругът ти се отличава неимоверно на бойното поле. — Баяз се подпря на жезъла си до нея. Голото му теме лъщеше от вода. — Командва от първа редица, точно като Харод Велики. Героят на деня! Винаги съм се възхищавал на мъже с подобна натура.

— Може би трябва сам да опиташ някой ден.

— О, опитвал съм. На младини бях доста гореща глава. Но ненаситната жажда за опасности става все по-голяма рядкост с напредване на годините. От героите има полза, но е необходим и някой, който да ги насочва в правилната посока. И да разчиства след тях. Винаги предизвикват овациите на тълпата, но оставят след себе си такава бъркотия. — Баяз се потупа замислено по корема. — Не, чаша чай в тила е доста повече в мой стил. Нека мъже като съпруга ти обират овациите.

— Колко щедро от твоя страна.

— Нали, повечето хора дори не го забелязват.

— Къде ти е чаят тогава?

Баяз се вгледа намръщен в празната си ръка.

— Тази сутрин прислужникът ми има… по-важни задачи за вършене.

— Нима има нещо по-важно от това, да се отзовава на всяка твоя прищявка?

— О, прищевките ми се простират далече отвъд чайника…

Разнесе се конски тропот и по пътеката от запад се зададе конник. Всички притаиха дъх и впериха очи в тъмния силует на ездача. Постепенно от сивата пелена изплува намръщената физиономия на човек със завидна двойна брадичка.

— Фелниг! — викна баща й. — Какво става отляво?

— Митерик тръгна преждевременно, ето това става, мамка му! — изстреля Фелниг с пяна на устата, докато скачаше от седлото. — Изпрати кавалерията си през ечемичното поле в тъмното! Пълно безразсъдство!

Знаейки за отношенията между двамата, Финри подозираше, че полковникът беше прибавил и собственото си отношение в обрисуването на провала на Митерик.

— Видяхме това — процеди баща й през стиснати устни.

Очевидно беше стигнал до същото заключение.

— Този човек трябва да бъде свален от командване!

— Може би по-късно. Резултатът от атаката?

— Все още… не беше ясен, когато тръгнах.

— Значи, нямаш и най-малка представа какво става там, долу?

Фелниг понечи да отговори, но затвори уста.

— Реших, че ще е най-добре да се върна тук колкото може по-бързо… — смотолеви накрая.

— За да докладваш за грешката на генерала, но не и за резултата от атаката му. Благодаря, полковник, но тук не страдаме от липса на неведение. — Той не му остави време да отговори, обърна му гръб, отдалечи се и продължи да се взира безрезултатно на север. — Въобще не трябваше да ги изпращам — чу го да си мърмори под носа Финри, докато минаваше покрай нея. — Въобще не трябваше да ги пращам там.

Баяз издиша тежко и звукът на въздишката му се заби като тирбушон между потните плешки на Финри.

— Най-искрено съчувствам на баща ти.

Финри откри, че възхищението й от Първия магус постепенно се стопява, а омразата й към него се изостря с всяка минута.

— Нима? — каза тя с интонация, подхождаща повече на „млъквай“ и влагайки същия смисъл.

Ако Баяз беше прозрял смисъла зад думите, явно беше избрал да не им обръща внимание.

— Колко жалко, че не можем да видим отгоре как бъхтят малките човечета в ниското. Нищо не може да се сравни с поглед от високо над бойното поле по време на битка, а тази е солидна, дори за човек като мен, видял какво ли не. — Баяз вдигна усмивка към все повече смрачаващите се небеса. — Подобаваща буря! Каква драма, а? Няма по-удачен фон за сблъсъка на две армии.

— Да не би ти да си я предизвикал, ей така, за да ти е по-интересно?

— Ще ми се да можех. Представи си само, ще се появявам навсякъде с гръм и трясък! В Старите времена господарят ми можеше да извиква светкавици с една дума, да кара реките да прииждат с жест, да докара ледена мъгла само с мисъл. Толкова могъщо бе Изкуството му. — Той разпери ръце, вирна лице към дъжда и вдигна жезъл към изливащите се отгоре им облаци. — Но това беше много отдавна. — Ръцете му се спуснаха надолу. — Днес ветровете се обръщат накъдето си поискат. Също като битките. А ние, трябва да действаме с по-… обиколни подходи.

Чу се нов конски тропот и от мътилката отпред изплува млад офицер с раздърпана униформа.

— Докладвай! — кресна гръмогласно Фелниг и Финри се замисли как ли е оцелял толкова дълго, без някой да му размаже мутрата.

— Хората на Яленхорм изтикаха северняците от овощните градини — отвърна запъхтяно вестоносецът — и сега изкачват хълма с всички сили!

— Докъде са стигнали? — попита баща й.

— Последно ги видях почти при по-малките камъни. Децата. Но дали са успели да превземат кръга…

— Съпротивата тежка ли е?

— Става все по-тежка.

— Кога ги остави?

— Яздих с всички сили, господине, което ще рече… може би преди четвърт час.

Баща й изскърца със зъби. Очертанията на Героите бяха размити в сивата мътилка отпред, а хълмът представляваше просто по-тъмно, размазано петно на фона на мрачното небе. Финри можеше да се досети за какво мислеше баща й. В момента можеха да са навсякъде — отдавна славно завзели хълма, в разгара на люта битка или разбити и отблъснати от билото. Всичките живи и здрави или всичките мъртви, победители или победени. Той се извърна рязко.

— Оседлайте коня ми!

Самодоволната усмивка на Баяз угасна като задушения пламък на свещ.

— Не ви съветвам. Там не можете да направите нищо, маршал Крой.

— Със сигурност не мога да направя нищо и оттук, лорд Баяз — отвърна учтиво баща й, докато минаваше покрай него, и тръгна към конете.

Щабът му го последва, заедно с няколко от часовите. Фелниг крещеше заповеди наляво-надясно. Изведнъж насред щаба настана оживление.

— Лорд-маршале! — провикна се към него Баяз. — Не смятам, че е разумно!

Баща й дори не се обърна.

— Тогава вие останете тук.

Той постави крак в стремето и възседна коня си.

— Мътните да го вземат — изсъска под носа си Баяз.

Финри го дари с немощна усмивка.

— Както изглежда, май все пак ще се наложи да слезете долу. Сигурна съм, че оттам се вижда много по-добре как бъхтят малките човечета.

Първия магус не оцени шегата.

КРЪВ

— Идват!

Това Бек вече го знаеше и без да му го казват, но хората бяха така нагъсто сбутани в кръга на Героите, че не виждаше почти нищо. Само мокри кожи по раменете на мъжете, мокри брони, лъснали от вода оръжия и навъсени физиономии, по които на струйки се стичаше дъждът. Самите Герои представляваха само неясни сенки — призрачни видения зад гъстата гора от щръкнали към небето копия. Не се и чуваше много — плющенето и пляскането на дъжда по земята и тихото барабанене на капките по броните. От подножието на хълма долитаха, приглушени от пороя, дрънченето на метал и виковете на прииждащите южняци.

Тълпата се лашна силно на една страна и Бек усети как краката му се отлепят от земята и ритат свободно във въздуха. Когато отново стъпи на тях, се озова в гъсто меле от блъскащи се, ръгащи се и крещящи мъже. Отне му известно време да осъзнае, че те не бяха врагът, но при толкова много размахани във всички посоки остриета не беше необходим враг, за да те наръгат в топките. Рефт не умря от съюзнически меч, нали така?

Някой го фрасна с лакът в главата и Бек залитна настрани, където го блъсна друг и го свали на колене. Нечий ботуш премаза ръката му в калта. Вкопчи се в един щит с изрисувана на него драконова глава и се вдигна отново на крака, а собственикът му не остана никак доволен. Един брадат войник му изрева нещо в лицето. Шумът от битката се усили. Мъжете напираха с всички сили, едни да стигнат по-бързо отпред, други да се махнат оттам. Едни стискаха рани, други оръжия. Кръвта розовееше, размита от дъжда. Лицата им бяха плувнали във вода и обезумели от ярост или ужас.

Мъртвите му бяха свидетели, искаше да избяга. Не знаеше дали не плаче. Знаеше само едно, че не иска отново да се провали. Остани с дузината си, така каза Гушата, нали? Застани зад главатаря си. Примига срещу дъжда и зърна за миг подгизналото черно знаме на Дау Черния. Знаеше, че Гушата ще е някъде там. Запровира се през мелето от блъскащи се тела и пързалящи се в калта ботуши. Стори му се, че зърна част от озъбената физиономия на Дрофт. Чу рев и към него се понесе копие. Не се движеше бързо. Дръпна глава настрани, колкото можа повече, и стоманеният връх мина покрай ухото му. В другото му ухо някой изпищя и той усети топлината и тежестта му, когато онзи се увеси на рамото му. Изпъшка и изхърка. По ръката му потече нещо топло. Бек размърда рамене, отърси се от трупа и го остави да се свлече в калта.

Тълпата отново се лашна и той се понесе, хлъзгайки крака наляво, зяпнал от изненада и усилие да не падне отново на земята. Дъждът плисна топъл по едната му буза, човекът точно отпред изчезна и Бек се озова пред празно пространство — парче гола, кална земя, покрита с трупове, прободени от пороя локви и натрошени копия.

А от другата й страна — врагът.

Дау изрева нещо през рамо, но Гушата не можа да го чуе. Не чуваше нищо освен пороя и глъчката от дрезгави гласове, която почти заглушаваше бурята. Беше прекалено късно за нови заповеди. Сега беше време човек да се придържа към вече дадените и да се надява, че хората му ще постъпят, както е редно, и ще се бият. Стори му се, че видя дръжката на Меча да се движи между копията. Трябваше да е при дузината си. Да остане с тях. Защо прие да стане втори на Дау? Може би, защото навремето беше втори на Руд Три дървета и някак се надяваше, че като заеме отново мястото на втори, светът пак ще е като преди. Стар глупак, който гони призраци. Прекалено късно е. Трябваше да се ожени за Колуен, когато имаше възможността. Или поне да й предложи. Да й даде шанса да го отблъсне.

Притвори очи и пое бавно хладния влажен въздух.

— Трябваше да си остана дърводелец — прошепна.

Но тогава мечът беше по-лесният избор. За да правиш неща от дърво, ти трябват цял куп инструменти — длета и триони, тесли — малки и големи, пирони, чукове, шила, дъски. За да бъдеш убиец — само два. Острие и желание. Стисна мократа дръжка на меча. Само дето вече не беше сигурен, че имаше желанието. Грохотът на битката постепенно се усили и се смеси с рева на собствения му дъх и тътена от ударите на сърцето му. Изборът е направен. Гушата стисна зъби и отвори рязко очи.

Тълпата отпред се разцепи като дърво по протежението на жилата и през отворената пролука се изсипаха съюзнически войници. Един от тях се сблъска с Гушата, преди дори той да си помисли да замахне с меча. Щитовете им се треснаха един в друг, а ботушите им се захлъзгаха в калта. Гушата зърна част от озъбената уста на войника, успя да наклони горната част на щита си към нея и железният кант се заби в носа му. Гушата натисна, пак и пак, под съпровода на гърленото ръмжене и скимтене, които излизаха от гърлото му. Ремъците на щита се впиха в ръката му, но той не спря да натиска с всички сили, да блъска, да блъска, да плюе, да хърка и пак да блъска и да мачка с желязото лицето на войника. Кантът на щита закачи катарамата на шлема и го свали наполовина от главата му. Гушата започна да се бори да освободи от мелето меча си, но в този момент нечие острие отнесе голяма част от лицето на войника, той се свлече надолу и Гушата залитна напред в освободилото се празно пространство. Дау Черния замахна и стовари секирата си с шипа надолу, право върху темето на един южняк. Стоманеният връх се вкопа чак до дървената дръжка. Той я остави забита в главата на войника, който се просна по гръб, с широко разперени ръце.

Опръскан с кал северняк се бореше със съюзнически войник. Ръката му се беше усукала с дръжката на копието на южняка и бойният му чук се поклащаше немощно насам-натам. Южнякът натискаше с длан лицето му назад и той се блещеше през разперените й пръсти.

Един съюзнически войник се втурна към Гушата. Някой го спъна и той падна на колене в калта. Гушата стовари меч върху темето му, стоманата дрънна глухо и вдлъбна шлема му. Пак го удари и го просна по гръб на земята. Удари отново и отново, не спря да ругае, докато размазваше лицето му и натикваше главата му в калта.

Тръпката блъсна някого с щита си. Беше се нахилил, а дъждът караше белега на лицето му да изглежда огненочервен, като прясна рана. Войната обръща всичко надолу с главата. Разлетят ли се остриетата, човекът, който в мирно време е заплаха, се превръща в най-голямата ти надежда за оцеляване.

На земята един труп биваше подритван от краката на биещите се и прекатурван ту на една страна, ту на друга. В локвите се нижеха струи кръв, а дъждът плющеше отгоре им. Мечът се стовари отвисоко и разсече някого, както длетото на каменоделеца откъсва едри парчета от каменния блок. Отнякъде пръсна кръв и Гушата се прикри зад щита си. Едрите капки изтрополиха по дървото, изтрополиха и тези на дъжда, после се смесиха в облак от ситни розови пръски.

От мелето се носеше тракане и тропот, а копията ръгаха хаотично. Върхът на едно се плъзна бавно по дръжката на друго, по нечия ръка, мина през нея и накрая потъна в нечии гърди, повали човека в калта, а той клатеше отчаяно глава, сякаш казваше „не, не“. Другата му ръка драпаше по дървения прът, докато безмилостните ботуши го тъпчеха безразборно.

Гушата изби с щита си върха на насочено към него копие, ръгна с меча си към другия му край и заби острието в нечие гърло. Онзи падна, от раната бликна кръв, а от гърлото му се надигна нещо като крякане, което страшно му напомни на първия тон от песен, която си спомняше бегло.

Зад падналия се появи съюзнически офицер с най-хубавата броня, която Гушата някога бе виждал. Целият му нагръдник беше покрит с блестяща златна гравюра. Той млатеше безразборно с калния си меч по Дау Черния и беше успял да го повали на колене. Застани зад главатаря си. Гушата изрева и се хвърли напред. Ботушите му шляпнаха в една локва и вдигнаха пръски кална вода. Замахна с всичка сила и посече офицера. Острието му остави ярка резка през красивата гравюра на нагръдника и собственикът му залитна назад. Той се обърна към него, но Гушата вече беше замахнал отново с меча. Острието изстърга в долния ръб на нагръдника, потъна в корема на съюзническия офицер и го изтласка назад.

Гушата продължи да натиска, докато кръвта бликаше по дръжката на меча и се стичаше по ръцете му. Натискаше с всичка сила нагоре, а копелето се опитваше да се извърти настрани и да изтръгне меча от ръцете му. Двамата се запрепъваха в калта в нелепа прегръдка. Лицето на южняка се притискаше в скулата на Гушата и наболата му брада драскаше кожата му, дъхът му хриптеше в едното му ухо и Гушата изведнъж осъзна, че така и не беше стоял толкова близо Колуен. Изборите, които правим, а? Изборите…

Желанието невинаги е достатъчно, а колкото и голямо да бе това на Горст, не можеше да стигне дотам. Прекалено много хора, прекалено много тела на пътя му. Когато най-накрая отсече крака и на последния и го запрати настрани, старият северняк вече беше пронизал Яленхорм в корема. Видя окървавения връх на меча да стърчи откъм гърба му под долния ръб на покритата с лъскави капчици броня. Докато убиецът му се мъчеше да извади меча си, лицето на Яленхорм беше придобило странно изражение. Той почти се усмихваше.

Изкупен.

Когато чу пискливия му вой, старият северняк се обърна към него, очите му се ококориха и той вдигна щита си. Дългото острие на Горст се вкопа дълбоко в дървото, усука щита около ръката му и металният му кант се заби в лицето на северняка, който миг по-късно се препъваше на една страна.

Горст пристъпи към него, за да довърши започнатото, но за кой ли път някой се изпречи на пътя му. Както винаги. Оказа се почти момче, размахваше къса бойна брадвичка и крещеше. Обичайните простотии, предполагам, умри, умри, дрън-дрън и така нататък. Естествено, Горст нямаше проблем да умре. Но не и за твое удобство, глупако. Мръдна рязко глава настрани и остави малкото острие на брадвичката да се плъзне по дебелата броня на рамото му. Извъртя се и дългото му острие последва движението му в плавна дъга през пелената на дъжда. Момчето направи отчаян опит да парира, но тежкото острие изби брадвичката от ръката му, разсече лицето му и разпиля мозъка му.

Върхът на нечий меч изсвистя и Горст се дръпна рязко от кръста назад. Усети полъх по бузата си и някакво неприятно сърбене по скулата. В крещящата тълпа се отвори просека и напиращите допреди малко една към друга редици се пръснаха на отделни сражения и двубои из целия кръг на Героите. От боен ред, тактика, посока на настъпление, заповеди, дори от това, коя страна къде стои, не беше останал и помен, сякаш никога не бяха съществували. И по-добре, те само объркват нещата.

Срещу него се изправи северняк, незнайно защо полугол, с най-големия меч, който Горст беше виждал. А аз съм видял не един-два. Абсурдно дълъг, сякаш е бил направен за ръката на великан, от матова сива стомана, с една-единствена буква, гравирана под дръжката. Човекът имаше вид на излязъл от някоя безумна картина на художник, който никога не е виждал истинска битка. Но смехотворният вид не прави човека безобиден, точно както и смехотворният глас. Горст не страдаше от излишък на арогантност и самонадеяност — беше ги изкашлял от себе си в пушилката на къщата за развлечения „Кардоти“. Човек трябва да гледа на всяка следваща битка като на последна. Това ли ще е моята последна битка? Да се надяваме.

Когато видя лакътя на северняка да помръдва като за страничен замах, Горст се дръпна предпазливо назад, вдигна щит да го посрещне и изнесе дългото си острие, готово за ответен удар. Но вместо да замахне отстрани, севернякът се хвърли напред, насочи меча към него и го използва като копие. Матовият връх се стрелна покрай ръба на щита, изстърга пронизително в стоманения му нагръдник и го накара леко да залитне. Ха, заблуда. Инстинктът му подсказваше да отскочи незабавно назад, но той успя да му се противопостави и да остане на място, докато не откъсваше очи от последвалия замах на сивото острие — проследи го, докато летеше в дъга през дъжда, последвано от блестящи капчици вода, отронващи се от стоманата.

Горст се изви на една страна и огромното острие изсвистя покрай него, закачи бронята на рамото му, откачи я от нагръдника и тя се размята във въздуха на един от ремъците си. Моментално нанесе пронизващ удар, но острието му прониза само дъжд — полуголият северняк вече се беше дръпнал от пътя му. Горст нанесе свиреп удар, този път отстрани, към главата му, но севернякът се шмугна ловко под него и вдигна меча си с неподозирана бързина. Двете остриета се срещнаха едно друго с оглушителен, разтърсващ ръцете трясък. Горст и противникът му отстъпиха предпазливо един от друг. Очите на северняка, спокойни и невъзмутими, се приковаха в него. Въпреки проливния дъжд, той дори не мигаше.

Оръжието му може и да изглеждаше като реквизит от безвкусна комедия, но човекът не беше жалък смешник. Стойката, която беше заел, балансът и ъгълът, под който държеше огромното острие, му даваха множество възможности както в защита, така и в нападение. Техниката му със сигурност не присъстваше във „Фехтовални позиции“ на Рубиери, но пък и мечът му не беше от оръжията, описани в книгата. Независимо от това, и двамата сме майстори в занаята.

Преди Горст да реши да помръдне, между двамата запристъпя със ситни крачки съюзнически войник. Беше се превил над раната в корема си, а шепите му се пълнеха със собствената му кръв. Горст го плесна гневно с щита, отстрани го от пътя си и връхлетя отново полуголия северняк. Замахна да го прониже в гърдите, после да го посече отстрани. Севернякът се извъртя настрани и избегна пронизването, после парира посичането с бързина, за която Горст не подозираше, че е възможна с това огромно парче стомана в ръцете. Той замахна залъгващо горе, вдясно, след което атакува долу и вляво. Севернякът беше подготвен, отскочи от пътя на дългото острие и то изрови бразда в калта с върха си, като едновременно с това посече крака на един от биещите се. Човекът се строполи с писък на земята. Ами гледай къде се вреш, глупако.

Горст си възвърна равновесието точно навреме, за да зърне за миг как огромното сиво острие лети към него. Зяпна стреснато и се покри с щита си. Острието изтрещя в него, направи огромна вдлъбнатина във вече огънатия метал, усука го около ръката на Горст и натика юмрука от другата страна в устата му. Усети металическия вкус на кръв, но се задържа на крака. Отблъсна острието, стовари щита в тялото на северняка и го отхвърли назад. Замахна яростно отляво, отдясно, първо високо, после ниско. Севернякът избегна високото посичане, но ниското не успя — върхът на дългото острие на Горст закачи едва крака му, полетяха пръски кръв и коляното му поддаде. Едно за мен. А сега да приключваме дуела.

Горст тъкмо връщаше острието в обратен замах, когато с периферното си зрение зърна движение. Промени ъгъла на острието, отпусна рамо, за да разшири замаха, изрева и посече през шлема някакъв северняк отстрани. От силата на удара му онзи полетя и се сгромоляса с главата надолу в плетеница от копия. Горст се извърна рязко и стовари в плавна дъга острието си върху полуголия северняк. Но той просто се претърколи настрани, ловко като катерица, и в момента, в който острието на Горст вдигаше пръски вода и кал от земята, вече стоеше готов на крака.

Двамата отново застанаха лице в лице насред този кошмар от потънали във вода и кал избиващи се мъже и Горст усети как се усмихва. Кога за последно се чувствах толкова жив? Въобще чувствал ли съм се така жив някога? Сърцето му изпомпваше огън в жилите му, кожата му тръпнеше под стичащите се струи вода. Всички разочарования, всичкият срам, всички провали — няма ги вече. Всяка най-малка подробност от ставащото наоколо изпъкваше като ярък пламък в непрогледна тъмнина, всеки миг се проточваше като цяла вечност и най-малкото движение, негово или на противника му, беше цяла история за разказване. Побеждаваш или умираш. Горст тръсна ръка и остави огънатия си щит да се изхлузи и падне на земята. Севернякът отвърна на усмивката и кимна. Отдаваме признание един другиму, разбираме се напълно, изправяме се един срещу друг като равни. Като братя. Уважение може и да имаше, но милост — никаква. И най-малкото колебание от коя да е страна щеше да е обида за уменията на другата. И Горст на свой ред кимна на противника си, но едновременно с това се впусна в нова атака.

Севернякът парира удара му с меча си, но сега той имаше една свободна ръка. Замахна с крясък и обвитият му в стомана юмрук се заби в ребрата на северняка, който изпъшка тежко и се усука на една страна. Горст замахна към лицето му, но той дръпна рязко глава. Топката на дръжката на огромния меч изскочи изневиделица и Горст едва успя да извие нагоре брадичка, за да я пропусне на косъм от носа си. Когато отново погледна противника си, мечът беше вдигнат високо над главата му и вече летеше надолу. Той напрегна докрай изгарящите си от болка крака за един последен напън, стисна с две ръце дръжката на нащърбеното си острие и пое това на сивия меч. Стоманата изскърца пронизително и сивото острие се заби в неговото. Горст не можа да повярва на очите си, когато видя как от изработеното от Калвес острие на сабята му се откъсва дълга стоманена стърготина.

Силата на удара го помести заднешком, въпреки че не беше помръднал крака — те просто се пързаляха в калта. Огромното матово острие беше току пред носа му, покрито със ситни капчици вода, а очите му се бяха кръстосали в него. Накрая краката му се блъснаха в нечий труп на земята, това сложи край на пързалянето и двамата със северняка се олюляха едновременно. Горст опита да го ритне, но той блокира крака му с коляно и се приближи още по-близо до него. Вкопчени един в друг, двамата изпъшкаха и опръскаха със слюнка един на друг лицата си. Остриета им застъргаха, запищяха, докато двамата натискаха с всички сили напред, завъртаха дръжките и пак натискаха, напрягаха един или друг мускул, търсеха отчаяно някакво надмощие над противника, но така и не го намираха.

Перфектният момент. Горст не знаеше нищо за този човек, дори името му. Но ето че сме по-близки от любовници, просто защото споделяме този върховен момент, тази нищожно малка частица от времето. Лице в лице. И лице в лице със смъртта — неизбежният трети участник в нашето малко забавление. Знаеше, че това всеки момент можеше да свърши. Победа и поражение, слава и забвение — в съвършено равновесие.

Перфектният момент. И въпреки че напрягаше всяка частица от тялото си да го доведе до край, Горст искаше той да продължи вечно. И накрая ще се присъединим към камъните — още двама Герои в кръга. Замръзнали в безкрайна битка, обрасли с трева — паметник на славата на войната, на достойнството от честния двубой, на вечния сблъсък на двама майстори в бойното изкуство, на това славно поле…

— Оу — каза севернякът. — Натискът му отслабна. Остриетата се плъзнаха едно по друго и се разделиха. Той залитна назад, примига озадачено към Горст, после към гърдите си и устата му провисна. В едната си ръка все още държеше огромния меч, чийто връх се влачеше по земята, дълбаеше бразда в калта, а дъждът веднага я запълваше. С другата посегна към стърчащото от гърдите му копие. По дръжката му започна да се стича кръв. — Това не го очаквах — каза той.

След това се строполи на земята.

Горст остана на място, загледан вторачено в него.

Стори му се доста дълго, но може би бе стоял така само секунда. Нямаше идея откъде беше дошло копието. Битка е. Наоколо колкото искаш копия. Въздъхна дълбоко. Е, какво пък. Танцът продължава. Старият северняк, който уби Яленхорм, се влачеше в калта само на крачка от него, на един замах с дългото острие.

Горст направи крачката и вдигна нащърбената си сабя.

И тогава всичко избухна в ярка светлина.

Бек видя всичко, през мелето от напиращи тела, блъскан отвсякъде, скован от ужас. Видя Гушата да пада и да се търкаля в калта. Видя Дрофт да се притичва на помощ и на свой ред да бъде посечен. Видя Уирън да се бие с наподобяващия разярен бик съюзнически войник — двубой, продължил едва няколко секунди, прекалено бърз за очите. Видя Уирън да пада.

Спомни си как Гушата посочи него на дузината на Дау. Даде го за пример на останалите. Човекът отпред се строполи с писък и пред Бек се отвори пространство. Постъпи, както е редно. Застани зад главатаря си. Не губи самообладание. Съюзническият войник тръгна към Гушата и Бек тръгна към съюзническия войник, отстрани, извън полезрението му.

Постъпи, както е редно.

В последния момент извъртя китка, плоската страна на меча му удари в главата съюзническия войник и го просна на земята. Повече Бек не видя — тъпчещите крака, оплетени едно в друго оръжия и озъбените физиономии на биещите се се понесоха отново напред и го скриха от погледа му.

Гушата примига, разтърси глава, усети паренето в гърлото си, когато стомахът му се надигна, и реши, че от това няма полза. Претърколи се настрана и изпъшка тежко.

Щитът му не ставаше за нищо — парчета дърво и усукан около изтръпналата му ръка окървавен метален кант. Смъкна го от ръката си. Избърса кръвта от едното си око.

Бам, бам, бам, кънтеше главата му — сякаш някой забиваше огромен пирон в нея. Но освен това беше станало неестествено тихо. Изглежда, бяха успели да изтикат южняците от билото на хълма, или пък те бяха изтикали тях — беше му все едно. Наоколо не се виждаха повече трамбоващи крака, бяха напуснали кръга, оставяйки след себе си море от почервеняла от кръв, подгизнала от дъжда кал. Мъртвите и ранените лежаха на купчини, пръснати като опадали от дърветата есенни листа. Героите продължаваха да стоят на безсмислената си мълчалива стража над тях.

— О, мамка му. — Дрофт лежеше на крачка-две — извърнал бледо лице право към него. Гушата се опита да стане и отново насмалко не повърна. Отказа се и се довлачи до него в калта. — Дрофт, добре ли си? Доб…

Долната половина на лицето му я нямаше. Не се виждаше къде свършва черната пихтия от главата му и къде започваше тази на черната кал.

Сложи длан на гърдите му.

— О, мамка му.

Видя Уирън. Лежеше по гръб. Мечът беше на земята до него, заровен в калта, дръжката почти до ръката му. Беше пронизан от копие. Окървавеното дърво стърчеше от тялото му.

— О, мамка му.

Не знаеше какво друго да каже.

Когато допълзя до Уирън, той се усмихна. Зъбите му розовееха от кръв.

— Гуша! Хей! Бих станал, ама… — Той надигна глава и погледна копието в гърдите си. — Пътник съм.

Гушата се бе нагледал на какви ли не рани. От пръв поглед разбра, че с тази не можеше да се направи нищо.

— Ъхъ. — Надигна се бавно и седна. Ръцете му тежаха като наковални, докато ги поставяше в скута си. — Май да.

— Шоглинг е говорила пълни глупости. Дъртата кучка не е имала никаква представа кога ще умра. Де да знаех, щях да сложа доста повече броня. — От гърлото му излезе звук — нещо средно между смях и кашлица. Примижа от болка, разкашля се, изсмя се и пак примижа. — Мамка му, боли. Имам предвид, очакваш, че ще е така, ама, мамка му, как само боли. Е, май все пак ми показа съдбата ми, а, Гуша?

— Май така изглежда.

„Не беше кой знае каква съдба — помисли си Гушата. — Не и такава, която човек би избрал на драго сърце.“

— Къде е Мечът — изръмжа Уирън и се опита да се обърне на една страна да го потърси.

— Кой го е грижа?

Кръвта се стичаше в едното око на Гушата и той не можеше да спре да мига.

— Трябва да го предам. Така е отредено. Както Дагуф Кол го предаде на мен, както Йорвийл Планината преди това на него, а преди това Четирите лица ли беше? Вече ми се губят подробностите.

— Хубаво. — Гушата се пресегна и пулсиращата болка в главата му се усили. Изрови дръжката от калта и я сложи в ръката на Уирън. — На кого искаш да го дадеш?

— Ще се погрижиш ли да го получи?

— Ще се погрижа.

— Добре. Не са много онези, на които мога да се доверя да го сторят, Гуша, а ти си право острие, така се говори. Право острие. — Уирън му се усмихна. — Сложи го в земята.

— Ъ?

— Погреби го с мен. Навремето го смятах за благословия и проклятие. Сега знам, че е само проклятие. Не искам да товаря друго злощастно копеле с подобно проклятие. Навремето го смятах за награда и наказание. Но за хора като нас това тук е единствената награда. — Той кимна към окървавения връх на копието в гърдите си. — Или това, или… достатъчно дълъг живот, че да направиш от себе си пълно нищожество, за което не си струва да се говори дори. Сложи го в пръстта, Гуша.

Той примижа, докато поставяше дръжката в ръката на Гушата, после я стисна с кални пръсти.

— Ще го направя.

— Поне вече няма да трябва да го мъкна навсякъде. Виждаш ли колко тежи?

— Всеки меч е тежест. Човек не я усеща в началото. Но с годините става все по-голяма.

— Хубави думи. — Уирън оголи кървави зъби. — Наистина трябваше да измисля и аз подобаващи думи за тоя момент. Да им се насълзяват очите на хората от тях. Нещо за песните. Ама си мислех, че няма закъде да бързам, че имам години пред себе си. Ти да се сещаш за някакви?

— Какво, думи ли?

— Ъхъ.

Гушата поклати глава.

— Никога не ме е бивало много с думите. Колкото до песните… ако питаш мен, странстващите певци просто си ги измислят както им падне.

— Мисля, че си прав, копелета такива. — Уирън отмести очи от лицето на Гушата и примига, загледан в небето. Дъждът най-после беше намалял. — Поне скоро ще се покаже слънцето. — Той поклати глава и се усмихна. — Да не повярваш. Шоглинг е говорила пълни глупости.

След това млъкна и повече не помръдна.

ЗАОСТРЕН МЕТАЛ

Дъждът млатеше земята и Калдер не виждаше на повече от петдесетина крачки от себе си. Отпред хората му се бяха омешали с тези на Съюза в гъсто меле от преплетени копия и пики, ръце, крака и залепени едно в друго лица. Ревяха, виеха, пързаляха ботуши в калта, шляпаха в локвите. Ръцете им се хлъзгаха по мокрите дръжки на оръжията. Броните им — покрити с кръв и вода. Мъртвите и ранените биваха безцеремонно изхвърляни от мелето или стъпквани под него. От време на време прелитаха стрели, бе невъзможно да се каже от чия страна бяха изстреляни, отскачаха от шлемове и щитове и падаха в гъстата кал.

Третият ров, или поне това, което виждаше от него Калдер, се беше превърнал в излязло от кошмар тресавище, в което покрити до ушите с кал изчадия от подземното царство се ръгаха, посичаха и бореха един с другиго с мудни, завалени движения. На доста места Съюзът бе успял да го премине. Вече на няколко пъти прехвърляха и стената, но биваха отблъснати единствено благодарение на отчаяния отпор на Бялото око и все повече разрастващата се група от ранени под командването му.

Калдер беше прегракнал от викане, но виковете му така и не стигаха до хората. Всеки на крака и способен да държи оръжие се биеше, но южняците прииждаха, вълна след вълна, нескончаем прилив от хора. Нямаше представа къде беше Бледоликия. Мъртъв може би. Много от хората вече бяха мъртви. Подобен сблъсък — толкова близък бой, в който врагът плюе в лицето ти — не продължава дълго. Хората не са устроени за подобни схватки. Рано или късно, едната страна поддава и бива прегазена от другата. И този момент не беше далече. Калдер усещаше, че той наближава. Погледна тревожно през рамо. Шепа ранени и шепа стрелци, а зад тях — смътните очертания на фермата. Конят му беше там. Може би не беше прекалено късно да…

Вляво от него, от рова се изкатериха хора и хукнаха към него. Първоначално ги взе за свои, вслушали се в здравия разум и побягнали да си спасяват кожите. Тогава кръвта му замръзна — под калта се виждаше, че бяха съюзнически войни, промъкнали се през пробив в редицата.

Зяпна ги с отворена от изненада уста, докато тичаха тромаво към него. Прекалено късно е да бяга. Тичащият най-отпред го достигна — съюзнически офицер, останал без шлем, запъхтян, с изплезен от умора език. Замахна с калния си меч, Калдер се хвърли встрани и нагази в една локва. Втория замах успя да парира. Ударът усука дръжката на меча в ръката му и тя изтръпна чак до рамото.

Искаше му се да крещи нещо по-мъжествено, но вместо това успяваше да вика единствено: „Помощ! Мамка му! Помощ!“. Гласът му беше дрезгав, прегракнал и никой не го чуваше, нито пък му пукаше за него — всички бяха заети да се бият за собствения си живот.

Гледайки отстрани, никой не би предположил дори, че като момче Калдер всяка сутрин бе изкарван насила в двора, където да се упражнява с меч или копие. Не помнеше нищо от тренировките си. Държеше меча с две ръце и ръгаше нескопосано напред, като някоя бабичка с метла в ръце, която се опитва да убие паяк. Устата му зееше глуповато, а мократа коса му влизаше в очите. Да я беше подстригал, проклетата…

Офицерът замахна да го промуши и той ахна стреснато насреща му, спъна се в нещо, залитна и размаха отчаяно свободната си ръка в търсене на опора. В следващия момент си падна на задника. Беше се спънал в кола на едно от откраднатите знамена. Ха, каква ирония. Подгизналите му ботуши от стириянска кожа заритаха отчаяно в калта, докато се опитваше да се изправи. Южнякът пристъпи уморено към него, вдигна меч, изпищя и се свлече на колене. Главата му хвръкна настрани и тялото му се пльосна в скута на Калдер. Шурналата кръв го изпръска и той замига стреснато, със зяпнала уста, после взе да плюе.

— Реших да ти помогна малко. — Не беше истина. Над него, с меч в ръка, лъщяща от дъжда ризница и зловеща усмивка на пъпчасалото лице, стоеше Брод Десетократния. Най-неочакваният спасител от всички възможни. — Не можех да те оставя да отмъкнеш цялата слава, нали така?

Калдер изрита от себе си кървящия труп и се надигна тромаво.

— Една част от мен напира да те прати на майната ти!

— Ами другата част?

— Насрала се е от страх.

Беше самата истина. Нямаше да се учуди, ако следващата глава, отсечена от меча на Десетократния, е неговата.

Вместо това Десетократния го дари с пълна с изгнили зъби усмивка.

— Това ще да е първият път, когато те чувам да казваш истината.

— Сигурно е така.

Десетократния кимна към подгизналото и плувнало в кал меле.

— Идваш ли?

— И още как. — Замисли се за момент дали от него не се очаква да влети с рев в тълпата и да обърне развоя на битката. Това би направил Скейл. Но на Калдер такива неща хич не му се удаваха. Въодушевлението, което бе изпитал при вида на смазаната съюзническа кавалерия, отдавна се бе изпарило и сега пак беше просто подгизнал, премръзнал, натъртен тук-там и смазан от умора. Пристъпи напред, залитна престорено и докара една убедителна болезнена гримаса на лицето си. — А! Мамка му! Ти върви, ще те настигна.

Десетократния се усмихна широко.

— Естествено. Какво би те спряло? След мен, копелдаци!

Той поведе начумерената си дузина към пробива при последния ров. Останалата част от хората му вече се прехвърляха през стената и се включваха в битката.

Дъждът започна да отслабва. Калдер вече виждаше по-надалече и от това, което видя, му стана ясно, че появата на Десетократния май щеше да обърне развоя на битката отново в тяхна полза. Май. Още няколко южняци от другата страна и везните пак щяха да се изравнят. Слънцето надникна през облаците. Отдясно, над люлеещата се вълна от стоманени брони и ризници се появи бледа дъга и краят й докосна голото възвишение и ниската стена на билото му.

Проклетите копелета от другата страна на потока. Колко още щяха да чакат, преди да дойдат?

ВРЕМЕ ЗА МИР

Целият склон на хълма беше осеян с ранени мъже. С умиращи мъже. С мъртви мъже. На Финри й се стори, че сред тях видя познати лица, но не можеше да е сигурна дали бяха наистина мъртви приятели, мъртви познати или просто трупове с позната коса. На няколко пъти видя дори безжизненото лице на Хал, с облещени очи, зяпнала уста или изопнати в гротескна усмивка устни. Всъщност нямаше никакво значение. Най-страшното в момента не беше самата гледка на мъртвите, а това, с ужас установи тя, че беше свикнала с труповете.

Минаха през просеката в една ниска каменна стена и влязоха в кръга от каменни блокове. Нямаше празно място по тревата, където да не лежи труп. Някакъв войник се опитваше да затвори с пръсти огромна рана на бедрото си, но в момента, в който успяваше да стисне единия й край, другият зейваше и кръвта бликваше отново. Баща й слезе от коня си, офицерите му го последваха, а Финри последва тях. Едно пребледняло момче стискаше в калния си юмрук сигнална тръба и я наблюдаваше мълчаливо. Посърналата им процесия, игнорирана от всички, тръгна предпазливо през касапницата в кръга. Баща й се оглеждаше, стиснал до болка зъби.

Един младши офицер мина покрай тях, сякаш въобще не ги забелязваше.

— Строй се! Строй се! Ти! Къде, мамка му е… — крещеше и размахваше сабя той.

— Лорд-маршале — чу се отнякъде непогрешимо писклив глас.

Горст излезе с леко несигурна походка от група войници с окаян вид и вяло отдаде чест на баща й. Имаше вид на човек, преминал през сериозна битка. Бронята му беше очукана и измърляна с кал. Ножницата на сабята му беше празна, провиснала между краката му — комична гледка във всеки друг ден, но не и в днешния. На едната му скула имаше дълга рана със съсирена, почерняла кръв по краищата. Цялото му лице, а също дебелият му врат бяха покрити със засъхнали струйки кръв. Когато обърна глава, Финри видя, че другото му око беше отекло и кървавочервено, сякаш налято с кръв, а превръзката над него беше направо подгизнала.

— Полковник Горст, какво стана?

— Атакувахме. — Горст примига, погледът му спря на Финри и потрепна несигурно. Той замълча, вдигна бавно ръце, после ги спусна отчаяно. — И загубихме.

— Значи, северняците все още държат Героите?

Горст кимна.

— Къде е генерал Яленхорм? — попита баща й.

— Мъртъв — извиси глас Горст.

— Полковник Винклър?

— Мъртъв.

— Кой командва сега?

Горст мълчеше. Баща й се обърна и погледна намръщено към билото на Героите. Дъждът започваше да отслабва и дългият склон бавно изплуваше от сивата мътилка. С всяка крачка отъпкана трева, която разкриваше отдръпващата се пелена на дъжда, се показваха все повече трупове. Имаше мъртви и от двете страни, изпотрошени оръжия и брони, пречупени, заострени колове и стрели. Накрая се показа и почернялата от дъжда каменна стена, която опасваше билото. Под нея имаше още повече трупове, а над нея стърчаха копията на северняците. Хълмът още беше техен. Чакаха.

— Маршал Крой! — Първия магус не си беше направил труда да слезе от коня. Беше отпуснал длани на рога на седлото, провесил небрежно дебели пръсти отпред. Огледа внимателно касапницата в кръга и на лицето му се изписа леко разочарование. Имаше недоволния вид на човек, платил да оплевят градината му, но все още забелязващ тук-там по някой пропуснат стрък коприва. — Дребна несполука, но подкрепленията пристигат, а и времето се оправя. Ако нямате нищо против, прегрупирайте хората си и се подгответе за нова атака. Както изглежда, генерал Яленхорм е стигнал до самия връх, така че вторият ни опит ще е…

— Не — каза баща й.

Баяз го изгледа с едва доловимо недоумение, примесено с известна доза досада, точно както човек поглежда добре дресирано ловно куче, което изведнъж, по незнайно каква причина отказва да изпълни команда.

— Не?

— Не. Лейтенант, имате ли бяло знаме?

Знаменосецът на баща й погледна тревожно към Баяз, после към баща й, накрая преглътна тежко.

— Разбира се, лорд-маршале.

— Искам да го вдигнете, да тръгнете с коня си бавно нагоре по склона и да видите дали северняците няма да са склонни на преговори.

През застаналите наоколо офицери премина тревожен шепот. Горст пристъпи напред.

— Лорд-маршале, мисля, че ако опитаме пак…

— Вие сте кралският наблюдател. Наблюдавайте.

Горст се закова на място, хвърли бърз поглед на Финри, затвори зяпналата си уста и отстъпи назад.

Първия магус проследи издигането на бялото знаме. Небето над него просветляваше, но погледът му ставаше все по-буреносен. Смушка коня, разпръсна от пътя си няколко войници и се приближи.

— Негово Величество ще е истински озадачен, лорд-маршале. — Осанката му излъчваше ясно осезаемо страхопочитание и беше пълна противоположност на вида му — набит старец, в подгизнало от дъжда палто. — Той очаква всеки един от войниците му да изпълни своя дълг.

Бащата на Финри се изправи пред коня и изпъчил гърди и вдигнал гордо брадичка, пое върху себе си цялата тежест на недоволството на Първия магус.

— Моят дълг е да опазя живота на тези хора. Просто не мога да понеса дори мисълта за нова атака. Не и под моето командване.

— И колко дълго, мислите, ще продължи то?

— Достатъчно дълго. Тръгвай! — викна той на знаменосеца си и лейтенантът препусна напред с развято над главата бяло знаме.

— Лорд-маршале. — Надвеси се от коня си Баяз и всяка сричка от думите му се стовари като канара. — Искрено се надявам, че сте обмислили последствията…

— Обмислих ги и съм готов да ги приема. — Бащата на Финри също се наклони леко към Баяз, с присвити очи, сякаш да посрещне силен вятър. На Финри й се стори, че ръцете му трепереха, но гласът му беше спокоен, а думите премерени. — Подозирам, че това, за което наистина ще съжалявам, е, че допуснах да стигнем толкова далече.

Физиономията на Баяз се смръщи още повече и съскането му стана направо непоносимо за ушите.

— О, човек може да съжалява за много повече от това, лорд-маршале…

— Ако позволите да ви прекъсна?

Прислужникът на Баяз се зададе с небрежна походка между труповете. Беше подгизнал до кости, сякаш беше плувал с дрехите, окалян до уши, сякаш беше газил в тресавище, но въпреки това не даваше никакви признаци на неудобство. Баяз се надвеси от седлото и той зашепна в ухото му, покрил устата си с шепа. Сърдитото изражение на Първия магус се поотпусна, той се изправи отново на седлото, замисли се за момент и накрая сви рамене.

— Така да бъде, лорд-маршале — каза той. — Вие командвате.

Бащата на Финри се обърна на другата страна.

— Ще ми трябва преводач. Кой говори езика?

Един офицер с дебела превръзка на ръката излезе напред.

— В началото на атаката Кучето и част от хората му бяха с нас, но…

Той обходи с премрежен поглед окаяната тълпа от ранени и пребити от умора войници. Кой би могъл да знае къде е който и да е в момент като този?

— Аз говоря малко езика — каза Горст.

— „Говоря малко“ е равносилно на недоразумение. Не можем да си го позволим.

— Значи, ще трябва да съм аз — каза Финри.

Баща й я изгледа смаяно не просто за това, че се нагърбваше доброволно с подобна задача, а сякаш беше забравил, че е тук.

— В никакъв случай. Не мога…

— Да си позволиш да чакаш? — довърши вместо него тя. — Вчера говорих с Дау Черния. Той ме познава. По мен изпрати предложението си за преговори. Аз съм най-удачният избор за това начинание. Ще трябва да съм аз.

Баща й продължи да я гледа за известно време, накрая се усмихна едва.

— Добре.

— Ще ви придружа — извиси глас Горст. Крайно неестествена и безсмислена проява на рицарство насред подобна касапница. — Полковник Фелниг, ще ми заемете ли сабята си? Изгубих моята на билото.

Тримата тръгнаха, през пелената на ситния ръмеж, нагоре по склона, право към Героите. На половината път баща й се подхлъзна, падна и се хвана за туфа трева. Финри се спусна да му помогне и той й се усмихна и потупа нежно ръката й. Изведнъж изглеждаше много остарял. Конфронтацията с Баяз сякаш бе добавила десетина години към възрастта му. Естествено, Финри се гордееше с баща си, откакто се помнеше. Но не мислеше, че някога се е гордяла толкова много с него, както в онзи момент. Толкова горда и едновременно с това така натъжена.

Прекрасна издърпа иглата, изтегли конеца и го завърза на възел. Обикновено Уирън вършеше това, но за голяма жалост, Перкото беше приключил завинаги с шиенето на рани.

— Добре, че имаш дебела глава.

— И ми служи добре, цял живот.

Гушата отвърна на шегата, без да се замисля. Не чакаше, а и не получи смях в замяна. Тогава се чу викът. Дойде откъм стената. Откъдето трябваше да дойде, в случай че онези от Съюза тръгнат отново нагоре. Той стана и светът се разлюля бясно пред очите му. Главата му щеше да се пръсне.

— Добре ли си? — подхвана го за лакътя Йон.

— Ъхъ, доколкото може, предвид всичко това наоколо. — Гушата се удържа да не повърне и се запровира през тълпата. Долината се ширна пред него от билото на Героите. Бурята се отдръпваше и небето беше придобило странни оттенъци. — Идват ли?

Не беше сигурен, че щяха да удържат нова атака. Той самият нямаше да издържи.

Дау обаче се беше нахилил до уши.

— В известен смисъл. — Той посочи трите фигурки, които се изкачваха по склона към Героите. Вървяха по същата пътека, по която преди няколко дни Сухара беше дошъл да си иска обратно хълма. Когато Гушата още имаше почти пълна дузина, хора, които разчитаха на него да ги опази живи и здрави. — Мисля, че искат да говорим.

— Да говорим ли?

— Хайде.

Дау хвърли омазаната си в кръв секира на Тръпката, оправи огърлицата на гърдите си и тръгна през просеката в обраслата с мъх каменна стена.

— По-бавно — викна след него Гушата и тръгна надолу. — Не мисля, че краката ми ще издържат!

Трите фигури приближиха. Леко му олекна, когато видя, че една от тях беше жената, която беше отвел вчера до моста, сега облечена с войнишко палто. Но облекчението му бързо се стопи, когато видя кой вървеше зад нея. Едрият южняк, който за малко не го уби, имаше превръзка на голямата си глава.

Срещнаха се на средата на склона между Героите и Децата. Където първите стрели бяха осеяли земята. Третият, възрастен мъж, изпъна гордо рамене и скръсти ръце зад гърба си. Беше гладко избръснат, с късо подстригана посивяла коса и остър, проницателен поглед. Беше облечен с черно палто, с извезани със сребърен конец на реверите листа. Мечът на кръста му, чиято дръжка завършваше с голям скъпоценен камък, нямаше вид, че някога е бил ваден от ножницата. До него стоеше момичето, а малко зад нея — дебеловратият войник. Едното му око беше кървясало и отекло, на другата скула имаше дълга порезна рана, но не изпускаше Гушата от поглед. Беше оставил меча си в битката за билото, но сега явно се беше сдобил с нов. Човек нямаше нужда да търси дълго, за да се сдобие с острие наоколо. Такива бяха времената.

Дау спря няколко крачки над тях на склона, а Гушата — на крачка зад него. Скръсти ръце на гърдите си, достатъчно близо до дръжката на меча, не че щеше да има сили да извади проклетото нещо от ножницата. Да стои на крака, му беше достатъчно предизвикателство в момента. Дау изглеждаше в доста по-ведро настроение.

— Гледай ти, гледай ти — ухили се той до уши и разпери ръце към момичето. — Не мислех, че някога отново ще се срещнем. Една прегръдка?

— Не, благодаря — отвърна тя. — Това е баща ми, лорд-маршал Крой, командир на армията на Негово Вели…

— Досетих се. Но ти ме излъга.

— Така ли? — намръщи се момичето.

— По-нисък е от мен. Или поне така изглежда оттук, където съм застанал. Какъв ден само, а? Какъв червен ден. — Той подпъхна върха на ботуша си под едно южняшко копие и го подритна небрежно настрани. — Та какво мога да направя за вас?

— Баща ми иска да сложите край на боевете.

Гушата изпита такова облекчение, че подутите му колене насмалко да омекнат. Дау не беше толкова ентусиазиран.

— Можеше да го направи вчера, когато му предложих. Щеше да ни спести доста копане.

— Сега той предлага.

Дау се извърна да погледне Гушата и той сви едва-едва рамене.

— По-добре късно, отколкото никога.

— Хм. — Дау изгледа с премрежен поглед момичето, войника, накрая маршала, сякаш се канеше да откаже. Вместо това сложи ръце на кръста и въздъхна. — Е, добре. Аз още от самото начало не исках това. Имам си предостатъчно от своите за убиване. Можех да се занимавам с това, вместо да си пилея времето и силите с вас.

Момичето размени няколко думи с баща си.

— Баща ми много се радва да го чуе — каза тя.

— И моята радост край няма. Имам да оправя няколко неща, преди да уговорим подробностите. — Той хвърли поглед към Децата. — Мисля, че вие също. Ще говорим утре. Да кажем, следобед. Не работя добре на празен стомах.

Момичето повтори на южняшки казаното на баща си. Гушата погледна едрия войник и той отвърна на погледа му. Имаше голямо петно от размазана кръв по шията. Негова, на Гушата, или на някой от мъртвите му другари? Само допреди час бяха драпали със зъби и нокти да се избият. Сега от това вече нямаше нужда. Замисли се защо въобще някога е имало.

— Този там е един шибан убиец — кимна Дау към едрия войник, несъзнателно обобщавайки мислите на Гушата.

Момичето се извърна през рамо.

— Той е… — замисли се тя над точните думи — кралският наблюдател.

— Хм — прихна Дау — Днес определено не беше дошъл да гледа. Голям звяр се крие в него и го казвам като комплимент. Хора като него се издигат високо от нашата страна на Уайтфлоу. Ако беше северняк, щеше да е във всички песни. Мамка му, щеше да е крал, вместо да гледа от негово име. — Дау се изхили с онази негова вълча усмивка. — Я го питай дали не иска да работи за мен.

Момичето понечи да го направи, но дебеловратият я изпревари и заговори с доста силен акцент и най-странния, писклив като на момиче глас, какъвто Гушата никога не беше чувал да излиза от гърлото на мъж.

— Доволен съм където съм.

Дау повдигна многозначително една вежда.

— Естествено, че си. Предоволен. Заради това ще да си такъв изпечен убиец.

— Ами приятелката ми? — попита момичето. — Онази, която беше пленена с мен…

— Не се отказваш лесно, а? — усмихна се отново Дау. — Наистина ли мислиш, че сега някой ще си я иска обратно?

Момичето го погледна право в очите.

— Аз я искам обратно. Не направих ли каквото поиска от мен?

— За някои е прекалено късно. — Дау огледа следите от касапницата, пръснати по целия склон, и въздъхна. — Но това е войната, а? Все някой трябва да загуби. Може би ще е добра идея да разпратите вести, да кажете на всички, че вече могат да спрат да се бият и да седнат да си попеят хубаво край огъня. Ще е срамота да продължим да се избиваме за едното нищо, нали?

Момичето примига за момент, после преведе на баща си.

— Баща ми иска да си приберем мъртвите — каза тя, но Защитника на Севера вече се беше обърнал да си върви.

— Утре — подхвърли през рамо той. — Те няма да избягат.

Дау Черния тръгна нагоре по склона, а възрастният й се усмихна едва, някак извинително дори, после го последва.

Финри пое дълбоко дъх, после въздъхна тежко.

— Ами това е.

— Мирът винаги е до известна доза разочарование — каза баща й, — при все това е за предпочитане.

Той се обърна сковано и тръгна към Децата. Финри тръгна до него.

Един набързо скалъпен разговор, няколко безвкусни шеги, които за повече от половината от петимата присъстващи останаха неразбрани, и всичко свърши. Войната свърши. Не можеше ли да го проведат този разговор в началото и сега всички тези хора да са живи и здрави? Все още да са с по две ръце, два крака? Както и да го въртеше, не можеше да го напасне така, че да е възможно. Вероятно трябваше да се ядосва заради огромните загуби, но беше прекалено уморена и това, което наистина я дразнеше в момента, бяха мокрите дрехи, които прежуляха кожата й. Поне всичко свърши…

Над бойното поле се изтърколи гръм. Ужасяващ, умопомрачителен трясък. За момент Финри си помисли, че гръмотевица е ударила Героите — последен изблик на гняв от отиващата си буря. Но тогава видя огромното огнено кълбо, което се издигна над Осранг. Беше толкова голямо, че й се стори, че долавя топлината му по лицето си. От него, последвани от сиви дири прахоляк и дим, във въздуха се разлетяха малки черни прашинки. Части от къщи, осъзна Финри. Греди, каменни блокове. И хора. Огненото кълбо изчезна и на негово място остана огромен черен облак, който започна да се излива нагоре в небето, като обърнат наопаки водопад.

— Хал — прошепна Финри и преди да се опомни, вече тичаше надолу по склона.

— Финри! — извика след нея баща й.

— Аз отивам — чу тя гласът на Горст.

Не спря, не се обърна, продължи да тича надолу, а полите на шинела на Хал се оплитаха в краката й.

— Какво беше това, мамка му — промърмори Гушата, загледан в дебелия стълб дим, който вятърът вече започваше да отнася към тях. В основата му оранжевееха огньове и пламъците им облизваха останките от къщи.

— Упс — каза Дау. — Това ще да е изненадата на Ишри. Кофти момент избра да я поднесе.

Всеки друг ден Гушата щеше да е скован от ужас при тази гледка, но не и днес — днес нямаше сили дори за това. Човек може да понесе точно определено количество страх и той отдавна беше преминал границата. Преглътна тежко, обърна гръб на огромното дърво от дим и прахоляк, което разперваше клони над долината, и затътри крака след Дау.

— Не е точно победа — чу го да казва, — но като цяло никак не е зле. Прати някой да каже на Ричи да прибира инструментите. На Десетократния и Калдер също, ако още са…

— Главатар.

Гушата спря на мокрия склон, до един паднал по очи съюзнически войник. Човек трябва да постъпва, както е редно. Да застане зад главатаря си, без значение какво чувства отвътре. Беше се придържал към това цял живот, а както казват хората, старите коне нови огради не прескачат.

— Да? — Когато погледна назад към Гушата, усмивката на Дау се стопи. — Какво си се намръщил така?

— Трябва да ти кажа нещо.

МОМЕНТЪТ НА ИСТИНАТА

Пороят най-после беше спрял, но от листата не спираше да капе вода по подгизналите, смазани от умора и намусени войници от Първи полк на Негово Величество. А сред тях най-подгизнал, изморен и намусен беше ефрейтор Тъни. Той все още клечеше в храстите. И продължаваше да се взира в късия участък от стената, от който не беше откъснал очи цял ден днес, а също и повечето от вчера. Клепачите и скулите му бяха зачервени от непрестанното притискане на месинговия пръстен на далекогледа, вратът му беше зачервен от непрестанното чешене, задникът и подмишниците му бяха разранени почти до кръв, протрити от мокрите дрехи. Колоритният му войнишки живот бе изпъстрен с какви ли не гадни задачи, но тази се оказа сред най-противните. Успяваше някак да съчетае двете неизбежни и самоизключващи се крайности на армейския живот — ужас и скука. По едно време стената беше изчезнала зад сивотата на пороя, но сега отново се виждаше. Все същата обрасла с мъх камара камъни, която се спускаше към потока. С все същите копия, щръкнали над нея.

— Вижда ли се вече? — изсъска полковник Валимир.

— Да, господине. И те все още са там.

— Я ми дай това! — Валимир грабна далекогледа от ръката му, надигна се и погледна към стената, после се свлече намусен обратно. — Проклятие! — Тъни му съчувстваше умерено. Не повече, отколкото по принцип съчувстваше на кой да е офицер. Ако тръгнеха, щяха да нарушат заповедта на Митерик. Ако останеха, нямаше да изпълнят заповедта на Митерик. Каквото и да направеше полковникът, все щеше да е виновен. Ето го и поредното, не че има нужда от още повече, доказателство защо човек не трябва да се издига повече от ефрейтор. — Тръгваме, пък каквото ще да става! — отсече Валимир. Жаждата за слава очевидно беше надделяла. — Пригответе хората за атака.

— Разбрано, господине — отдаде чест Форест.

Край. Край на стратегиите за отлагане, край на търсенето на по-лека задача, край на престорените болести или наранявания. Беше време за бой и Тъни трябваше да си признае, че докато закопчаваше ремъка на шлема си, почувства нещо почти като облекчение. Каквото и да е, само да не е още клечане в проклетия храсталак. Заповедта бе предадена шепнешком по редицата, мъжете се изправиха с подрънкване и стържене на брони и извадиха оръжията.

— Тръгваме, значи? — попита Жълтен с ококорени от страх очи.

— Тръгваме.

Тъни почувства лек световъртеж, докато развързваше връзките на брезентовия калъф на знамето. Свали го. Усети добре познатото стягане в гърлото, докато внимателно развиваше скъпоценното парче червен плат. Не беше страх. В никакъв случай, не. Беше онова другото, много по-страшното усещане. Същото, което години наред така старателно се беше опитвал да задуши в себе си, но то всеки път се пробуждаше, отново и отново, все по-силно и винаги в момент, в който най-малко го искаше.

— Е, тръгваме — прошепна Тъни. Разви докрай знамето и златното слънце на Съюза се показа от скривалището си. В него беше извезано числото едно. Знамето на полка, в който Тъни служеше, откогато беше още момче. Дълга служба — в пустини и сняг. Избродираните със златен конец имена на десетки битки лъщяха в сумрака. Битки, водени и спечелени от по-достойни мъже. — Ех, мамка му, тръгваме.

Носът го болеше. Вдигна поглед към клоните, към черните листа и светлите парчета небе между тях, към блестящите като мъниста водни капки по краищата им. Примига учестено, за да прогони сълзите, напиращи в очите му. Застана на самия край на гората. Преглътна тежко буцата в гърлото си, докато гледаше как мъжете се нареждат в дълга редица от двете му страни. Ръцете и краката му тръпнеха. Жълтен и Уорт — последните от прикачените му новобранци — застанаха зад него и извърнаха бледи лица към водата и стената отвъд нея. Към…

— Атака! — изрева Форест и Тъни тръгна.

Излетя между дърветата и се понесе надолу по склона. Криволичеше между пъновете, скачаше от един на друг. Чуваше зад себе си виковете на други тичащи мъже, но не се обърна — беше прекалено зает да държи знамето с две ръце високо над главата си. Вятърът го опъваше право назад и дългият прът напрягаше дланите, ръцете, раменете му.

Краката му плеснаха в потока и той загази през бавната вода. Спря на половината път до отсрещния бряг, нагазил до средата на бедрата, размаха знамето напред-назад и златното слънце заблестя.

— Напред, копелдаци! — изрева на прииждащите зад него мъже. — Напред, Първи! Напред! Напред!

С периферното си зрение зърна нещо да профучава покрай главата му.

— Улучен съм! — изпищя Уорт, залитна и се запрепъва през водата.

Шлемът му беше усукан на една страна, а ръцете му опипваха трескаво нагръдника на бронята му.

— От птиче лайно, глупако!

Тъни хвана знамето с една ръка, а с другата го сграбчи под мишницата и го изправи отново на крака, после хукна отново напред, с високо вдигнати колене, вдигащ пръски вода при всеки скок.

Изкатери се по зеленясалите от мъх камъни на отсрещния бряг, после нагоре, като се вкопчваше със свободната ръка в корени и стръкове трева. Мокрите му ботуши се пързаляха по влажната пръст, но най-накрая се прехвърли през тревната козирка, увиснала над водата. Не чуваше нищо освен собствения си дъх, който отекваше в шлема му. Хвърли поглед назад. Целият полк, или поне няколкостотинте души, останали от него, тичаха надолу по отсрещния бряг и прекосяваха потока сред фонтани от блестящи пръски.

Тъни вдигна високо развятото знаме, изрева с пълно гърло и изтегли сабята си от ножницата. Хукна напред. Тежките му стъпки кънтяха. Лицето му бе застинало в зловеща, озъбена маска. Право към стената и копията над нея. Последни два скока и Тъни се озова върху свободно натрупаните камъни от стената. Изкрещя като побъркан, замахна със сабята на една страна, после на другата, острието изтрака по дървените пръти и копията паднаха назад…

Зад стената нямаше никой.

Само няколко стари копия и пики, подпрени на стената, разлюляно на вълни ечемично поле и гористи склонове, които бавно се издигаха към северния край на долината, почти същите като тези на южния.

И никой, с когото да се бие.

Но безсъмнено бой е имало, при това тежък. Отдясно нивата беше изпотъпкана, а земята пред стената, превърната в огромна кална маса, беше осеяна с труповете на хора и коне — грозните остатъци на победа и погром.

Бой е имало, но беше свършил.

Тъни примижа към далечината. На няколкостотин крачки на североизток видя тичащи през полето хора. Слънцето пробиваше облаците и лъчите му проблясваха в броните им. Северняците, както можеше да предположи. И след като не видя никой да ги преследва, явно се оттегляха доброволно.

— Яа! — изкрещя Уорт, докато връхлиташе стената. Боен вик, който не би разтревожил и патица. — Яа! — Той се надвеси над камъните и заръга със сабята си напосоки. — Яаа?

— Няма никой — каза Тъни и отпусна острието си надолу.

— Няма ли? — промърмори Уорт и започна да си оправя шлема.

Тъни приседна бавно на стената и подпря знамето между коленете си.

— Само онзи там. — Наблизо стърчеше плашило. Към двата пръта, които представляваха ръцете му, бяха привързани копия, а на пълната със слама торба, която беше главата му, се мъдреше лъскав стоманен шлем. — Мисля, че един полк ще е достатъчен да го победи.

Какъв евтин трик. Но веднъж осъзнал измамата, човек би казал същото за всички трикове. Тъни трябваше да се досети, че е номер. Та той самият беше въртял не един и два, вярно, на собствените си офицери, но все пак.

Все повече войници пристигаха на стената. Мокри до кости, запъхтени, на тълпи, нито следа от строй. Един прескочи стената, отиде до плашилото и насочи към него сабята си.

— В името на Негово Величество, свали оръжието! — изрева той.

Тук-там някой се разсмя, но смехът моментално секна, когато Валимир със сержант Форест от едната страна се появиха пред стената. Лицето на полковника беше изкривено от ярост, докато се изкатерваше по камъните.

Откъм пролуката в стената отдясно се зададе препускащ ездач. Същата пролука, пред която беше протекла свирепата битка. Битката, която славно трябваше да обърнат с появата си. Битката, която беше свършила, преди да минат потока. Ездачът дръпна юздите и спря пред тях. И той, и конят му бяха покрити с пръски кал от бесния галоп.

— Тук ли е генерал Митерик? — успя да си поеме дъх ездачът.

— Боя се, че не — отвърна Тъни.

— Знаеш ли къде е?

— Боя се, че не.

— Какво става, човече? — кресна Валимир.

Скочи от стената, ножницата се оплете в краката му и той за малко да падне. Вестоносецът отдаде отривисто чест.

— Господине, маршал Крой заповяда незабавно спиране на бойните действия. — Той се усмихна и насред калното му лице блеснаха два реда бели зъби. — Сключихме мир със северняците!

Извърна умело коня, препусна покрай две провиснали унило, окъсани и окаляни знамена пред стената и се отдалечи на юг, към напредващата през опустошените нивя съюзническа пехота.

— Мир? — смотолеви подгизналият, треперещ Жълтен.

— Мир — изръмжа Уорт, докато се опитваше да изтрие птичето лайно от нагръдника си.

— Мамка му! — кресна Валимир и захвърли гневно сабята си на земята.

Тъни повдигна вежди и заби острието на своята в пръстта до крака си. Със сигурност не питаеше такива силни чувства като Валимир, но не можеше да отрече, че бе леко разочарован от развоя на събитията.

— Но това е то войната, а, красавице моя?

Тъни започна да навива знамето на Първи, като приглаждаше внимателно гънките му, също като булка, прибираща в сандък сватбения си воал след края на големия ден.

— На това казвам аз носене на знаме, ефрейтор! — Форест стоеше на крачка-две от Тъни, стъпил с един крак на стената, с огромна усмивка на белязаното му лице. — Начело на мъжете, най-отпред, на най-опасното място в строя, но готов за най-много слава. „Напред!“, извика смело ефрейтор Тъни и се хвърли без капка колебание право срещу врага! Е, както се оказа, враг нямаше, но все пак. Знаех си аз, че ще си свършиш работата. Винаги го правиш. Не можеш да се сдържиш, а? Ефрейтор Тъни, героят на Първи!

— Върви на майната си, Форест.

Тъни започна да нахлузва бавно брезентовия калъф върху навитото знаме, загледан на североизток, където последните северняци се отдалечаваха през огрените от слънцето нивя.

Късмет. Едни го имат. Други, не. Докато тътреше крака след хората си през полето, изтощен, окалян, но жив, Калдер не можеше да отрече, че беше от първите. Мъртвите му бяха свидетели, той имаше късмет.

Щур късмет. Че Митерик бе направил очевидно абсурдното и бе тръгнал в атака, без да провери преди това терена или да изчака да съмне, и така бе обрекъл на смърт кавалерията си. Че от всички хора на този свят Брод Десетократния му се бе притекъл на помощ — най-върлият враг на Калдер бе спасил живота му. Дори дъждът беше на негова страна, изсипа се точно навреме, за да разбие строя на съюзническата пехота и да превърне удобната за тях земя в кошмарно тресавище.

И накрая, онези в гората, които като нищо можеха да го довършат, бяха излъгани от няколко копия и пики, взети от мъртвите, от едно плашило и група момчета, които за по една пара на човек се редуваха да слагат огромните за малките им глави шлемове и да се подават от време на време над стената. Оправяй се както можеш, беше казал Дау, и ето че дръзкият принц Калдер отново беше намерил изход от положението.

Зави му се свят при мисълта какъв невероятен късмет беше извадил днес. Имаше чувството, че това не е случайно, че съдбата му е предопределила нещо. Че има големи планове за него. Как иначе се беше измъкнал от всичко това невредим? Той, Калдер, човекът, който не заслужаваше нищо?

Отпред през полето минаваха стара канавка и синор зад нея. Някогашна граница на нечия нива, която баща му бе пропуснал да заличи, и идеалното място за отбранителна редица. И за още мъничко късмет. Осъзна, че мисли за Скейл, че му се иска той да бе доживял да види това. Да го прегърне, потупа по гърба и най-накрая да му каже, че се гордее с него. Калдер остана и се би. Но което бе още по-странното, победи. Смееше се, докато прескачаше канавката. Промуши се през една пролука в храстите на синора… И закова на място.

Част от хората му се бяха пръснали отпред, повечето насядали, дори налягали по земята, захвърлили настрани оръжия, смазани от тежката битка и тичането през полето. Бледоликия също беше тук, но те не бяха сами. Зад тях, наредени в полукръг, стояха близо двайсетина от хората на Дау. Мрачно сборище от навъсени копелдаци, а в средата, бижуто в короната — Коул Тръпката, приковал око в Калдер.

Нямаше причина да са тук. Освен ако Кърнден Гушата не беше изпълнил заканата си и не беше казал истината на Дау Черния. А Кърнден Гушата беше човек, който кажеше ли нещо, правеше го. Калдер прокара език по устните си. Глупаво от негова страна да залага на карта срещу неизбежното. Явно беше такъв изпечен лъжец, че бе успял да излъже самия себе си.

— Принц Калдер — прошепна Тръпката и пристъпи напред.

Твърде късно за бягане. Пък и къде, обратно при Съюза? В главата му се прокрадна някаква налудничава надежда, че най-близките хора на баща му ще скочат в негова защита. Само дето те не бяха доживели толкова дълго, пикаейки срещу вятъра. Калдер погледна към Бледоликия и възрастният войн сви леко рамене. Вярно, Калдер им беше дал ден, с който да се гордеят, но само заради това не можеше да очаква равносилни на самоубийство прояви на вярност от тяхна страна. Не ги и заслужаваше. Също като Коул Ричи, те нямаше да се подпалят сами. Човек трябва да е реалист за тези неща, както толкова обичаше да казва проклетият Кървавия девет.

Ето защо Калдер просто се усмихна натъжено и опита да си поеме дъх, докато Тръпката пристъпи към него. Нова крачка. Ужасният белег надвисна над него. Смущаващо близо. Дотолкова, че усети дъха на Тръпката по лицето си. Дотолкова, че да го целуне, ако реши. Дотолкова, че вече виждаше единствено отражението на неубедително нахилената си физиономия в металното око.

— Дау те вика.

Късмет. Едни го имат. Други, не.

ТРОФЕИ

Първо долови миризмата. Първоначално просто на загоряла гозба на печката. След това на клада.

После на нещо повече. Задушлив дим, който гъделичкаше гърлото му.

Миризмата на горяща къща. Така миришеше Адуа по време на обсадата. А също къщата за развлечения „Кардоти“, докато се луташе из пълните с дим коридори.

Финри яздеше бясно и предвид болките и световъртежа му, скоро се откъсна напред, разпръсквайки хората от пътя. Докато подминаваха странноприемницата, като черен сняг от небето започна да се сипе пепелта. Палисадата на Осранг изплува от пушилката, земята пред нея — осеяна с отломки. Обгорено дърво и натрошени керемиди, а из въздуха се носеха на парцали разпокъсани платове.

Пред южната порта имаше още повече ранени, пръснати хаотично по земята — разкъсани и обгорени, омазани с кръв и сажди. Но звуците, които се носеха из града бяха същите като на Героите. Каквито винаги са. Горст стисна зъби. Някой да направи нещо, моля, помогнете им, убийте ги, все едно, но спрете проклетото им блеене.

Финри вече беше скочила от коня и тръгваше да влиза в града. Горст хукна след нея и я настигна малко след портата. Лицето му пламтеше, а в главата му блъскаха чукове. На идване му се стори, че слънцето се показваше през облаците, но за Осранг това нямаше значение — градът тънеше в сумрак. В дървените къщи горяха пожари. Пламъците се издигаха високо, а топлината им пресушаваше устата на Горст, изсмукваше потта от лицето му и караше въздуха да трепти. Видя една къща — изтърбушена, зейнала като изкормен търбух — с една липсваща стена, с щръкнали във въздуха дъски от пода на втория етаж, с прозорци, гледащи от нищо към нищо.

На̀ ти война. Това е тя, лишена от блясък и украса. От лъснатите копчета по униформите, повдигащите духа маршове и парадната помпозност. От мъжествено стиснатите зъби и наперено изпъчените гърди. От речите, сигналните тръби и възвишените идеали. Това е тя, войната — разсъблечена до истинската си същност.

Отпред някой беше клекнал над човек на земята и му помагаше. Вдигна почерняло от сажди лице. Не, не помагаше. Сваляше ботушите на онзи на земята. Когато Горст приближи, онзи се стресна и побягна нанякъде в сумрака. Горст погледна към войника на земята — едното му босо стъпало се белееше на фона на черната земя. О, цветът на мъжеството! О, смелите момчета на Съюза. Не ги пращайте повече на война. До момента, в който не ни потрябват отново като примамка или стръв.

— Къде да търсим? — попита прегракнал от дима Горст.

Финри го зяпна и спря за момент. Разчорлената й коса беше паднала през лицето, имаше сажди по горната устна, а очите й шареха облещени. Но все така красива. Не, повече. По-красива.

— Там! При моста. Бил е най-отпред. Какво благородство! Какъв героизъм! Води ме тогава, любов моя, към моста!

Двамата минаха покрай един ред подпалени от пожарите дървета, чиито горящи листа се сипеха като конфети по земята. Пейте! Всички да възпеят щастливата двойка! Чуваха се викове, приглушени, идващи някъде от сумрака. Едни търсеха помощ, други търсеха на кого да помогнат, трети — кого да ограбят. Неясни силуети — хора, коленичили над други, хора, носещи носилки, оглеждаха се, озъртаха се, сякаш бяха изгубили нещо, ровеха в купчините от отломки с ръце. Как е възможно да откриеш човек насред всичко това? Къде можеш да откриеш един човек? Цял човек.

Навсякъде имаше трупове. И части от трупове. Неразличими. Парчета месо. Хайде сега някой да ги смете, да ги напъха в лъскави ковчези и да ги върне обратно в Адуа, за да може кралят да приеме тържествено процесията им, кралицата да рони сълзи по напудреното си лице, а хората да клатят глави — защо, защо — докато в същото време си мислят какво да сготвят за вечеря, трябва ли им нов чифт обувки, или каквото там друго ги тревожи в момента, мамка му.

— Насам! — извика Финри и Горст се спусна към нея. Вдигна и отмести една пречупена греда. Два бяха труповете под нея, но нито един на офицер. Тя поклати глава, прехапа устни и сложи ръка на рамото му. Той трябваше да положи усилия да скрие усмивката си. Нима не осъзнаваше каква тръпка пораждаше в него допира на ръката й? Някой искаше присъствието му. Някой се нуждаеше от него. Нещо повече, този някой беше тя.

Задавена от дима и с насълзени очи, Финри продължи да снове от една опустошена къща към друга. Ровеше с ръце в отломките, преобръщаше телата, а Горст я следваше по петите. Претърсваше всяка педя земя, със същото настървение като нея. Че дори по-силно. Но по друга причина. Ще разровя следващата купчина боклук и той ще е там — обезобразен труп, зяпнала уста, далече не толкова красив като приживе. И тя ще го види. О, не! О, да. Жестока, злобна, прекрасна съдба. И в страданието си тя ще се обърне към мен, ще ридае на рамото ми, дори може да блъска леко с юмрук гърдите ми, а аз ще я прегръщам, ще шептя блудкави успокоителни слова в ухото й, ще бъда скалата, на която да се опре, и ще бъдем заедно, както трябваше, както би могло да бъде, ако имах смелостта да й предложа.

Усмихнат до уши, Горст преобърна поредното тяло. Друг офицер. Едната му ръка беше толкова лошо счупена, че беше усукана зад гърба. Така рано отишъл си от този свят, с целия живот пред него, дрън-дрън, дрън-дрън. Къде е Брок? Дайте ми Брок.

Стърчащи, остри камъни и един огромен кратер — това беше останало от моста в Осранг. Повечето постройки около него представляваха просто купчини отломки и боклук, но една — иззидана от камък — стоеше до голяма степен непокътната. Покривът й беше отнесен и някои от оголените му греди горяха. Горст тръгна натам. През това време Финри, притиснала ръка към устата си, се зае да преобръща труповете наоколо. Под масивния горен праг на входа нямаше врата, тя беше изтръгната от пантите и лежеше на земята, а под нея се подаваше ботуш. Горст се наведе и вдигна вратата настрани, все едно открехваше ковчег.

И там беше Брок. На пръв поглед не изглеждаше зле ранен. Лицето му беше покрито със струйки кръв, но не беше смазано на пихтия, както се бе надявал Горст. Единият му крак беше извит в неестествена поза, но си беше на мястото, също както другият и двете му ръце.

Горст клекна над него и постави ръка над устата му. Долови дъх. Още е жив. Получи такъв отрезвяващ пристъп на разочарование, че коленете му омекнаха. Всеки момент щеше да избухне от ярост. Измамен. Горст ли, онзи писклив кралски шут, от къде на къде ще получава каквото иска? От каквото се нуждае? Което заслужава? Ха, я да му го размахаме за малко под носа, после да му го отнемем и да се спукаме от смях! Измамен. Точно като в Сипани. Точно като на Героите. Точно като… винаги.

Горст повдигна вежда, въздъхна тихо, дълбоко, премести ръка надолу, към шията на Брок. Обгърна с палеца и средния си пръст врата му, напипа най-тънката му част и бавно стисна.

Къде е разликата? Напълваш сто ями със северняшки трупове — браво, ще има парад в твоя чест! Убиваш един, но със същата униформа — убиец. Престъпление. Недостойно дори за презрение. Нима не сме всички хора? От плът, кръв и мечти?

Той натисна малко по-силно, нямаше търпение да сложи край на всичко. Пък и Брок не възрази. Само потрепери леко. И бездруго, беше почти мъртъв. Нищо повече от малко подбутване на съдбата в правилната посока.

Толкова по-лесно, в сравнение с другите. Без стомана, писъци и мръсотия, просто лек натиск и малко време. А и толкова повече смисъл в сравнение с другите. Те нямаха нищо, което исках, просто бяха на противоположната страна. От тяхната смърт трябва да се срамувам. Но това тук? Това е справедливост. Оправдано е. Това е…

— Откри ли нещо?

Ръката на Горст подскочи и той намести пръсти под челюстта на Брок, все едно проверяваше за пулс.

— Жив е — каза дрезгаво.

Финри се наведе до него, постави една трепереща ръка на лицето на Брок, другата притисна към устата си. От гърлото й се отрони шумна въздишка на облекчение, която имаше същия ефект върху Горст, какъвто би имал кинжал в лицето. Той пъхна една ръка под коленете на Брок, другата под гърба му и го вдигна от земята. Провалих се дори в убиването на човек. Сега не ми остава друго, освен да го спася.

Една от полевите болници беше разположена край южната порта и брезентът на шатрата й беше посивял от натрупаната по него пепел. Отвън чакаха на опашка реда си ранените. Притискаха с длани всевъзможни рани, стенеха, виеха или мълчаха с облещени, празни очи. Горст тръгна безцеремонно през тях, право към входа на шатрата. Да, ние можем да се прередим, защото аз съм кралският наблюдател, тя е дъщерята на маршала, а раненият е полковник от много благородно потекло. Естествено, че смъртта на, без значение колко, незначителни хорица от простолюдието не е по-важна от удобството на копелдаци като нас.

Горст се промуши под покривалото на входа и положи внимателно Брок на изцапаната маса. Един лекар с напрегната физиономия допря ухо до гърдите му и го обяви за жив. А моите глупави, жалки надежди — за мъртви. За пореден път. Горст се дръпна назад, а помощниците на лекаря се скупчиха около масата. Финри застана отстрани, надвесена над съпруга си, хванала почернялата му от сажди ръка. Очите й бяха пълни с надежда, страх, любов.

Горст остана за момент отстрани. Ако аз умирах на тази маса, щеше ли някой да го е грижа? Ще вдигнат рамене, после ще ме изхвърлят навън с помията. И защо не? Пак ще е повече, отколкото заслужавам. После остави лекарите да си вършат работата, излезе навън и спря пред шатрата. Не знаеше колко дълго се беше взирал в ранените.

— Казаха, че не е много зле пострадал.

Той се обърна към нея. Да се усмихне, му костваше повече усилия от изкачването на Героите по-рано днес.

— Аз… много се радвам.

— Казаха, че е извадил невероятен късмет.

— Така е.

Двамата замълчаха.

— Не знам как бих могла някога да ти се отблагодаря…

— О, лесно. Зарежи красивия глупак и бъди моя. Само това искам. Просто ме целуни, прегърни ме, отдай ми се, изцяло, напълно. Само това. Няма за какво — промърмори Горст.

Но тя вече се беше обърнала и се връщаше в шатрата, оставяйки го сам навън. Горст остана още малко и гледа как пепелта тихо се стели по земята и раменете му. До него, на оставена на земята носилка лежеше момче. Беше умряло, на път към шатрата или чакайки реда си за лекаря.

Горст се загледа в трупа. Той е мъртъв, а аз, егоистичният страхливец, съм още жив. Пое дълбоко въздух през разранения си нос и го издиша бавно през пресъхналата си уста. Животът е несправедлив. Няма ред в него. Хората умират ей така, безразборно и без определена причина. Очевидно може би. Всеки го знае. Всеки го знае, но никой не вярва наистина, че е така. Мислят си, че като дойде техният ред, ще има поука, смисъл, история за разказване. Че смъртта ще им се яви в образа на всяващ страхопочитание професор, на свиреп рицар, на зъл император. Той подпъхна върха на ботуша си под рамото на момчето, обърна го на една страна, после го пусна да се търкулне обратно по гръб. Не, смъртта е отегчен чиновник с прекалено много книжа за попълване. Няма равносметка. Нито възвишен момент. Промъква се зад гърба ти и отнася душата ти, докато си клекнал и сереш.

Той прекрачи трупа на момчето и тръгна обратно към Осранг, през лутащите се сиви призраци в сумрака на дима. Не беше изминал и двайсет крачки от вътрешната страна на портата, когато чу някой да го вика.

— Насам! Помощ!

Горст видя от една купчина овъглени отломки да стърчи ръка. Видя и отчаяното, омазано със сажди лице. Изкатери се внимателно по камарата, разкопча катарамата под брадичката на войника, свали шлема от главата му и го захвърли настрана. Долната половина на тялото на човека беше затисната под прекършена дървена греда. Горст хвана единия й край, вдигна я и я отмести от тялото на войника. Наведе се, вдигна го внимателно и го понесе като заспало дете към портата на града.

— Благодаря ти — изграчи човекът и потупа немощно Горст по изцапаната със сажди куртка. — Ти си герой.

Горст мълчеше. Само ако знаеше, приятелю. Само ако знаеше.

ОТЧАЯНИ МЕРКИ

Беше време за празнуване.

Съюзът може и да гледаше иначе на ситуацията, но Дау беше обявил деня за победа и войниците му се бяха настроили да празнуват такава. Бяха изкопали нови ями за огньовете, набили канелките в буретата и бирата се лееше. Всички очакваха двойна надница, а мнозина — връщане у дома, където да заорат отново нивите си, жените си или и двете.

Те пееха, смееха се, мотаеха се насам-натам с несигурна походка, залитаха — до един пияни като талпи — газеха огньовете, от които хвърчаха искри в смрачаващото се небе. Чувстваха се дважди по-живи след ден, в който бяха погледнали смъртта в очите. Пееха старите песни. Пееха и нови, в които старите имена бяха заменени от тези на новите герои. Дау Черния, Коул Ричи, Желязната глава, Десетократния и Златния бяха издигнати на пиедестал, докато Кървавия девет и Бетод, Три дървета и Кокала, Скарлинг Качулатия дори потъваха в забвение, като слънцето, което потъваше бавно на запад. Геройските им дела догаряха до изтъркани спомени, проблясваха за последно, преди да бъдат погълнати от нощта. Дори за Уирън-от-Блай не се чуваше много. За Шама Безпощадни — нито думичка. Имена, обърнати от времето, като земята от ралото. Новите излизат отгоре, а старите потъват дълбоко в калта.

— Бек.

Гушата, с дървена чаша в ръка, приседна сковано до огъня и потупа дружески момчето по коляното.

— Главатар. Как е главата?

Възрастният войн докосна с върха на пръста си пресните шевове над ухото си.

— Боли. Но съм видял и по-лошо. Всъщност днес за малко да видя още по-лошо, както може би си разбрал. Скори ми каза, че си ми спасил живота. Повечето хора може и да не обръщат много внимание на такива работи, но аз да си призная, съм доста привързан към отдаване на значимото. Така че. Благодаря, предполагам. Много благодаря.

— Просто се опитвах да постъпя, както е редно. Както ти каза.

— Мътните го взели. Значи, все пак някой ме е чул. Ще пийнеш ли?

Гушата му подаде дървената чаша.

— Ъхъ.

Бек я взе и отпи голяма глътка. Бирата киселееше на езика му.

— Днес постъпи добре. Повече от добре, ако питаш мен. Скори ми каза, че ти си проснал онова грамадно копеле. Онзи, който уби Дрофт.

— Убил ли съм го?

— Не. Жив е.

— Значи, днес не съм убил никого. — Бек не знаеше да съжалява ли за това, или да се радва. Всъщност беше му все едно, днес нищо не го интересуваше. — Вчера убих човек — изплъзна се от устата му.

— Потопа каза, че си убил четирима.

Бек прокара език по устните си. Опита да оближе киселия вкус по тях, но той отказа да си отиде.

— Потопа не разбра какво точно стана, а аз бях прекалено голям страхливец да му кажа истината. Едно момче, на име Рефт, уби онези четиримата. — Той надигна жадно чашата и отпи нова глътка. — Аз се скрих в един шкаф в стената, докато те се биеха — избълва на един дъх. — Скрих се в шкафа и се напиках от страх. На ти сега един Червен Бек.

— Хм — кимна Гушата, стиснал замислено устни. Не изглеждаше кой знае колко впечатлен. Не изглеждаше и изненадан. — Е, това не променя с нищо онова, което направи днес. Има много по-страшни неща, които може да направи човек по време на битка, от това, да се скрие в шкаф.

— Знам — каза Бек. Отвори уста и понечи да излее всичко, което го мъчеше. Сякаш тялото му напираше да го избълва, както стомахът изхвърля погълнатата отрова. Колкото и главата да искаше да го скрие, устата напираше да го изкаже. — Трябва да ти кажа нещо, главатар — надделя накрая пресъхналата му уста.

— Слушам те — каза Гушата.

— Работата е там, че…

— Копеле! — извика някой и така блъсна Бек в гърба, че той лисна остатъка от бирата в огъня.

— Ей! — изръмжа Гушата, надигна се, примижал от усилие, но който и да беше блъснал Бек, вече го нямаше.

Изведнъж тълпата наоколо се раздвижи. Сякаш нещо преминаваше през нея и веселото настроение на мъжете се промени — гняв и присмех витаеха във въздуха към който и да беше онзи, който минаваше покрай тях. Гушата тръгна натам и Бек го последва. Каквото и да ставаше, за него беше добре дошло. Почувства се като човек, чийто пристъп за повръщане беше отминал и сега с облекчение беше установил, че вече не се налага да се излага повече и да повръща в шапката на жена си.

Промуши се през тълпата, право към най-големия огън, в центъра на кръга, където седяха най-големите мъже в Севера. А най-отпред, на стола на Скарлинг, седеше Дау Черния, отпуснал небрежно ръка и въртеше ли, въртеше топката на дръжката на меча си. От другата страна на огъня беше Тръпката и тъкмо сваляше някого на колене.

— Мамка му — промърмори Гушата.

— Така, така, така. — Дау прокара език по зъбите си, ухили се и се облегна назад в стола. — И това ако не е принц Калдер.

Калдер се опита да изглежда колкото можеше естествено и непринудено, но така на колене, с вързани на гърба ръце и с надвисналия над него Коул Тръпката не беше никак лесно. В това нямаше нищо естествено и непринудено.

— Поканата ти беше много трудна за отказване — каза той.

— Не се съмнявам — каза Дау. — А можеш ли да се досетиш защо ти я отправих?

Калдер обходи с поглед хората около огъня. Най-големите имена в Севера бяха тук. Най-надутите тъпаци. Глама Златния се подхилкваше ехидно от отсрещната страна на огъня. Керм Желязната глава го наблюдаваше с повдигната въпросително вежда. Брод Десетократния — с недотам злобно изражение както обикновено, но при всички положения далече от дружелюбно. Коул Ричи, с кисела физиономия от типа „ръцете ми са вързани“, и Кърнден Гушата, неговата пък сякаш казваше „защо не избяга“. Той им кимна сдържано.

— Имам бегла представа — отвърна накрая.

— За онези, които нямат, Калдер се опита да обърне срещу мен моя втори, като го накара да ме убие. През тълпата се понесе тихо мърморене, но не трая дълго. Никой не беше кой знае колко изненадан. — Истина ли е, Гуша?

Гушата сведе поглед към земята.

— Истина е.

— Ще отречеш ли? — попита Дау.

— Ако го направя, има ли шанс да забравим за цялата работа?

— Не спираш с шегите, а? — усмихна се Дау. — Харесва ми. Не липсата на преданост ме учудва, всеизвестен интригант си. Глупостта ти ме изненада. Кърнден Гушата е право острие, всеки го знае. — Физиономията на Гушата съвсем се вкисна и той извърна глава. — Забиването на нож в гърба не е в негов стил.

— Признавам, не беше много умно от моя страна — каза Калдер. — Какво ще кажеш да го отдадем на младежка наивност и да забравим за случката?

— Не виждам как бих могъл. Прекалено много се заигра с търпението ми, а то не е безкрайно. Нима не се отнасях с теб като с роден син? — Край огъня се разнесе смях. — Искам да кажа, не като с любим син. Не и първороден, не. Хилав изтърсак, но все пак син? Нима не ти дадох да водиш хората на брат ти, въпреки че нямаш нито опита, нито името за това? Нима не ти дадох правото да говориш край огъня? А когато прекали с приказките, не те ли изпратих в Карлеон с жена ти, за да си поохладиш малко главата, вместо да ти я отрежа на място, без много да му мисля? Доколкото си спомням, баща ти не беше така милосърден към онези, които не мислеха като него.

— Вярно е — каза Калдер. — Беше самата щедрост. О. Освен оня път, когато се опита да ме убиеш.

— Ъ? — сбърчи чело Дау.

— Преди четири нощи? В лагера на Ричи, след последното набиране на войска? Това не връща ли паметта ти? Не? Трима се опитаха да ме убият и когато разпитах единия, той взе, че изтърси името на Брод Десетократния. А всеки знае, че Брод Десетократния не би направил нищо без твоето одобрение. Ще отречеш ли?

— Всъщност да. — Дау погледна Десетократния, който поклати глава. — Десетократния също отрича. Е, той може и да лъже, да си има свои причини да го е направил, но аз мога да те уверя в едно — всеки около този огън ще ти каже, че аз нямам нищо общо с това.

— Нима?

Дау се наведе напред.

— Все още дишаш, момче. Мислиш ли, че ако реша да те убия, има човек на този свят, който би могъл да ме спре? — Калдер присви очи и се замисли. Трябваше да признае, че в това имаше логика. Погледна към Ричи, но възрастният войн много старателно гледаше встрани. — Но сега не е важно кой не е умрял преди четири нощи — каза Дау. — Сега е важно кой ще умре утре. — Той замълча и наоколо настана пълна тишина. И надали имаше друга дума като следващата, която така добре да сложи край на нея с ужасяващата си яснота. — Ти. — Изведнъж сякаш всички се усмихнаха. Всички, с изключение на Калдер, Гушата и може би Тръпката, но това сигурно беше заради огромния белег на лицето, който не позволяваше на устата му да се усмихва. — Някой има ли възражения срещу това. — Освен пращенето на огъня — нито звук. Дау се изправи и се провикна, така че да го чуят в целия кръг на Героите. — Някой ще се застъпи ли за Калдер?

Пълна тишина.

Колко глупаво изглеждаше сега целият онзи шепот в тъмното. Всички семена, които си мислеше, че беше посял, бяха паднали на камък. Дау седеше по-здраво на стола на Скарлинг от всякога, а Калдер нямаше ни един приятел. Брат му беше мъртъв. Някак беше успял дори Кърнден Гушата да обърне срещу себе си. Ама че крояч на планове беше той.

— Ще говори ли някой? Не? — Дау седна бавно на стола и се обърна към мъжете около огъня. — Някой тук да не е съгласен?

— Аз, мамка му, не съм очарован — обади се Калдер.

Дау избухна в смях.

— О, стиска ти на теб, момче, каквото щат да казват хората. Имаш кураж, особен, но го имаш. Ще ми липсваш. Някакви предпочитания за това, как да стане? Може да те обесим, да ти отсечем главата или, баща ти беше особено пристрастен към кървавия кръст, но това аз лично не ти го препоръчвам…

Дали защото битката все още беше в главата му, дали защото му беше дошло до гуша от това, да пристъпя тихомълком, или просто защото това беше най-умното решение в момента, Калдер не знаеше.

— Майната ти! — кресна той и се изплю в огъня. — По-добре да умра с меч в ръка! Аз и ти, Дау Черния, в кръга. Предизвикателство.

Отново стана тихо.

— Предизвикателство? — ухили се подигравателно Дау. — За какво? Отправяш предизвикателство, за да решиш спор, момче. А тук спор няма. Ти се обърна срещу своя главатар, като се опита да накараш неговия втори да му забие нож в гърба. Баща ти би ли приел предизвикателство?

— Ти не си баща ми. Не си и прашинка от сянката му! Той направи тази огърлица, която носиш сега. Изкова я бримка по бримка и ги събра в едно, също както целия Север. А ти я открадна от Кървавия девет, като му заби нож в гърба. — Калдер се ухили ехидно с такава сила, сякаш животът му зависеше от тази усмивка. А това си беше точно така. — Ти не си нищо повече от крадец, Дау Черния, страхливец и клетвоотстъпник. А също пълен идиот.

— Такъв съм, значи?

Дау опита на свой ред да се усмихне, но успя само да се намръщи. Калдер може и да бе победен, но точно там беше цялата работа. Да остави един победен да мята лайна по него, вгорчаваше радостта му от победата.

— Не ти ли стиска да се изправиш срещу мен? Мъж срещу мъж?

— Покажи ми го тоя мъж и ще видим?

— Бях достатъчно мъж за дъщерята на Десетократния. — Сега смехът на мъжете край огъня беше за Калдер. — О, забравих. — Той кимна към Тръпката. — Сега караш по-корави мъже да вършат черната ти работа, а, Дау Черния? Какво, да не загуби апетит за нея? Хайде! Бий се с мен! В кръга!

Нямаше причина Дау да приема. Не печелеше нищо от това. Но понякога е по-важно не каква е истината, а как изглежда отстрани. Калдер беше известен като най-големия страхливец и най-калпавия боец в целия Север. А името на Дау се градеше на пълната му противоположност. Това беше предизвикателство към цялата му същност, при това отправено пред всички големи имена в Севера. Не можеше да го откаже. И Дау го знаеше. Свлече се на стола и на лицето му се изписа изражението на мъжа, който след дълъг спор с жена си относно това, чий ред е да рине кочината, беше осъзнал, че е загубил.

— Добре тогава. Искаш да стане по трудния начин, ще си го получиш. Утре, на зазоряване. И без простотии като въртене на щит и избор на оръжие. Аз и ти. По един меч. До смърт. — Дау махна сърдито с ръка. — Сега разкарайте това копеле от очите ми, че ми писна да му гледам нахилената физиономия.

Калдер изпъшка, докато Тръпката го изправяше на крака. После онзи го обърна назад и го поведе нанякъде. Тълпата се затвори зад гърба им. Мъжете подеха отново песните, смеха и перченето, и всичко останало, което включваше краят, на един побѐден ден. Предстоящата му гибел не беше достатъчна причина да им помрачи веселието.

— Не ти ли казах да бягаш? — Калдер чу до себе си познатия глас на Гушата, който се промъкваше през тълпата редом с него.

— Хм — прихна Калдер. — Не ти ли казах да си мълчиш? Май и двамата не правим каквото ни се казва.

— Съжалявам, че трябваше да стане така.

— Не беше нужно да става така.

Видя горчивата гримаса, която се изписа на осветеното от огъня лице на Гушата.

— Прав си — каза той. — Съжалявам, че избрах да постъпя така.

— Недей. Ти си право острие, всеки го знае. А и реално погледнато, аз полетях към гроба в момента, в който баща ми умря. Просто съм изненадан, че мина толкова много време, докато най-после стигна пръстта. Ама кой знае? — провикна се Калдер, докато Тръпката го водеше между два от Героите, извърна се и се ухили за последно на Гушата. — Може пък да победя Дау в кръга!

От натъженото лице на Гушата му стана ясно, че той не беше много убеден в това. Ако трябваше да е честен, той самият също не беше. Основната причина за евентуалния успех на малкия му план съвпадаше с основния му недостатък. Той беше най-големият страхливец и най-калпавият боец в целия Север. Дау беше пълната му противоположност. Репутацията и на двама им не беше случайна.

Шансовете му да не бъде накълцан в кръга бяха по-малки от тези на пушен свински бут. За никого не беше тайна.

СЛУЧВА СЕ

— Нося писмо за генерал Митерик — каза Тъни и заслони с ръка газения фенер, докато вървеше към генералската шатра.

Дори на тази оскъдна светлина беше очевидно, че природата бе надарила часовия предимно от врата надолу.

— Лорд-маршалът е при него. Ще трябва да изчакаш.

Тъни му показа ръкава си.

— Аз съм ефрейтор, между другото. Това не ми ли дава право по старшинство?

Часовият не схвана шегата.

— Стар… шин… какво?

— Няма значение — въздъхна Тъни, застана отстрани и зачака. От вътрешността на шатрата долитаха приглушени гласове, които в даден момент започнаха да се усилват.

— Настоявам за правото да атакувам! — избумтя един. Митерик. Малцина бяха късметлиите в армията, които не се бяха сблъсквали с този глас. Часовият изгледа намръщено Тъни, сякаш искаше да каже „нямаш право да чуваш това“. Тъни му показа писмото в ръката си и сви рамене. — Изтласкахме ги! Разколебани са, изтощени! Нямат волята да продължат. — По платнището на шатрата пробяга сянка, сякаш някой отвътре размаха юмрук. — Само леко да ги натиснем сега… Паднали са ми точно където ги искам!

— Вчера си мислеше, че са точно там, където ги искаш, а се оказа, че не са — чу се сдържаният глас на маршал Крой. — А и северняците не са единствените, които нямат волята да продължат.

— Хората ми заслужават възможност да довършат започнатото! Лорд-маршале, аз заслужавам…

— Не! — отсече Крой.

— В такъв случай, господине, настоявам за правото да се оттегля от командване…

— Не и на това. Дори повече на това. — Митерик понечи да каже нещо, но маршалът не го остави. — Не! Трябва ли да спориш за всичко? Сега ще преглътнеш проклетата си гордост и ще изпълниш проклетия си дълг! Ще спреш офанзивата, ще върнеш хората си обратно през моста и ще подготвиш дивизията си за обратния път към Уфрит в момента, в който приключим преговорите. Разбираш ли това, генерале?

Последва дълго мълчание и накрая се чу едно тихо „загубихме“. Гласът на Митерик, но направо неузнаваем. Смалил се, отслабнал, сякаш генералът едва потискаше сълзи. Сякаш една от гласните му струни се беше скъсала, а с нея и цялото му перчене. „Загубихме.“

— Наравно сме. — Гласът на маршала беше съвсем тих, но такава беше и нощта, а никой не подслушваше така добре като Тъни, особено когато казаното си струваше да се чуе. — Понякога човек не може да се надява на повече. Голямата ирония на войнишката професия. Войната просто застила пътя, по който да мине мирът. И така трябва да бъде. Някога бях същият като теб, Митерик. Мислех си, че има само едно вярно решение. Един ден, и той сигурно не е далече, ти ще ме смениш и ще видиш света в друга светлина.

— Да ви сменя ли? — чу се след известно мълчание.

— Подозирам, че великият архитект е недоволен от старшия си зидар. Генерал Яленхорм загина на Героите. Ти си единственият логичен избор. Или поне единственият, който аз подкрепям.

— Не знам какво да кажа.

— Ако знаех, че можех да постигна това, като просто се оттегля от командването, щях да съм го направил още преди години.

Мълчание.

— Искам Опкър да бъде повишен и назначен за командир на дивизията ми.

— Нямам възражения.

— А колкото до тази на генерал Яленхорм, мисля си…

— Полковник Фелниг вече получи командването — прекъсна го Крой. — Или по-точно генерал Фелниг.

— Фелниг? — ужасът се прокрадна в гласа на Митерик.

— Той има старшинство. Препоръката ми до Негово Величество е вече на път.

— Но аз просто не мога да работя с този човек…

— Можеш и ще го направиш. Фелниг е прозорлив, внимателен и предпазлив и ще те допълва и балансира, както ти допълваше и балансираше мен. Въпреки че, да си го кажем направо, често беше таралеж в гащите, като цяло за мен беше чест.

Чу се остро изпукване, като от ударени един в друг токове на ботуши.

Последва второ.

— Лорд-маршал Крой, честта е изцяло моя.

Тъни и часовият се изпънаха като струни, когато двете най-важни шапки в армията на Негово Величество се подадоха едновременно от шатрата. Крой се отправи навън с бърза походка и се стопи в сумрака. Митерик остана отпред, загледан в отдалечаващия се маршал, стискаше и отпускаше юмрук покрай крака си.

Тъни имаше уговорена среща с бутилка и спална постелка, затова се покашля нетърпеливо.

— Генерал Митерик, господине!

Митерик се обърна. Повече от очевидно бе, че бърше сълза, колкото и да се преструваше, че просто нещо му бе влязло в окото.

— Да?

— Ефрейтор Тъни, господине, знаменосец на Първи полк на Негово Величество.

Митерик свъси вежди.

— Същият Тъни, който беше произведен в старши сержант след Улриок?

— Същият, господине — издиша тежко с издути бузи Тъни.

— Същият Тъни, който беше разжалван след Дънбрек?

— Същият, господине.

Тъни увеси рамене.

— И същият Тъни, който беше изправен на военен съд след оная работа в Шрикта?

— За пореден път същият, господине. Но държа да отбележа, господине, че военният съд не откри доказателство за провинение, господине.

— Хм — прихна Митерик. — Бива си ги и тях, във военния съд. Какво те води насам, Тъни?

Тъни протегна ръка с писмото.

— Идвам в качеството си на знаменосец, господине, с писмо от командващия си офицер, полковник Валимир.

Митерик сведе поглед към ръката му, но не взе писмото.

— Какво пише в него?

— Не бих си позволил…

— Не вярвам, че войник с твоя опит с военния съд би носил писмо, без да е наясно със съдържанието му. Какво пише?

Генералът имаше право, реши Тъни.

— Вярвам, господине, че в писмото си полковникът излага надълго и широко причините за провалената си атака.

— Така, значи?

— Точно така, господине, освен това се извинява най-искрено на вас, господине, на маршал Крой, на Негово Величество, всъщност на всички поданици на Съюза и най-покорно моли за приемане на незабавната му оставка като командир на полка. Но наред с това настоява да бъде изслушан от военния съд — тази част не е много ясна, господине, — после продължава с похвала към качествата на хората в полка и с това, че поема цялата вина за провала на атаката, и…

Митерик взе писмото от ръката на Тъни, смачка го на топка и го хвърли в една локва.

— Предай на полковник Валимир да не се тревожи за станалото. — Загледа се в плуващото по повърхността на локвата парче хартия, докато се носеше леко през накъдреното отражение на смрачаващото се небе, после сви рамене. — Битка е. Всички правим грешки. Има ли смисъл, ефрейтор Тъни, да ти казвам да стоиш настрана от неприятности?

— Всеки съвет е приет с благодарност, господине.

— Ами ако го направя под формата на заповед?

— Всички заповеди също, господине.

— Хм. Свободен си.

Тъни отдаде чест по възможно най-угодническия начин, на който бе способен, обърна се и се отдалечи колкото можа по-бързо, преди някой да е решил отново да го даде на военен съд.

Времето след края на битката беше мечтата на спекуланта. Трупове за претърсване, трупове за изравяне и претърсване, трофеи за търгуване, пиячка, дървесна гъба и хъск за продан на празнуващи и скърбящи, на еднаква, възмутителна печалба, естествено. Беше виждал хора без пукната пара в джоба в продължение на цяла година преди битката да натрупват цяло състояние в първия час след нея. За беда, повечето стока на Тъни беше останала с коня му, който в момента беше кой знае къде, но независимо от това днес той нямаше настроение за търговия.

Затова заобиколи отдалече огньовете и хората около тях и тръгна зад предната линия, на север, през отъпканата нива. Подмина двама чиновници, които отмятаха в списък на светлината на газен фенер имената на мъртвите. Единият пишеше в дебел тефтер, а другият обикаляше от един безполезен труп на друг, уверявайки се, че именно този или онзи си струва да се върне обратно в Мидърланд — мъже от прекалено благороднически произход, че да лежат в северняшка земя. Все едно от труп до труп имаше разлика. Тъни прескочи стената, в гледане на която беше прекарал целия ден — сега отново, също като преди битката, просто приумица на някакъв фермер. Продължи напред в тъмното, към далечния ляв край на предната линия, където бяха разположени остатъците от Първи.

— Не знаех, просто не знаех, не го видях!

На трийсетина крачки от най-близкия огън, сред петно от бели цветя насред ечемика, стояха двама и гледаха нещо на земята. Единият беше видимо притеснен младеж, когото Тъни не познаваше. Най-вероятно новобранец. Държеше незареден арбалет в ръка. Другият беше Жълтен. Носеше факла в едната ръка и ръгаше ядосано с показалец пред лицето на младежа.

— Какво става? — изръмжа Тъни. Още докато приближаваше, го обземаше неприятно чувство. И то съвсем се влоши, когато видя какво гледаха двамата на земята. — О, не, не, не.

Уорт лежеше на едно голо петно пръст в ечемика, с отворени очи, изплезен език и стрела от арбалет в гърдите.

— Взех го за северняк! — каза младежът.

— Северняците са от северната ни страна, шибан глупак! — кресна в лицето му Жълтен.

— Помислих, че държи секира!

— Лопата. — Тъни я измъкна от ечемика, почти до пръстите на безжизнената лява ръка на Уорт. — Май тъкмо се е връщал, след като е свършил онова, което му се удаваше най-добре.

— Мамка му, ще те убия! — озъби се Жълтен и посегна към сабята си.

Момчето изписка стреснато и вдигна пред себе си арбалета като щит.

— Остави го. — Тъни застана между двамата, постави ръка на гърдите на Жълтен и въздъхна дълбоко. — Битка е. Всички правим грешки. Отивам да говоря със сержант Форест, да видим какво може да се направи. — Издърпа арбалета от треперещата ръка на момчето и пъхна в нея лопатата. — Междувременно ти се заеми с копане. За Уорт северняшката пръст ще свърши работа.

СЛЕД БИТКАТА

Не е нужно да чакаш дълго, нито да търсиш надалече, преди да осъзнаеш колко тънка е границата между това да бъдеш герой или просто овца.

Мики Мантъл

КРАЯТ НА ПЪТЯ

— Вътре ли е?

Тръпката кимна бавно.

— Вътре е.

— Сам ли е? — попита Гушата и сложи ръка на прогнилата дръжка на вратата.

— Беше, като влезе.

Разбирай, най-вероятно е с вещицата. Гушата не гореше от желание да се среща отново с нея, особено след като вече знаеше на какви изненади бе способна, но утрото беше на път и беше крайно време той самият също да хваща пътя. От има-няма десет години беше време. Но първо трябваше да каже на главатаря си. Така е редно. Издиша тежко през издути бузи, направи болезнена гримаса, когато прясно шитото му лице го заболя, завъртя дръжката на вратата и влезе.

Ишри стоеше в средата на пръстения под, с ръце на кръста и увиснала на една страна глава. Единият край на дългото й палто и единият му ръкав бяха обгорели, част от яката му направо липсваше, а бинтовете под нея бяха почернели. Но кожата й си беше все така съвършена, толкова, че светлината на факлата се отразяваше като в черно огледало от бузата й.

— Защо ти е да се биеш с този глупак? — гледаше подигравателно тя и сочеше с дълъг показалец към Героите. — Не печелиш нищо от това. Влезеш ли в онзи кръг, няма да мога да те пазя.

— Мен ли да пазиш? — Дау седеше пред тъмния прозорец, прегърбил рамене, хванал небрежно дръжката на секирата си, малко под острието. Лицето му беше изцяло скрито в сянка. — Справял съм се в кръга с мъже, десет пъти по-корави от шибания принц Калдер.

Той прокара камъка за точене по стоманения ръб.

— Хм, Калдер — изсумтя Ишри. — Тук са замесени други сили. Такива, които ти не разбираш.

— Бих казал, че ги разбирам. Ти имаш вражда с този Пръв магус и използваш моята вражда със Съюза, за да се биеш с него. Близко ли съм до истината? Вие, вещици, магьосници и каквото там още, си мислите, че живеете в друг свят, но ако питаш мен, и двата ви крака са в този.

— Където има остър метал, има рискове — вирна непреклонно брадичка Ишри.

— Естествено. Това му е хубавото.

Камъкът изстърга отново по острието на секирата.

Ишри присви очи и изви презрително устни.

— Не мога да ви разбера вас, глупави бели хора, с проклетите ви битки и проклетата ви гордост.

Дау се ухили и зъбите му проблеснаха, когато лицето му излезе от сянката.

— О, ти си умна жена, няма спор, знаеш какви ли не полезни неща. — Прокара още веднъж камъка по острието и вдигна секирата, за да огледа на светлината лъщящата стомана. — Но за Севера не знаеш абсолютно нищо. Простих се с гордостта си още преди години. Не ми прилягаше. Всичкото това е заради името ми. — Той прокара лекичко палец по острието, сякаш галеше шията на жена, и сви рамене. — Аз съм Дау Черния. Колкото ти можеш да литнеш до луната, толкова аз мога да се измъкна от това.

— След всичките ми усилия… — поклати с погнуса глава Ишри.

— Хубаво, ако умра, ще си изплача очите от мъка за пропилените ти усилия, така по-добре ли е?

Тя изгледа навъсено Гушата, после Дау, докато той подпираше до прозореца секирата си.

— Никак няма да ми липсва времето в Севера — изсъска гневно Ишри, хвана единия край на опърленото си палто, заметна го с яростно движение нагоре към главата си, платът изплющя и тя изчезна.

На мястото, където бе стояла, остана да се спуска плавно към земята малко парченце овъглен бинт.

Дау го хвана с два пръста във въздуха.

— Предполагам, тя спокойно може да използва вратата, но няма да е така… драматично. — Той духна почернялото парченце плат и го проследи с поглед, докато се премяташе бавно във въздуха към пода. — Понякога искало ли ти се е да можеш просто да изчезнеш, Гуша?

„Кажи-речи, всеки ден от последните двайсет години“, помисли си Гушата.

— Може би тя е права — изпъшка той. — Знаеш. За кръга.

— И ти ли?

— Нищо не печелиш. Бетод винаги казваше, че нищо не демонстрира повече сила от…

— Майната й на милостта — изръмжа Дау и измъкна с рязко движение и съскане на стомана меча си. Гушата преглътна тежко и едва се сдържа да не тръгне назад. — Дадох на това момче какви ли не шансове, а той ме направи на пълен глупак. Знаеш, че трябва да го убия. — Дау започна да лъска с парцал сивото матово острие и нещо по слепоочието му заигра. — Трябва да го убия, и то гадно. Трябва така да го убия, че през следващите сто години на никой да не му хрумне да ме прави пак на глупак. Трябва да послужи за урок. Така стават нещата. — Той вдигна поглед и Гушата не намери сили да срещне очите му. Зяпна в пода и замълча. — Да разбирам ли, че няма да останеш да държиш щит за мен?

— Казах, че ще остана до края на битката.

— Каза го.

— Битката свърши.

— Битката никога не свършва, Гуша, знаеш го.

Дау продължи да го гледа изпитателно, с наполовина скрито в сянка лице. И Гушата започна да изрежда причините, не че някой го беше поискал от него.

— Има по-подходящи за мястото ми. По-млади мъже. С по-здрави колене, по-силни ръце и по-големи имена. — Дау просто продължи да го гледа. — Изгубих много приятели през последните няколко дни. Прекалено много. Уирън е мъртъв. Брак си отиде. — Отчаяно се надяваше да не се наложи да стига до това, че не можеше да понесе гледката на това, как Дау кълца Калдер в кръга. Отчаян, че верността му към главатаря можеше и да не издържи на нея. — Времената се промениха. Хора като Златния и Желязната глава нямат уважение към мен, не че аз имам към тях. Всичкото това, а също… също…

— Ти дойде до гуша — каза Дау.

Гушата увеси рамене. Болеше да го чуе, но това на практика обобщаваше напълно чувствата му.

— Дойде ми до гуша.

Стисна зъби, сгърчи устни, но спря сълзите. Сега като го каза, сякаш всичко се стовари наведнъж отгоре му. Уирън, Брак и Дрофт, и Атрок, и Агрик, и всички преди тях. Дългата опашка от мъртви с недоволни лица се проточи назад, към най-тъмните кътчета на спомените му. А с тях и една камара битки, спечелени и загубени. И направените избори също, добри и лоши, и те добавиха своята тежест.

Дау кимна и плъзна бавно меча в ножницата.

— Всеки си има граница. Човек с твоя опит не трябва да се срамува. Никога.

Гушата изскърца със зъби, преглътна сълзите и каза:

— Сигурен съм, че скоро ще намериш кой да ме смени…

— Вече го намерих. — Дау кимна към вратата. — Чака отвън.

— Хубаво.

Тръпката щеше да се справи по-добре от него, помисли си Гушата. Човекът не беше чак толкова безнадежден случай, както говореха хората.

— Дръж. — Дау му хвърли нещо и Гушата го хвана във въздуха. Отвътре подрънкваха монети. — Двойна надница и малко отгоре. Да имаш с какво да започнеш наново.

— Благодаря, главатар — отвърна Гушата.

И беше съвсем искрен, като го каза. Беше очаквал нож в гърба, не кесия в шепата.

Дау подпря на пода върха на ножницата и изправи меча нагоре.

— Какво ще правиш оттук нататък?

— Бях дърводелец. Преди хиляда години, имам чувството. Мислех си да се върна отново към тая работа. Е, и там се налага да сковеш някой и друг ковчег, но поне не погребваш много приятели.

— Хм. — Дау завъртя топката на дръжката и върхът на ножницата се зарови в пръстта. — Аз моите отдавна ги погребах. Освен онези, които превърнах във врагове. Май натам води пътят на всеки войн, а?

— Ако вървиш достатъчно дълго по него.

Гушата зачака отговор, но Дау мълчеше. Накрая пое дълбоко дъх и се обърна да си върви.

— При мен бяха грънците.

Гушата спря с ръка на дръжката на вратата и космите по тила му настръхнаха. Но Дау просто си стоеше и гледаше замислено ръката си. Белязаната си, цялата надрана, мазолеста ръка.

— Бях чирак на грънчар — продължи Дау. — Преди хиляда години, струва ми се. Тогава почнаха войните и аз хванах меча. Все си мислех, че един ден ще се върна, но… все ставаше нещо. — Той присви очи и потри с палец върховете на пръстите си. — От глината… така ми омекваха ръцете. Представи си само. — Вдигна поглед и се усмихна. — Късмет, Гуша.

— Ъхъ — измънка Гушата, излезе, затръшна вратата и издиша с облекчение. Малко приказки и всичко свърши. Понякога нещо ти се струва непосилен скок, а после, като го направиш, виждаш, че е било просто крачка напред. Тръпката беше там, където го беше оставил на влизане, със скръстени на гърдите ръце. Гушата го потупа по рамото. — Е, сега ти си наред.

— Дали?

Някой излезе от тъмното. Гушата видя една остригана до кожа глава и дълъг белег от едната й страна.

— Прекрасна — промърмори Гушата.

— Хей, хей — поздрави тя.

Донякъде се изненада да я види тук, но това поне щеше да му спести малко време. Тя беше следващият, на когото трябваше да каже.

— Как е дузината?

— И четиримата са много добре.

Гушата направи кисела физиономия.

— Е. Ами. Трябва да ти кажа нещо. — Тя повдигна една вежда и зачака. Не му оставаше нищо друго, освен да скочи с главата напред. — Приключих. Оттеглям се.

— Знам.

— Така ли?

— Как иначе щях да ти заема мястото?

— Мястото ми?

— Втори на Дау.

Гушата ококори очи. Зяпна Прекрасна, после Тръпката, после пак нея.

— Ти?

— Че защо не аз?

— Ами просто си мислех, че…

— Че ти като се оттеглиш, и слънцето ще спре да изгрява за останалите? Съжалявам, но ще те разочаровам.

— Ами мъжът ти тогава? Синовете ти? Мислех, че ще се върнеш…

— Последният път когато се върнах във фермата, беше преди четири години. — Тя отпусна назад глава и Гушата видя в погледа й особена острота, каквато не беше виждал преди. — Бяха си тръгнали. Нямам представа къде са отишли.

— Но ти се връща миналия месец.

— Повървях един ден. Седнах край реката и лових риба. После се върнах при дузината. Не намерих сили да ти кажа. Не исках съжаление. За хора като нас друго няма. Сам ще се увериш. — Тя взе ръката му и я стисна, но неговата не помръдна в шепата й. — Беше чест да се бия редом с теб, Гуша. Грижи се за себе си.

Прекрасна мина покрай него, натисна вратата и влезе. Тя изтропа зад гърба й, а Гушата остана навън да мига на парцали и да зяпа учудено в дървото.

— Мислиш си, че познаваш някого, а то… — Тръпката цъкна с език. — Никой никого не познава. Не и истински.

— Животът е пълен с изненади, спор няма — преглътна Гушата.

Обърна се и тръгна в тъмното.

Много пъти беше мечтал за голямото сбогуване. Как върви през събралите се да го изпратят именити войни към едно по-добро утре, с изтръпнал от тупане гръб. Крачи уверено под шпалир от мечове, а слънцето блести във върховете им. Язди, вдигнал за поздрав юмрук, войниците скандират името му, а жените ридаят от мъка. Това, откъде щяха да се вземат жените, оставаше огромна загадка.

Сега се изнизваше тихомълком в мразовитото утро, незабелязан от никого и забравен от всички — жалка работа. Но именно защото животът е какъвто е, човек има нужда от мечти.

Всеки с що-годе някакво име беше на Героите и чакаше да види как Дау ще накълца Калдер. Само Веселяка Йон, Скори Тихата стъпка и Потопа бяха останали да го изпратят. Остатъкът от дузината му. И Бек, с тъмни кръгове под очите, стиснал Меча в побелелия си юмрук. Гушата видя болката по лицата им, колкото и да се опитваха да я замажат с усмивки. Сякаш ги изоставяше. А може би именно това правеше.

Открай време се гордееше, че е харесван от всички. Право острие и така нататък. При все това отдавна мъртвите му приятели превъзхождаха с много живите, предимство, което бяха затвърдили значително през последните няколко дни. Трима от онези, които биха го изпратили най-горещо, бяха заровени на Героите, а останалите двама бяха отзад в каруцата.

Опита се да опъне колкото може старото одеяло, но колкото и да дърпа краищата, то все не се опъваше достатъчно. Брадичката на Уирън, тази на Дрофт, носовете и стъпалата им стърчаха като малки унили могили по протритата вълна. Ама че геройски покров. Но за живите здравото одеяло е от повече полза. За мъртвите стопляне няма.

— Не мога да повярвам, че тръгваш — каза Скори.

— Повтарям го от години.

— Именно. Но така и не тръгна.

Гушата вдигна рамене.

— Е, сега тръгвам.

В мечтите му сбогуването с дузината винаги беше като стискането на ръце преди битка. С онзи див прилив на другарски чувства. Дори по-силен, защото знаят, не само се страхуват, че този път наистина е за последно. Освен усещането на плътта в ръката, нищо друго не беше така, както си го бе представял. Чувстваше ги почти непознати. Може би пък за тях той беше трупът на мъртъв другар. И сега бързаха да го заровят, за да продължат нататък. Само дето за него дори нямаше да го има изтъркания ритуал с наведените глави край прясно насипаната пръст. Просто сбогуване, което и той, и те чувстваха по-скоро като предателство.

— Значи, няма да останеш за представлението, а?

— Дуелът ли? — „По-скоро убийството“, помисли си Гушата. — Нагледал съм се на кръв. Дузината е твоя, Йон.

Йон повдигна многозначително вежда и изгледа един по един Скори, Потопа и Бек.

— Всичките ли?

— Ще дойдат други. Винаги идват. Няколко дни и ще си забравил, че някой липсва.

Тъжната истина беше, че това бе самата истина. Не можеш да си представиш, че един ден забравеният ще си ти, но помни ли езерото хвърления в него камък? Малко вълнички по повърхността и край. Така е устроен човек, забравя.

Йон гледаше намръщено одеялото и онова под него.

— А аз като умра — промърмори той, — кой ще намери синовете ми…

— Може би сам трябва да ги намериш, за това замислял ли си се? Ти ги намери, Йон, кажи им какъв си и опитай да оправиш нещата, докато още дишаш и имаш силите да го направиш.

Йон заби поглед в краката си.

— Ъхъ. Може би. — После млъкна. Неловкото мълчание се оказа приятно и удобно като шип в задника. — Е, така. Хайде, че ни чака държане на щитове горе, с Прекрасна.

— Дадено, главатар — каза Скори.

Йон се обърна и тръгна нагоре по склона, като не спираше да клати глава. Скори кимна и тръгна след него.

— Сбогом, главатар — каза Потопа.

— Вече не съм ничий главатар.

— Винаги ще бъдеш моят.

Той закуца след Йон и Скори и остави Гушата и Бек сами край каруцата. С момчето, което допреди два дни дори не познаваше и с което сега щеше да се сбогува.

Гушата въздъхна и се покатери на капрата, мижейки от всичките болежки, с които се беше сдобил през последните няколко дни. Бек застана отстрани, стиснал с две ръце пред себе си ножницата на Меча, опрял върха й в земята.

— Ще държа щит за Дау — каза той. — Аз. Някога правил ли си го?

— Неведнъж. Нищо особено не е. Просто дръж затворен кръга и гледай никой да не излезе. Застани зад главатаря си. Постъпи, както е редно, както направи вчера.

— Вчера — промърмори Бек и заби поглед в колелото на каруцата. Сякаш гледаше през него, през земята от другата му страна и онова, което виждаше там, никак не му харесваше. — Не ти казах всичко вчера. Исках, но…

Гушата се извърна и изгледа намръщено през рамо двете тела под одеялото. Можеше да мине, без да слуша изповеди. Влачеше зад гърба си достатъчно товар от собствени грешки. Но Бек заговори. Монотонно, като жужаща пчела, затворена в гореща стая.

— Убих човек в Осранг. Но не южняк. От нашите. Момче, на име Рефт. Той остана и се би, а аз избягах и се скрих, а после го убих. — Момчето продължаваше да гледа в колелото, с навлажнени очи. — Пронизах го с бащиния си меч. Взех го за южняк.

Гушата искаше просто да плесне с юздите и да потегли. Но какво, ако можеше да помогне и дългите му пропилени години да бъдат от полза някому? Затова стисна зъби, наведе се от капрата и сложи длан на рамото на Бек.

— Знам, че те яде отвътре. И може би никога няма да спре. Но тъжната истина е, че досега съм чул сигурно дузина подобни истории. Двайсет дори. Никой, който е виждал битка, няма да му мигне окото от тях. Това е черна работа. Пекарите правят хляб, дърводелците правят къщи, а ние — трупове. Няма какво друго да направиш, освен да живееш ден за ден. Опитай да правиш добро с каквото имаш. Може и невинаги да успееш да постъпиш, както е редно, но поне ще си опитал. И следващия път пак опитай. Освен това гледай да не те убият.

Бек поклати глава.

— Аз убих човек. Не трябва ли да си платя за това?

— Убил си човек, така ли? — Гушата вдигна безпомощно ръце, после ги остави да паднат надолу. — Ми битка е. Всички са в нея. Едни оцеляват, други умират, едни си плащат, други не. Измъкнал ли си се невредим, радвай се. И гледай да си заслужиш живота.

— Аз съм един шибан страхливец.

— Може би. — Гушата посочи с палец трупа на Уирън зад гърба си. — А тоя е герой. Кажи ми сега кой от двама ви е по-добре в момента?

Бек потрепери и въздъхна тежко.

— Хубаво. Предполагам. — Той вдигна Меча, Гушата го пое и го пъхна внимателно под одеялото до тялото на Уирън. — Вземаш го, нали? Значи, на теб го е предал?

— Предаде го на земята. — Гушата оправи одеялото, така че от Меча да не се подава нищо. — Каза ми да го погреба с него.

— Защо? Нали е Божият меч, паднал от небето? Мислех, че трябва да бъде предаден някому. Да не е прокълнат?

Гушата взе юздите в ръце и обърна гръб на север.

— Всеки меч е проклятие, момче.

Плесна юздите, каруцата се люшна напред и потегли.

По пътя.

Далече от Героите.

ПО ЗАКОНА НА МЕЧА

Калдер седеше и гледаше угасващия огън.

Както изглеждаше, всичката му находчивост беше отишла в името на още няколко часа живот. При това часове на студ, глад, сърбеж и нарастващ ужас. Седеше и гледаше през огъня към Тръпката. Вързаните му китки сърбяха под ремъците, коленете му се бяха схванали от дългото седене. Влагата се просмукваше през дъното на панталоните му и задникът му беше мокър и измръзнал.

Но когато ти остават само още няколко часа живот, правиш всичко възможно да си струват. Сигурно в момента би дал всичко за няколко повече. Стига някой да му дадеше възможност за това. Но такъв нямаше. Също като амбициите му, искрящите звезди на небето избледняха и изчезнаха, смазани под безмилостния юмрук на деня, чиито първи признаци изпълзяха иззад Героите от изток. Последният му ден.

— Колко остава до зазоряване?

— Колкото, толкова — отвърна Тръпката.

Калдер протегна врат и разкърши скованите си от прегърбване рамене. Беше прекарал нощта така, вързан, в полусън. Потрепваше от един кошмар в друг, после подскачаше и се събуждаше, с нещо почти като копнеж да се върне отново в съня.

— Дали не би ми развързал поне ръцете?

— Като му дойде времето.

Мамка му, какво разочарование. Какви огромни надежди имаше баща му. „Всичко правя за вас — казваше той с една ръка на рамото му, другата на това на Скейл. — Един ден вие ще управлявате Севера.“ Какъв край за човека, с цял един живот от мечти как един ден ще стане крал. О, ще бъде запомнен. С най-кървавата смърт в кървавата история на Севера.

Калдер изпусна дълга дрезгава въздишка.

— Нещата не стават така, както си ги представяме, а?

Тръпката почука с пръстена си по металното око и в тъмното се чу едно тихо „дзън-дзън“.

— Обикновено не.

— Животът е една гнусна гад.

— Най-добре дръж очакванията си ниско. Така един ден може да останеш приятно изненадан.

Очакванията на Калдер бяха потънали вдън земя, но приятната изненада пак не изглеждаше много вероятна. Спомените за дуелите на Кървавия девет, в които се беше бил за баща му, го накараха да потрепери. Писъкът на обезумялата за кръв тълпа. Кръгът от щитове. Кръгът от мрачни лица на именитите войни зад щитовете. Готови на всичко да не излезе никой от него, без преди това да е пролята достатъчно кръв. Не си беше представял, че някога ще се бие в дуел. Че ще умре в дуел.

— Кой ще държи щит за мен? — промърмори Калдер, просто ей така, да запълни с нещо тягостното мълчание.

— Чух, че Бледоликия е предложил, Хансул Бялото око също. И Коул Ричи.

— Не че той може да се измъкне от това, нали, женен съм за дъщеря му.

— Така е, не може да се измъкне от това.

— Сигурно са поискали щита само за да има с какво да се предпазят да не ги опръскам с кръв.

— Сигурно.

— Странно нещо, а, кръвта? Неприятна досада за онзи, по когото изпръска, и огромна загуба за онзи, който я пролива. Къде е положителното във всичко това, питам аз? Кажи де.

Тръпката вдигна рамене. Калдер размърда китки, за да раздвижи кръвта в изтръпналите си длани и пръсти. Ще е истинско чудо, ако успее да задържи достатъчно дълго меча, та ако не друго, поне да умре с оръжие в ръка.

— Някакъв съвет да ми дадеш?

— Съвет ли?

— Ъхъ, ти си сериозен войн.

— Падне ли ти възможност, не се колебай. — Тръпката сведе намръщен поглед към рубина на пръстена. — Милост и малодушие са едно и също.

— Баща ми винаги казваше, че нищо не показва повече сила от проявата на милост.

— Не и в кръга.

Тръпката стана.

Калдер вдигна към него ръце.

— Стана ли време?

Острието на ножа проблесна в розово с първите цветове на зората и преряза връвта.

— Време е.

— Значи, просто чакаме, така ли? — изръмжа Бек.

Прекрасна го изгледа навъсено.

— Освен ако не искаш да влезеш в кръга и да изтанцуваш един танц. Да поразвеселиш тълпата преди началото.

Бек не искаше. Кръгът от подравнена гола земя му се струваше самотно място. Голо и празно, очертано с тънка линия от насипан речен чакъл и струпани около него хора. В такъв кръг баща му се беше бил с Кървавия девет. И беше умрял в него. Гадно, при това.

Около този държаха щитове доста големи имена. Освен остатъците от дузината на Гушата, от страната на Дау стояха Брод Десетократния, Керм Желязната глава, Глама Златния и куп от именитите войни от личните им дузини.

На отсрещната страна стоеше Коул Ричи, с още няколко възрастни войни — всичките с доста нещастен вид от това. Щяха да изглеждат отчайващо жалка картинка в сравнение с хората на Дау, ако сред тях не беше най-огромното копеле, което Бек някога беше виждал. Стърчеше над останалите като планински връх над хълмчета и могили.

— Кой е чудовището? — прошепна Бек.

— Странник-на-портата — отвърна, също шепнешком, Потопа. — Главатар на племената отвъд Крина. Проклети диваци живеят там, от това, което знам аз, а той е най-дивият от всичките.

И наистина, тълпа от истински диваци имаше зад гърба си гигантът. Мъже с чорлави коси, стрелкащи, животински очи, свирепи лица, целите набодени с кости и намазани с боя, облечени в дрипи и накичени с черепи. Хора, излезли от старите песни, като онази, в която се разказваше как Шубал Колелото отвлякъл дъщерята на скалния лорд. Какво се пееше нататък?

— Идват — изръмжа Йон.

Чу се малко недоволно мърморене, тук-там някоя по-рязка дума, но като цяло мъжете мълчаха. Отсреща кръгът се отвори и Тръпката влезе. Беше стиснал Калдер под мишницата и го влачеше до себе си.

Сега той не изглеждаше така наперен, както в деня, в който Бек го видя за пръв път в лагера на Ричи, яхнал хубавия си кон, но въпреки това се усмихваше. Тръпката пусна ръката му, прекоси мълчаливо седемте крачки кал на кръга, оставяйки плитки отпечатъци от стъпки, които веднага се запълниха с вода. Застана до Прекрасна и взе щита, който му подаде някой отзад.

Калдер закима на мъжете в кръга, сякаш му бяха първи приятели. Кимна и на Бек. Когато видя за пръв път тази усмивка, тя излъчваше гордост, насмешка, но кой знае, може би и двамата се бяха променили оттогава. Ако сега Калдер се присмиваше някому, изглеждаше така, сякаш се присмиваше само на себе си. И Бек му кимна в отговор, със сериозно изражение на лицето. Знаеше какво е усещането да се изправиш лице в лице със смъртта си и разбираше, че се иска известен кураж да се усмихваш в такъв момент. Доста кураж.

Калдер беше толкова изплашен, че не можеше да различи едно от друго лицата в кръга — бяха просто едно дълго, размазано петно. Но беше решил, че ще посрещне Големия изравнител като баща си и като брат си. С гордост. Затова издигна гордостта си отпред като щит, вкопчи се с всички сили в усмивката и продължи да кима на прекалено неясните, за да бъдат разпознати, лица, все едно бяха дошли на сватбата, а не на погребението му.

Трябваше и да говори нещо. Да запълни тишината с бръщолевене. Каквото и да е, само да не мисли. Грабна ръката на Ричи, свободната, не тази с олющения, надран щит в нея, и я разтърси.

— Дошъл си все пак!

Възрастният мъж извърна поглед почти моментално.

— Най-малкото, което можех да направя.

— Най-многото, което можеше да направиш, ако питаш мен. Кажи на Сеф, че… ъ, кажи й, че съжалявам.

— Ще й кажа.

— И горе главата, ей. Никой не е умрял, нали така? — Той сръчка закачливо с лакът възрастния войн. — Още. — Смехът, който се надигна, отвлече малко мислите му от това, че всеки момент щеше да напълни гащите от страх. Сред смеха се открои нечий приятен, почти нежен глас. Идваше някъде отгоре. Оказа се Странник-на-портата, при това стоеше от неговата страна на кръга. — Ще държиш щит за мен?

Гигантът почука с един голям като боздуган показалец по дървения щит, който в ръката му изглеждаше смехотворно малък.

— Точно така — каза той.

— Какъв интерес имаш да го правиш?

— Какъв интерес ли? От сблъсъка на отмъстителна стомана и напоена от кръв земя? От рева на победителя и предсмъртния писък на победения? Има ли нещо по-вълнуващо от гледката на мъже, които дават всичко и отнемат всичко, от живот и смърт в съвършен баланс от двете страни на острието?

Калдер преглътна тежко.

— Исках да кажа, защо на моя страна?

— Тук имаше място в кръга.

— Ясно. — Повече от това Калдер не можеше да предложи в момента. Добро място, откъдето човек да види смъртта му. — И ти ли заради свободното място? — обърна се той към Бледоликия.

— Аз дойдох заради теб, също заради Скейл и баща ти.

— Аз също — каза Хансул Бялото око.

След всичката омраза, която понесе с лекота, тази проява на преданост почти изтри усмивката от лицето му.

— Означава много за мен — изграчи задавено Калдер. И наистина го мислеше. Тупна с юмрук по щита на Хансул, стисна рамото на Бледоликия. — Много.

Времето за прегръдки и просълзени очи изтичаше. Над тълпата от другата страна на кръга се разнесе шум, имаше движение, накрая щитоносците пристъпиха настрани и отвориха кръга. Защитника на Севера влезе с уверената походка на комарджия, спечелил големия залог. Черното му знаме се развя зад гърба му, сякаш самата смърт витаеше като сянка над раменете му. Свали дрехите си и остана само по кожен елек. Ръцете и раменете му бяха само издути мускули, нашарени от изпъкнали вени. На гърдите му висеше огърлицата, която някога носеше бащата на Калдер, и диамантът й сякаш му намигаше.

Запляскаха ръце, задрънчаха оръжия, звънтеше метал, хората напираха да зърнат и да бъдат зърнати от човека, победил Съюза. Всички скандираха за Дау, дори онези, които държаха щит за Калдер. Но той не ги винеше. След като Дау го накълцаше на парчета, те все някак трябваше да продължат да оцеляват.

— Ха, жив си, значи. — Дау кимна към Тръпката. — Тревожех се кучето ми да не те изяде през нощта. — Шегата бе посрещната с повече смях, отколкото заслужаваше, а Тръпката дори не трепна, белязаното му лице остана безизразно като камък. Дау огледа с широка усмивка покритите с лишеи върхове на Героите над главите на хората и разпери ръце. — И кръг си имаме, специално за целта, а? Подобаваща сцена!

— Ъхъ — каза Калдер, повече не можа да се изперчи.

— Сега, както му редът, трябва да следваме ритуала. — Дау завъртя пръст до главата си. — Да обявим спора, който имаме да разрешаваме, да изредим заслугите и постиженията на първенците в кръга, но си мисля да го пропуснем. Всички знаем какво имаме да разрешаваме. Всички знаем, че ти нямаш заслуги и постижения. — Мъжете отново се разсмяха и Дау пак разпери ръце. — А ако аз тръгна да изброявам хората, които съм пратил при пръстта, никога няма да почнем!

Настана едно пляскане по бедрата, едно веселие. Явно Дау беше решил да се докаже не само като по-добрия боец, но и като по-остроумния от двамата. Несправедливо съревнование. Победителят винаги обира смеха на публиката, а и като никога, на Калдер не му идваше и една шега наум. Мъртвите май не са много забавни. За това просто зачака тълпата да утихне и над калния кръг да останат само тихото шумолене на вятъра, плющенето на черното знаме и чуруликането на птиците, накацали по Героите.

— Съжалявам, че трябваше да изпратя да доведат жена ти от Калдерон — въздъхна Дау. — Тя стоеше в залог за теб, нали така?

— Остави я на мира, копеле такова! — кресна Калдер, задавен от пристъп на ярост. — Тя няма нищо общо с това!

— Не можеш да ми казваш какво да правя, дребно лайно такова. — Дау извърна глава и се изплю в калта. — Първоначално бях решил да я подпаля. Да й тегля кървавия кръст, ей така, за назидание. Нали така правеше баща ти в доброто старо време? — Той вдигна ръка с отворена длан. — Но после си казах, че мога да си позволя малко щедрост. Реших да й се размине. От уважение към Коул Ричи, който е един от малкото останали мъже в Севера, който още държи на думата си.

— Хиляди благодарности за което — изръмжа Ричи, но не погледна към Калдер.

— Въпреки славата, която ми се носи, не си падам много по бесенето на жени. Ако взема да се размекна още малко, ще почнат да ми викат Дау Белия, а? — Мъжете отново се разсмяха, а Дау разкърши рамене, като нанесе няколко светкавични удара с юмруци във въздуха — толкова бързи, че Калдер дори не успя да ги преброи. — Та затова сега теб ще трябва да те убия дважди по-гадно, за да компенсирам това, че ще оставя жена ти на мира.

Нещо сръчка Калдер в ребрата. Топката на дръжката на меча му. Бледоликия му го подаваше, с навит около ножницата колан. Посърналото му лице сякаш казваше „съжалявам за което“.

— О, да — промърмори Калдер. — Някакъв съвет?

Надяваше се възрастният войн да премрежи поглед и да занарежда наблюденията си как Дау замахва прекалено широко, как сваля рамото прекалено ниско или как е изключително уязвим за посичане през средата.

Но вместо това той просто изду бузи и изпуфтя.

— Това е шибаният Дау Черния.

— Ясно. — Калдер преглътна надигналата се горчилка в устата му. — Благодаря ти.

Изтегли меча, остана за момент с ножницата в другата ръка, после я подаде обратно на Бледоликия. Не виждаше с какво би му била от полза. Нямаше и как да се измъкне с приказки. Понякога просто трябва да се биеш. Пое дълбоко дъх и стъпи в кръга. Протритите му ботуши от стириянска кожа изжвакаха в калта. Просто крачка над насипаните обли речни камъчета, с които беше очертан кръгът, но сигурно по-трудна досега не беше правил.

Дау опъна врат на една страна, после на другата и изтегли меча си от ножницата, бавно и спокойно, с тих звън на стомана.

— Това беше мечът на Кървавия девет. Аз го победих, в честен двубой. Но ти знаеш това. Беше там. Та какви, мислиш, са твоите шансове? — Гледайки дългото сиво острие, Калдер не мислеше, че бяха кой знае какви. — Не те ли предупредих? Че ако продължаваш с малките си игрички, нещата ще загрубеят и ще стане грозно. — Дау обходи с поглед и намръщена физиономия кръга от лица. Вярно беше, сред тях нямаше много красавци. — Но ти просто трябваше да продължиш да нареждаш за мир. Да продължиш да сееш малките си лъжи наоколо. Да…

— Затваряй си шибаната уста и почвай! — изкрещя Калдер. — Шибано дърто копеле!

Чу се мърморене, после смях, накрая смразяващото кръвта дрънчене на оръжия. Дау повдигна рамене и на свой ред пристъпи в кръга. Щитоносците пристъпиха напред, щитовете им изтропаха и престъргаха един в друг, когато скопчиха кантовете им. Затвориха кръга. Кръгла стена от изрисувано дърво. Зелени дървета, драконови глави, течащи реки, летящи орли, някои с пресни драскотини от последните битки. Над тях — кръг от жадни лица, озъбени, нахилени усти и блеснали от нетърпение очи. А вътре само Калдер и Дау Черния. И никакъв изход, освен кръв.

Сигурно сега трябваше да мисли как да излезе жив от дуела, въпреки нищожно малките си шансове. Начална атака, откъде да удари, откъде да финтира, работата с краката и така нататък. Вместо това мислеше единствено за лицето на Сеф и за това, колко красиво беше то. Искаше му се да го види за последно. Да й каже, че я обича, да не се тревожи, или да го забрави и продължи напред, или някаква друга безсмислица. „Истинската същност на човека се проявява единствено когато е изправен пред лицето на смъртта“, така казваше баща му. Явно той беше просто един разнежен лигльо. А може би, когато дойде краят, всички са такива.

Калдер изнесе меча назад и изпъна напред свободната си ръка, с разперени пръсти, както си спомняше от тренировките едно време. Трябваше да атакува. Това би му казал Скейл. Не нападаш ли, губиш. Прекалено късно осъзна, че ръката му трепереше.

Дау беше отпуснал небрежно меча покрай крака си. Изгледа го от глава до пети и прихна, но в смеха му нямаше радост.

— Е, май не всеки дуел си заслужава да се възпее.

Скочи напред и замахна отдолу, с рязко движение от китката.

Калдер определено не би трябвало да е изненадан от летящ към него меч. Все пак това беше неизменна част от всеки дуел. При все това се оказа напълно неподготвен. Отскочи назад и парира острието на Дау, но то се стовари с такава сила, че ръката му изтръпна и той почти изпусна дръжката на меча. Собственото му острие отлетя настрани и той залитна назад, размахвайки свободната си ръка в опит да запази равновесие. Всяка идея за атака бе избита от главата му, изхвърлена от непобедимата нужда да оцелее още поне миг в кръга.

За късмет, щитът на Хансул Бялото око го подпря в гърба и му спести срама от падане по гръб. Изправи го на крака тъкмо навреме, за да се хвърли в другата посока и избегне следващата атака на Дау. Матовото острие отново срещна със звън неговото и изкриви китката му на другата страна. Надигна се вълна от окуражителни викове. Калдер се запрепъва заднешком. Опитваше се да сложи колкото можеше повече разстояние между него и Дау, но кръгът от щитове не беше безкраен. Това му беше и предназначението.

Двамата с Дау запристъпяха настрани покрай щитовете. Дау пристъпяше бодро, въртеше меча с лекота. Чувстваше се в свои води в този дуел до смърт, точно както Калдер би бил, ако се намираше в спалнята си. За разлика от него, той пълзеше едва, като току-що проходило дете, със зейнала от усилие уста. Два удара и вече се беше задъхал. Сепваше се и залиташе при всяко лъжливо движение на ръката на Дау. Шумът беше оглушителен. Дъхът излизаше на кълба пара от устите на мъжете, които ревяха, съскаха, подвикваха одобрително, изливаха омразата си към него…

Калдер примига, беше заслепен. Дау го беше изтикал от другата страна на кръга, където слънцето се прокрадваше над единия оръфан ръб на знамето и се забиваше право в очите му. Забеляза нещо да проблясва, вдигна отчаяно меч и усети нещо да го удря здраво в лявото рамо и да го завърта на една страна. Калдер извика сподавено и зачака болката. Изправи се, но за негова най-голяма изненада, кръвта му не шуртеше от рамото. Дау просто го беше плеснал с плоската страна на острието. Играеше си с него. Забавляваше тълпата.

А тя избухна в смях и Калдер побесня. Стисна зъби и намести дръжката на меча в ръката си. Не нападаш ли, губиш. Хвърли се към Дау, но в кръга така се хлъзгаше, че атаката му нямаше никаква острота. Дау просто се извъртя настрани, пое с меча си несигурно поклащащото се към него острие на Калдер, докато той се носеше, залитайки, след него, стоманата изстърга и гардовете на двата меча се скопчиха един в друг.

— Жалък слабак — изсъска Дау и го запрати назад, със същата досада, с която човек прогонва муха.

Калдер полетя заднешком, пързаляйки крака в хлъзгавата кал.

Щитоносците на Дау се оказаха не така състрадателни към него, както Хансул Бялото око. Металният кант на нечий щит го фрасна в тила и го просна по очи на земята. В първия момент не виждаше нищо, не можеше да си поеме дъх дори, беше целият изтръпнал. Тръгна да се надига, но ръцете и краката му тежаха като наковални, а калният кръг се люлееше бясно пред очите му. Гласовете се смесиха в неразбираема какофония, кънтяха в ушите му.

Меча му го нямаше. Протегна ръка и заопипва. Отнякъде се стовари ботуш, смачка и натика ръката му в студената кал, хвърляйки черни пръски в лицето му. Той извика, по-скоро от изненада, отколкото от болка. Вторият вик обаче определено беше заради болката, която прониза ръката му. Токът на ботуша се въртеше бавно настрани и сплескваше пръстите му в калта.

— Принцът на Севера, а? — Върхът на меча на Дау го бодна във врата, изви главата му нагоре, към яркото небе и го принуди да се надигне на четири крака. — Жалко посмешище си ти, момче.

Калдер извика отново, когато върхът се стрелна на другата страна и остави пареща резка през средата на брадичката му.

В следващия момент Дау се отдалечаваше с бодра крачка, вдигнал победоносно ръце. Удължаваше забавлението. Зад него, над полукръга от щитове лицата бяха разкривени в злобни, подигравателни усмивки.

— Дау… Черния… Дау… Черния — скандираха радостно мъжете.

Калдер разпозна сред тях Желязната Глава и Златния. Погледът му попадна на Тръпката. Оръжията се стрелкаха нагоре-надолу зад гърба му в такт със скандирането, но той мълчеше и гледаше намръщено пред себе си.

Калдер измъкна трепереща ръка от калта. От лицето му по нея покапаха черни и червени капчици и от това, което видя, не всички стави на пръстите му бяха като преди.

— Ставай! — Викаше настойчиво някой зад него. Бледоликия, може би. — Ставай!

— Защо? — промърмори под носа си Калдер, забил поглед в калта.

Какъв край. Да бъде заклан от някакъв дърт главорез, за развлечение на виеща от радост тълпа кретени. Естествено, не можеше да каже, че е напълно незаслужен, но от това не ставаше нито по-лек, нито по-малко болезнен. Зашари из кръга, търсейки отчаяно някакъв изход. Но такъв нямаше, видя само трамбоващи крака, размахани юмруци, разкривени от ярост лица и тракащи един в друг щитове. Никакъв изход, освен кръв.

Пое въздух и издиша, после пак, докато спре да му се вие свят. Измъкна с лявата ръка меча си от калта и се изправи бавно на крака. Замисли се дали да не се престори на изтощен, но не знаеше как да го направи — не беше възможно да си придаде по-отпаднал вид от това, което вече представляваше. Отърси се от замайването. Имаше шанс, нали? Трябва да нападне. Но мътните го взели, колко уморен беше. Вече. Мамка му, как само го болеше ръката, счупена, премръзнала и изтръпнала чак до рамото.

Дау подхвърли с добре отработено движение меча и той се превъртя около оста си във въздуха, после разпери ръце и се остави открит за нападение — проява на арогантност от самоуверен в способностите си войн. Това е. Сега беше моментът Калдер да действа, да се спаси, че защо не и да си заслужи място в песните. Напрегна натежалите си крака за скок, но в този момент Дау улови с лявата си ръка меча и застана, готов за действие. Явно арогантността му беше съвсем оправдана. Двамата застанаха един срещу друг и тълпата постепенно утихна. Кръвта от порязаната брадичка на Калдер се стичаше и гъделичкаше шията му.

— Баща ти умря доста грозно, доколкото си спомням — провикна се Дау. — С разбита на пихтия глава в кръга. — Калдер не отговори. Мълчеше, събираше сили за нов скок и се опитваше да прецени разстоянието между него и Дау. — След като Кървавия девет приключи с него, не му беше останало лице. — Една широка крачка и замах. Сега, докато Дау е зает с перчене. Двубой означава шанс и за двамата. Дау се ухили. — Гадна смърт, но ти не се безпокой…

Калдер скочи напред и зъбите му изтракаха, когато левият му крак се стовари мощно на земята и вдигна пръски кал. Мечът му се издигна високо и полетя стремително към главата на Дау. Нещо изплющя и Калдер видя Дау да хваща неговата лява ръка със своята дясна. Той премаза в юмрука си пръстите му към дръжката на меча, изви китката му и острието увисна безпомощно отстрани.

— … ще се погрижа твоята да е още по-противна — довърши Дау.

Калдер се вкопчи със свободната си ръка по рамото му, но счупените му пръсти просто се пързаляха и драскаха безобидно по бащината огърлица. Палецът му обаче още работеше и той задра с нокът грапавата кожа по бузата на Дау и от драскотината бликна капка кръв. Калдер изръмжа и напрегна всички сили, теглейки нагоре пръста към дупката, останала на мястото на ухото на Дау. Вложи цялото си разочарование от живота, отчаянието и обзелата го ярост, върхът на палеца напипа остатъка от хрущяла на ухото, Калдер оголи зъби и…

Дръжката на меча на Дау се заби с глух удар в ребрата му и болката го преряза през цялото тяло. Сигурно щеше да изкрещи, ако му бе останал някакъв дъх, но той току-що бе изсвистял рязко от гърдите му и Калдер усети стомахът му да се надига. Затътри крака заднешком, превит надве, с пълна с парещото съдържание на стомаха си уста и проточени от разкървавените си устни лиги.

— Мислеше се за големия мислител. — Дау го сграбчи със свободната си ръка и го изправи, за да може да изсъска думите право в лицето му. — Мислеше си, че можеш да ме победиш. В кръга? Май не си много умен, а? — Тъкмо когато Калдер си поемаше, разтреперан, дъх, топката на дръжката се заби отново в ребрата му. Дъхът излетя със скимтене от гърдите му и той увисна в ръцете на Дау като прясно одрана овча кожа. — Май не е, а? — подхвърли Дау към тълпата и тя избухна в кикот. Мъжете плюеха, крещяха, искаха кръв. — Дръж. — Дау хвърли меча си и Тръпката го улови във въздуха за дръжката. — Ставай, шибаняк такъв. — Свободната вече ръка на Дау сграбчи гърлото на Калдер с мълниеносната бързина на щракващ вълчи капан. — Веднъж поне застани като мъж. — И ръката вдигна нагоре увесения Калдер и го изправи. Вече не можеше да помръдне нито счупената ръка, нито тази, прикована в юмрука на Дау, смазана към дръжката на собствения му меч, който продължаваше да се поклаща безобидно във въздуха. Не можеше и да диша. Крайно неприятно и напълно невъзможно, със стиснато в силните пръсти на Дау гърло. Сгърчи се като червей в ръцете му. Усещаше вкуса на повръщано в устата си. Лицето му пламтеше. Винаги те изненадва смъртта, дори когато знаеш, че идва. Все си мислиш, че си с нещо по-специален от останалите, че заслужаваш помилване. Само дето никой не е с нищо по-специален от другите. Дау стисна още по-силно врата му и нещо изпука. Имаше чувството, че очите му ще изскочат. Стана много светло. — Мислиш си, че това е краят, а? — Дау се ухили, повдигна Калдер и краката му почти се отделиха от калта. — Тепърва започвам, ши…

Нещо изчатка остро и на фона на ясното небе се откроиха черни пръски кръв. Калдер залитна назад, ръката и гърлото му отново бяха свободни и той пое задавено дъх. Почти се подхлъзна назад, когато тялото на Дау полетя към него и се просна по очи на земята.

От разцепения му череп бликна кръв и плисна по протритите ботуши на Калдер.

Времето спря.

Гласовете секнаха, замряха и в кръга се възцари пълна тишина. Всички очи бяха приковани в зейналата рана на тила на Дау Черния и бликащата от нея кръв. В кръга, насред морето от зяпнали лица, стоеше Коул Тръпката. Сивото матово острие на меча на Кървавия девет в ръката му беше омазано и опръскано с кръвта на Дау.

— Не съм куче — каза той.

Очите на Калдер се стрелнаха към Десетократния и той видя неговите в същия момент да се стрелкат към него. Изгледаха се един друг със зяпнали усти, прехвърляйки наум възможностите. Десетократния беше човек на Дау Черния. Но Дау Черния беше мъртъв и това променяше всичко. Лявото око на Десетократния потрепна.

Падне ли ти шанс, не се колебай. Калдер полетя напред, в нещо средно между скок и просто падане. Десетократния се ококори и посегна към меча си, но този на Калдер вече летеше към главата му. Опита да вдигне щита си, но той се беше заклещил в този на човека до него. Острието на Калдер се вкопа в пъпчивата му глава, почти до носа и пръсналата кръв окъпа мъжете от двете му страни.

Ето ти пример за това, как най-некадърният боец може да победи най-добрия, дори с лява ръка. Естествено, при положение че той е единственият с изваден меч.

Бек забеляза Тръпката да тръгва и се огледа. Видя острието да полита надолу и целият настръхна, когато Дау се строполи на земята. Посегна към меча си, но ръката на Прекрасна сграбчи китката му на половината път към дръжката.

— Не.

Бек примижа, когато Калдер скочи към него с меч в ръка. Нещо изчатка глухо и наоколо пръсна кръв, няколко капки по неговото собствено лице. Опита да се отскубне от ръката на Прекрасна, но в това време Скори го беше хванал за другата и го теглеше назад.

— Кое е редно, е различно нещо за всеки — изсъска в ухото му той.

Калдер се олюляваше, със зяпнала уста, сърцето му блъскаше така силно в гърдите, че имаше чувството, че главата му всеки момент ще се пръсне. Погледът му зашари от едно смаяно лице на друго. Опръсканите с кръв войници на Десетократния. Златния, Желязната глава и техните именити войни. Хората от личната дузина на Дау. Тръпката, все още с меча, разцепил главата на Дау, в ръка. Всеки момент кръгът щеше да се превърне в кърваво меле, от което не се знаеше кой ще излезе жив и кой не. Единственото сигурно беше, че Калдер нямаше да е от първите.

— Хайде де! — изграчи дрезгаво той и залитна към хората на Десетократния.

Искаше да приключва вече с това. Да се свърши веднъж завинаги.

Но те отстъпиха назад, сякаш не Калдер, а самият Скарлинг Качулатия стоеше пред тях. Не разбра защо. До момента, в който не видя сянката да пада отгоре му и не усети нещо тежко на рамото си. Толкова тежко, че коленете му почти омекнаха.

Беше ръката на Странник-на-портата.

— Добра работа — каза гигантът. — И честна, защото във войната всичко, което върши работа, е честно и справедливо, а най-великата победа е онази, която е спечелена с най-малко удари. Бетод беше крал на северняците. Такъв ще е и неговият син. Аз, Странник-на-портата, главатар на Стоте племена, заставам до Калдер Черния.

Дали защото си мислеше, че който е на власт, получаваше „Черния“ към името си, дали защото си мислеше, че след като беше победител, Калдер щеше да го поиска за себе си, или просто защото беше решил, че името ще му подхожда, кой го знаеше този гигантски дивак? Но името наистина си дойде на мястото.

— Аз също. — Ръката на Ричи се стовари на другото рамо на Калдер и усмихнатото му посивяло лице изникна до него. — Заставам до сина си. До Калдер Черния.

Как ненадейно беше станал гордият баща, самото олицетворение на подкрепа и закрила. Дау беше мъртъв и всичко се беше променило.

— И аз.

Бледоликия излезе напред и застана от другата страна. Изведнъж всички казани думи, които Калдер беше отписал като пропилени на вятъра, всички семена, които беше помислил за мъртви и забравени, поникнаха за секунди и разцъфтяха пред очите му.

— Аз също.

Желязната глава излезе пред хората си и кимна сдържано на Калдер.

— И аз. — Златния не можеше да си позволи да остане по-назад от върлия си враг. — И аз съм с Калдер Черния!

— Калдер Черния! — викаха хората, подканвани от главатарите си. — Калдер Черния! — надпреварваха се те да крещят с пълно гърло, сякаш верността към този нов ред вече се доказваше с това, кой колко силно може да вика. — Калдер Черния!

Сякаш през цялото време именно това са искали. И точно това са чакали.

Тръпката клекна и прехвърли огърлицата през разцепената глава на Дау. Подаде я на Калдер, окачена на върха на показалеца му, и диамантът, някога носен от баща му, блестеше наполовина червен като рубин от полепналата по него кръв.

— Изглежда, ти победи — каза Тръпката.

Въпреки болката, Калдер намери сили за усмивка.

— Дали така изглежда?

Остатъкът от дузината на Гушата се изниза тихомълком през напиращата в противоположната посока тълпа.

Прекрасна продължаваше да тегли за ръка Бек, а Скори го тикаше откъм гърба. Изблъскаха го далече от кръга, покрай няколко мъже с обезумели от ярост очи, които вече смъкваха черното знаме на Дау и го разкъсваха, всеки хванал по един край. Йон и Потопа вървяха най-отзад. Дузината им не бяха единствените, които се изнизваха. Докато някогашните старши главатари на Дау прескачаха трупа му, за да целунат задника на Калдер, хората се отдалечаваха от Героите. Хора, доловили откъде задухва вятърът и преценили, че ако останат, може да ги издуха право при пръстта. Хора, близки на Дау или врагове на Бетод, неизгарящи от нетърпение да видят докъде ще стигне милостта на сина му.

Спряха в сянката на един от Героите. Прекрасна свали щита от ръката си, подпря го на камъка и се огледа предпазливо. Никой не ги гледаше — хората си имаха свои тревоги в момента.

Тя бръкна в палтото си, извади нещо и го плесна в дланта на Йон.

— Това е твоят. — На лицето на Йон се появи нещо почти като усмивка, когато стисна юмрук и нещото издрънка в него. Прекрасна пъхна нещо в ръката и на Скори, после на Потопа. Тогава се обърна и подаде едно на Бек. Кесия. Доста пълна, при това, съдейки по издутините на кожата. Той стоя и я зяпа неразбиращо, докато Прекрасна не издържа и я навря в лицето му. — Получаваш половин дял.

— Не — каза Бек.

— Нов си, момче. Половин дял е повече от справедливо…

— Не го искам.

Останалите го зяпнаха учудени.

— Не го иска — промърмори Скори.

— Трябваше да постъпим… — Бек не беше сигурен какво точно трябваше да направят. — Както е редно — довърши криво-ляво.

— Както… какво? — Лицето на Йон се изкриви в презрителна гримаса. — Мислех си, че повече няма да слушам подобни простотии! Като изкараш двайсет години в черната работа, като събереш един куп белези и нищо повече, с което да се похвалиш, тогава ме поучавай кое е редно и кое не, дребно копеленце такова!

Той тръгна към Бек, но Прекрасна го спря с ръка.

— Кое е това редно нещо, което свършва с повече мъртви, отколкото живи? — заговори тихо тя, без яд или злоба. — Е? Знаеш ли колко приятели загубих през последните няколко дни? Къде е редното в това? С Дау беше свършено. По един или друг начин, с него беше свършено. Казваш, че трябваше да се бием заради него ли? Защо? За мен той е нищо? Ни по-добър, ни по-лош от Калдер или който и да е друг. Това ли ми казваш, Червени Бек, че трябваше да умрем за него?

Бек понечи да отговори, но замлъкна с отворена уста.

— Не знам — каза накрая. — Но не искам златото. Всъщност чие е?

— Наше.

Прекрасна го погледна право в очите.

— Това не е редно.

— Право острие, а? — Тя кимна бавно и извърна уморени очи. — Е. Успех с това. Ще ти трябва.

Потопа имаше леко виновен вид, но явно не чак толкова, че да върне златото. Скори свали щита си, седна с кръстосани крака на него и усмихнат, затананика мелодията на песен, в която се пееше за нечии велики дела. Йон ровеше с намръщена физиономия в кесията, пресмятайки спечеленото.

— Какво щеше да каже за това Гушата? — промърмори Бек.

— Кой го е грижа? — сви рамене Прекрасна. — Гушата го няма. Сега всеки решава сам за себе си.

— Ъхъ. — Бек обходи с поглед едно по едно лицата им. — Да.

Обърна се и тръгна.

— Къде отиваш? — провикна се след него Потопа.

Бек не отговори.

Отърка рамо в един от Героите и продължи нататък. Прескочи каменната стена и тръгна надолу по склона на север. Свали щита от ръката си и го хвърли във високата трева. Наоколо стояха хора и говореха оживено. Препираха се. Един извади нож, друг заотстъпва назад с вдигнати ръце. Новините се бяха разпространили, а с тях и паниката. Паника и гняв, страх и радост.

— Какво стана? — подръпна го някой за наметалото. — Победи ли Дау?

Бек се отскубна от ръката му.

— Не знам.

Продължи надолу, като едва се сдържаше да не хукне по склона, далече от Героите. Знаеше само едно. Този живот не беше за него. Песните може и да бяха пълни с герои, но единствените такива наоколо бяха от камък.

ТЕЧЕНИЯТА НА ИСТОРИЯТА

Финри беше отишла при ранените да прави онова, което правеха жените след края на битката. Да утолява жаждата на пресъхнали гърла, поднасяйки вода към напукани устни. Да превързва рани с парчета плат, откъснати от полите на роклята си. Да успокоява умиращите с тихо пеене, напомняйки им за майките им.

Но вместо да прави всичко това, тя просто стоеше и гледаше втренчено. Беше вбесена от безумния хор от стонове, хленчене и отчаяни хлипове. От мухите, лайната и подгизналите от кръв чаршафи. От спокойствието, с което милосърдните сестри се носеха сред човешките останки като бели привидения. Но най-много от всичко я вбесяваше бройката на ранените. Подредени в редици, лежащи на сламени постелки, просто чаршафи или направо на голата земя. Цели роти. Батальони от ранени.

— Повече от дузина са — каза й един млад лекар.

— Стотици са — изграчи пресипнало тя, напрягайки сили и воля да не покрие уста с ръка от противната воня.

— Не. Имах предвид повече от дузина шатри като тази. Знаеш ли как да сменяш превръзка.

Ако съществуваше нещо като романтична рана, то тук тя нямаше място. Всяко повдигане на превръзка представляваше пошло разголване, разкриващо поредния кървящ кошмар. Разпран задник, отнесена челюст, а с нея повечето зъби и половината език, орязана ръка, така че само палецът и показалецът бяха останали на място, пронизан корем, от който течеше гной. Един войник, посечен през тила, беше напълно обездвижен, лежеше по корем и дишаше тежко. Очите му се извърнаха към нея, докато минаваше, и погледът им я скова от ужас. Навсякъде тела, одрани, обгорени, разпорени и зеещи, във всевъзможни пози, тайните на вътрешностите им изложени на показ пред целия свят. Рани, които щяха да оставят човека съсипан за цял живот. Да съсипят и живота на онези, които го обичаха.

Опита да не откъсва очи от работата си, доколкото можеше, прехапала език, с треперещи пръсти над възлите и иглите по превръзките. Опитваше се да не чува прошепнатите молби за помощ, която не знаеше как да даде. Която никой не можеше да им даде. Червените петна избиваха по превръзките, преди още да ги е завързала, и растяха, и растяха, а тя преглъщаше сълзите, надигналото се в устата съдържание на стомаха й и минаваше на следващия ранен. Лявата му ръка беше отрязана до лакътя, лявата половина на главата му беше покрита с превръзка и…

— Финри.

Тя вдигна глава и изтръпна. Това беше полковник Бринт. Двамата се вторачиха един в друг и това продължи сякаш цяла вечност, в ужасно мълчание, на това ужасно място.

— Не знаех, че…

Толкова много не знаеше, не знаеше дори какво повече да каже.

— Вчера — отвърна простичко той.

— Ти… — Почти го попита дали беше добре, но успя в последния момент да сдържи думите. — Имаш ли нужда от…

— Знаеш ли нещо? За Алис? — Само споменаването на името й беше достатъчно и стомахът й се сви на още по-стегната топка. Поклати глава. — Била си с нея. Къде ви държаха?

— Не знам. Покриха ми главата с торба. После ме отведоха и ме изпратиха обратно. — И, о, как само се радваше, че Алис остана в тъмното, а не тя. — Не знам къде е сега…

Но можеше да се досети. Вероятно Бринт също. Сигурно сега прекарваше цялото си време в подобни догадки.

— Тя каза ли нещо?

— Тя… се държа много смело. — Финри насили устните си да се раздвижат в някакво жалко подобие на усмивка. Това се очаква от човек в такъв момент, нали? Да лъже? — Каза, че те обича. — Постави ръка на неговата. На онази, която му беше останала. — Каза… да не се тревожиш.

— Да не се тревожа — промърмори Бринт и се вторачи в нея с едно кървясало око. Финри не знаеше дали това го успокои, обиди, или дали просто не вярваше и на дума от гузните й дрънканици. — Ако просто можех да разбера нещо.

Финри не мислеше, че щеше да му е от полза да разбере. За нея не беше.

— Съжалявам — прошепна тя. Вече не можеше дори да го погледне в очите. — Опитах… направих всичко по силите си, но… — Това поне беше вярно. Вярно беше, нали? Стисна отпуснатата ръка на Бринт. — Трябва да… донеса още превръзки…

— Ще се върнеш ли?

— Да — каза Финри и скочи да си върви. Не беше сигурна дали продължаваше да лъже. — Естествено, че ще се върна.

Почти се спъна от бързане да избяга от този кошмар. Благодареше на съдбата, отново и отново, че избра да спаси нея.

Тръгна по виещата се пътека към щаба на баща си, посърнала и потисната от самосъжаление. Подмина двама ефрейтори, които подскачаха в пиянски танц под звуците на скрибуцаща цигулка. Мина покрай редица жени, които перяха ризи в един поток. Покрай наредени на опашка войници, нетърпеливи да получат кралското злато, което проблясваше в ръцете на старшината, зад плътната маса народ около него. Отстрани вече чакаше малка групичка от бърборещи търговци, мошеници и сводници, като ято гларуси около наръсени по земята трохи, явно осъзнали, че мирът скоро ще ги остави без работа и сега шансът да постигнат и те нещо ще е на страната на по-свестни от тях хора.

Недалече от хамбара се натъкна на генерал Митерик, заобиколен от няколко от щабните си офицери. Той й кимна сдържано и Финри моментално усети, че нещо не беше наред. Безкрайното му самодоволство беше неизбежно като изгрева и залеза. Тогава видя Баяз да излиза от ниската врата и чувството й се засили. Той отстъпи настрани и я пропусна покрай себе си с цялото самодоволство, което бе убягнало на Митерик.

— Фин. — Баща й стоеше сам в сумрака на стаята. Усмихна й се някак объркано. — Е, това беше.

Седна на стола, въздъхна тежко и разкопча най-горното копче на униформата си. През последните двайсет години Финри не го беше виждала да прави това посред бял ден.

Излезе отново навън. Баяз се беше отдалечил едва на десетина крачки от вратата и разговаряше тихо с къдравия си прислужник.

— Ти! Искам да говоря с теб!

— Какво съвпадение. И аз с теб. — Първия магус се обърна към прислужника. — Отнеси му парите тогава и… повикай каналджиите. — Прислужникът се поклони и се оттегли заднешком. — Така, какво мога да…

— Не можеш да го смениш.

— И сега говорим за?

— Баща ми! — отсече Финри. — Както много добре знаеш!

— Не съм го сменял — отвърна Баяз почти развеселен. — Баща ти има добрината и здравия разум да се оттегли доброволно.

— Той е най-подходящият за този пост! — Струваше й истинско усилие да не сграбчи голата глава на магьосника и да не забие зъби в нея. — Единственият тук, който направи нещо, за да спре това безсмислено кръвопролитие! Онзи надут кретен Митерик ли? Вчера изпрати половината си дивизия на смърт! Кралят има нужда от хора, които…

— Кралят има нужда от хора, които се подчиняват на заповеди.

— Ти нямаш властта да го направиш! — Гласът й се разтрепери. — Баща ми е лорд-маршал, с място във Висшия съвет, само кралят може да го свали от поста му!

— О, колко жалко! С вързани ръце съм от законите, които сам написах! — Баяз вирна брадичка, пъхна ръка под палтото си и извади свитък с голям червен печат. — В такъв случай, предполагам, нямам властта и за това тук. — Разви бавно свитъка и дебелият пергамент изпука тихо. Финри не можеше да си поеме дъх, когато той се покашля. — С настоящия Кралски декрет Харод дан Брок получава обратно мястото на баща си в Камарата на лордовете. Връщат му се част от принадлежалите на рода му земи край Келн, а също част от онези край Остенхорм, откъдето се надяваме, че съпругът ти ще изпълнява задълженията си на лорд-губернатор на Англанд. — Баяз обърна пергамента към Финри, поднесе го към лицето й и тя зашари с очи по безупречно изписаните от кралския калиграф редове като скъперник из ковчеже със скъпоценни камъни. — Възможно ли е кралят да не се трогне от такава безпримерна вярност, от такава неподражаема храброст, от саможертвите, демонстрирани от младия лорд Брок на бойното поле? — Баяз се наведе към нея. — Да не споменавам куража и решителността на съпругата му, която, въпреки че беше пленена от северняците, забележи само, се изправи смело пред самия Дау Черния и го принуди да освободи шейсет пленници! О, Негово Величество трябва да е направен от камък, че да не се трогне от нещо подобно. Той не е, в случай че се чудиш. Малцина всъщност се трогват по-лесно от него. Плака, докато четеше описанието на героичната атака на съпруга ти при моста. Плака. После нареди да се изготви декретът и го подписа моментално. — Баяз се приближи още повече и Финри почти усети дъха му по лицето си. — Смея да твърдя, че… ако човек се вгледа внимателно в документа… ще открие следите от сълзите на Негово Величество… по пергамента.

За пръв път, откакто Баяз го извади от джоба си, Финри откъсна очи от свитъка. Стоеше толкова близо, че виждаше ясно всяко отделно сиво косъмче от брадата на Баяз, всяко кафяво петънце по голото му теме и всяка дълбока бръчка по лицето му.

— Отнема седмица, за да стигне вестта до краля, и още седмица, за да се върне заповедта му. А е минал само ден от…

— Наречи го магия. Тялото на Негово Величество може и да е на седмица път оттук, но десницата му — той вдигна дясната си ръка пред лицето й — е малко по-близо. Но всичко това е без значение. — Той отстъпи назад с въздишка и започна да навива бавно пергамента. — Както каза, нямам властта, така че трябва да изгоря това безполезно парче хартия, нали така?

— Не! — Финри едва се удържа да не го грабне от ръцете му. — Не.

— Да разбирам ли, че вече не оспорваш освобождаването на баща ти от командване?

Тя прехапа устни. Войната е ужасно нещо и така нататък, но предоставя толкова много възможности.

— Той се оттегли доброволно.

— Нима? — Устните на Баяз се разтеглиха в широка усмивка, но погледът му остана корав като камък. — За пореден път съм впечатлен. Поздравления за главоломния възход на съпруга ти. И твоя също… милейди губернаторша. — Той протегна свитъка. Тя го хвана, но Баяз не пусна другия край. — Не забравяй едно обаче. Хората обичат героите. Но няма нищо по-лесно от подменянето им с нови. С един пръст на ръката си те издигам на власт. С един пръст на ръката си… — Баяз постави пръст под брадичката й и вирна главата й болезнено високо — ще те сваля оттам.

Финри преглътна мъчително.

— Разбирам.

— Желая ти приятен ден тогава! — Той пусна брадичката й, пергамента и отново се усмихваше любезно. — Моля, предай добрата вест на съпруга си, но на твое място бих изчакал малко, преди да я споделя с други. Хората може да не разберат правилно, като теб, как точно работи магията. С твое позволение, след като информирам Негово Величество, че е предложил поста на съпруга ти, ще му предам, че той го е приел.

— Разбира се — покашля се Финри.

— Колегите ми във Висшия съвет ще останат предоволни, че този въпрос е бил разрешен така бързо. Трябва да посетите Адуа, след като съпругът ти се възстанови. Формалностите по назначението. Парад или нещо от сорта. Няколко часа помпозно бръщолевене в Камарата на лордовете. Закуска с кралицата. — Баяз повдигна вежда, докато се обръщаше да си върви. — Ще трябва да си набавиш малко по-подходящи дрехи. Нещо лъхащо на героизъм.

Стаята беше чиста и светла. Слънцето влизаше през прозореца и падаше върху леглото. Нямаше хлипане. Нямаше отрязани крайници. Нямаше неизвестност. Какъв късмет. Едната му ръка беше превързана и скрита под завивката, другата лежеше на гърдите му, бледа, с ожулени кокалчета, надигаше се бавно, после се спускаше при всяко вдишване и издишване.

— Хал. — Той изпъшка, клепачите му потрепнаха и се отвориха. — Хал, аз съм.

— Фин. — Той протегна ръка и докосна с върховете на пръстите си бузата й. — Ти дойде.

— Разбира се. — Финри обви ръката му в шепи. — Как си?

Той се размърда, примижа от болка и се усмихна.

— Честно казано, малко съм схванат, но иначе се чувствам късметлия. Страшен късметлия, че имам теб. Чух, че си ме измъкнала от останките. Не трябва ли аз теб да спасявам?

— Ако ще ти олекне, Бремър дан Горст те откри и отнесе до лечебницата. Аз само подтичвах до него и плачех.

— Лесно се разплакваш, това е едно от нещата, заради които те обичам. — Очите му започнаха да се затварят. — Мисля, че ще преживея това, че Горст… ме е спасил…

Финри стисна ръката му.

— Хал, чуй ме, случи се нещо. Нещо прекрасно.

— Чух. — Очите му се отместиха бавно. — Мир.

— Не — въздъхна Финри, — не това. Е, да, това също, но… — Тя се наведе над него, сложи и другата си ръка върху неговата. — Хал, чуй ме. Получаваш мястото на баща ти в Камарата на лордовете.

— Какво?

— А също част от земите. Те искат ние… ти… кралят иска да заемеш мястото на Мид.

Хал примига неразбиращо.

— Командир на дивизията му ли?

— Лорд-губернатор на Англанд.

За момент имаше вид на ударен от гръм, после се вгледа в лицето й и на неговото се появи тревожно изражение.

— Защо аз?

— Защото си добър човек. — И разумен компромис. — Ти си герой очевидно. Кралят е чул за теб и командването ти.

— Герой? — изсумтя Хал. — Как го направи?

Опита да се надигне на лакът, но тя натисна нежно гърдите му и го върна обратно по гръб.

Сега беше моментът да му каже истината. И идеята да го направи почти й мина през ума.

— Ти го направи. Беше прав през цялото време. Упорит труд, вярност и всичко останало. Командване от първа линия. Ето така човек успява в живота.

— Но…

— Шшш. — Финри целуна едното крайче на устните му, после другото, накрая в средата. Дъхът му беше лош, но това не я интересуваше. Нямаше да го остави да се изпречи на пътя й и да развали всичко. — Ще говорим за това по-късно. Сега си почивай.

— Обичам те — прошепна той.

— И аз те обичам.

Финри погали нежно лицето му, докато той потъваше отново в сън. Вярно беше. Той е добър човек. Един от най-добрите. Честен, смел, верен до гроб. Двамата си подхождаха, допълваха се. Оптимист и песимист, мечтател и циник.

Всъщност какво е любовта, ако не това, да намериш човека, който ти подхожда? Който те допълва.

Някой, с когото да работиш. И върху когото да работиш.

УСЛОВИЯ

— Закъсняват — каза сърдито Митерик.

Около масата имаше шест стола. Един от тях беше зает от новоназначения лорд-маршал на Негово Величество, който се беше напъхал в парадна униформа — цялата накичена с ширити и прекалено тясна около врата. На съседния седеше Баяз и барабанеше нетърпеливо с пръсти по масата. Кучето седеше свлечен на третия. Гледаше свъсено към Героите и едното му слепоочие потрепваше.

Горст стоеше на крачка зад стола на Митерик, скръстил ръце на гърдите. До него стоеше прислужникът на Баяз, с навита в ръка карта на Севера. Зад тях, застанали мирно в каменния кръг, но достатъчно далече, че да не чуват нищо от ставащото около масата, се бяха събрали оцелелите най-висши офицери в армията. За беда, доста е оредяла групичката. Мид, Уетърлант и Винклър, и още много други не можаха да се присъединят. Яленхорм също. Горст погледна към Героите. Както изглежда, това, човек да е на малко име с мен, е равносилно на смъртна присъда. Дванайсети полк на Негово Величество обаче беше в пълен състав. Беше строен като за парад от южната страна на Децата и лъчите на студеното слънце блестяха по върховете на гората от изправените им алебарди. Малка подсказка, че днес може и да сме дошли да говорим за мир, но иначе сме повече от готови за алтернативите му.

Въпреки зле ударената си глава, парещата рана на скулата и хилядите други порязвания, ожулвания и синини по цялото тяло, Горст определено беше готов за алтернативите. Всъщност ръцете го сърбяха за тях. В края на краищата каква работа има за мен в мирно време? Да обучавам млади, нафукани офицери на фехтовка? Да се мотая по цял ден в залите на властта и да прося корички хляб като престаряло куче? Да служа като кралски наблюдател в някоя дупка като Келн? Или просто да спра да тренирам, да надебелея и да се превърна в досадно пиянде, което разказва стари войнишки, почти славни, истории. Хей, знаете ли, че онова там е Бремър дан Горст, някогашният командир на Дворцовата стража? Дайте да го черпим пискливия кретен едно питие! Не, дайте да го черпим десет, за да го гледаме как се напикава в гащите!

Горст свъси вежди. Или… може би трябва да приема предложението на Дау? Да отида там, където хората пеят песни за мъже като мен, вместо да им се присмиват? Където мирът никога не е желан гост? Бремър дан Горст, герой, първенец в дуелите, най-страховитият мъж в Севера…

— Най-после — изръмжа Баяз и върна Горст в реалността.

Чу се непогрешимият шум от приближаваща войска и по дългия склон на Героите се зададоха голяма група северняци. Слънцето заблестя в металните кантове на щитовете им. Както изглежда, врагът също е подготвен за алтернативи. Горст внимателно разхлаби резервната си сабя в ножницата и започна да се оглежда и за най-малкия знак за нещо нередно. Всъщност ръцете го сърбяха да открие такова. Един северняк да стъпи накриво — вадеше сабята. И мирът ще е поредното нещо в живота ми, което така и не се случи.

Но за негово най-голямо разочарование, мнозинството северняци забавиха крачка и спряха извън Децата, горе-долу на същото разстояние от центъра на кръга, на което беше строен Дванайсети. Неколцина влязоха, но останаха отзад, колкото да балансират присъствието на офицерите от съюзническата страна на масата. Сред тях се открояваше един наистина огромен здравеняк, с развята от вятъра дълга коса. А също онзи, с позлатената броня, когото Горст с такава охота беше пребил от бой на моста в първия ден на атаката. Споменът го накара да стисне юмрук. Така се надяваше да му се удаде възможност да повтори.

Четирима тръгнаха към масата, но Дау Черния не беше сред тях. Най-отпред вървеше мъж с фино наметало, доста красиво лице и едва забележима ехидна усмивка на уста. Въпреки превързаната си ръка, прясната рана през средата на брадичката, крачеше небрежно, уверено, с вид на човек, който се чувства съвсем на място, като водач на групата. И ето че вече го мразя.

— Кой е това? — промърмори Митерик.

— Калдер. — Лицето на Кучето придоби сериозно изражение. — По-малкият син на Бетод. Змия.

— Аз бих казал, по-скоро червей — намеси се Баяз, — но да, това е Калдер.

От двете му страни вървяха двама възрастни войни, първият с бледо лице, побеляла коса и бяла животинска кожа, преметната на раменете, вторият — широкоплещест, с едро обветрено лице. Най-отзад вървеше четвъртият. Беше препасал секира в колана си и половината му лице беше покрито с ужасен белег. Едното му око блестеше, сякаш беше от метал, но не това накара Горст да примига учудено при вида му. Полази го смущаващото чувство, че го познаваше. Къде съм го виждал, в битката вчера? Или предишния ден? Или някъде другаде, преди това…

— Ти трябва да си маршал Крой.

Калдер говореше общия език на Съюза с едва доловим северняшки акцент.

— Маршал Митерик.

— А! — Усмивката на Калдер се разтегли. — Колко хубаво, че най-после се срещаме лично! Вчера бяхме един срещу друг в ечемичната нива, на десния фланг на бойното поле. — Той посочи с превързаната си ръка на запад. — Или май трябва да кажа на твоя ляв, аз не съм много войник. Атаката ти беше… великолепна. — Митерик преглътна тежко и розовата му шия изскочи над стегнатата яка. — Всъщност знаеш ли какво, мисля, че… — Калдер започна да рови из вътрешния си джоб, после лицето му грейна и той измъкна оттам едно смачкано, изцапано с кал листче хартия. — Имам нещо твое! — Подхвърли го на масата. Горст надзърна над рамото на Митерик, докато го разгръщаше. Имаше нещо написано. Заповед може би. Митерик го смачка в юмрука си и кокалчетата му побеляха от стискане. — А ето го и Първия магус! Последният ни разговор беше урок по смирение за мен. Не се тревожи, след него имах още много такива. Сега няма да откриеш никъде по-смирен и скромен човек от мен. — Усмивката на Калдер обаче казваше точно обратното, докато сочеше с палец прошарения широкоплещест мъж зад гърба си. — Това е Коул Ричи, баща на жена ми. А този е Бледоликия, моят втори. Да не забравя и многоуважавания си първенец в дуелите и телохранител…

— Коул Тръпката. — Кучето кимна тържествено на мъжа с металното око. — Много време мина.

— Ъхъ — прошепна простичко онзи.

— Естествено, тук всички познаваме Кучето! — продължи Калдер. — Верният другар на Кървавия девет. Във всички песни все до него! Как си, Куче?

Кучето не помръдна от свлеченото си положение на стола и игнорира въпроса с майсторски изпипано пренебрежение.

— Къде е Дау?

— Аа. — Калдер направи горчива физиономия на съжаление, но отдалече си личеше, че беше престорена. Всичко в него изглежда престорено. — Съжалявам, но той няма да може да дойде. Дау Черния е… обратно при пръстта.

Настъпи мълчание и от изражението на Калдер стана ясно, че страшно много му се наслаждаваше.

— Мъртъв?

Кучето видимо посърна. Сякаш току-що научи за смъртта на скъп приятел, а не на върл враг. Понякога между двете няма почти никаква разлика, така си е.

— Защитника на Севера и аз имахме… малко недоразумение. Разрешихме спора по традиционния начин. С дуел.

— И ти победи? — попита Кучето.

Калдер сбърчи чело и потри леко с пръсти шевовете на брадичката си, сякаш сам не можеше да повярва.

— Ами аз съм жив, а Дау е мъртъв, така че… да. Странна сутрин беше. Хората започнаха да ме наричат Калдер Черния.

— Ти сериозно ли?

— Спокойно, просто име. Аз съм изцяло за мир. — Според Горст войниците на склона зад гърба му обаче бяха на съвсем различно мнение. — Това беше битка на Дау, не моя, ако питаш мен, беше всеобща загуба на време, пари и човешки живот. Според мен мирът е най-добрата част от всяка война.

— Напълно съм съгласен. — Митерик може и да беше облякъл нова униформа, но сега Баяз говореше вместо него. — Условията, които предлагам по примирието, са доста прости.

— Баща ми винаги казваше, че простите неща вършат най-много работа. Помниш ли баща ми?

Първия магус се поколеба за миг.

— Естествено. — Щракна с пръсти, прислужникът му пристъпи напред и разгъна с ловко движение картата на масата. — Северната граница на Англанд остава река Уайтфлоу. А също северна граница на Съюза, непроменена от стотици години.

— Някои неща се променят — каза Калдер.

— Не и това. — Дебелият показалец на Баяз проследи втора река, северно от първата. — Земите между Уайтфлоу и Къск, включително Уфрит, ще преминат под владението на Кучето. Те стават протекторат на Съюза, с право на шест представители в Камарата на лордовете.

— Чак до Къск? — Калдер пое рязко дъх през оголени зъби. — Част от най-добрите земи в Севера. — Погледна изпитателно Кучето. — Ще седиш в Камарата на лордовете? С протекцията на Съюза? Какво би казал Скарлинг Качулатия на това? Какво би казал баща ми?

— На кой му дреме какво биха казали мъртвите? — изгледа го невъзмутимо Кучето. — Някои неща се променят.

— А, прободен от собствения си нож! — Калдер притисна ръка към гърдите си, после сви рамене. — Но Северът се нуждае от мир. Съгласен съм.

— Чудесно. — Баяз махна на прислужника си. — Тогава да подписваме документите…

— Не ме разбра правилно. — Настъпи неловко мълчание и Калдер се примъкна напред на стола, сякаш около масата се бяха събрали все приятели, а истинският враг се спотайваше някъде отзад и надаваше ухо да чуе плановете им. — Аз съм съгласен, но не съм само аз в цялата уговорка. Старшите главатари на Дау са… придирчиви хорица. — Калдер се изсмя отчаяно. — И всичките мечове са у тях. Не мога да се съглася просто ей така с каквото и да било, иначе… — Той прокара пръст по гърлото си и цъкна с език. — И следващия път, когато решите, че пак искате да говорим, на този стол може да се окаже някой твърдоглавец като Керм Желязната глава или някоя камара от суета като Глама Златния. Успех с условията ви по примирието тогава. — Калдер почука с пръст по картата на масата. — Аз съм твърдо за това. Твърдо. Но нека отнеса въпроса до мускулестата част от щастливото ни семейство, да опитам да ги убедя, пък после ще се срещнем отново и ще подписваме каквото там трябва.

Баяз изгледа намръщен тримата северняци зад Калдер.

— Добре тогава. Утре.

— Вдругиден ще е по-добре.

— Не ме предизвиквай, Калдер.

Калдер беше самата картинка на засегната чест.

— Никого не предизвиквам! Но аз не съм Дау Черния. Аз съм по приказките, не по тиранията.

— По приказките — промърмори Кучето с такова отвращение, сякаш думите имаха вкус на пикня в устата му.

— Няма да стане.

Но самодоволната усмивка на Калдер беше като изкована от стомана. Всички усилия на Баяз не успяха да я пробият.

— Само ако знаеше колко труд хвърлих за този мир, през всичкото това време. Рисковете, които поех, за да постигна това. — Калдер притисна превързаната ръка към сърцето си. — Помогни ми! Помогни ми, за да мога аз да помогна и на двама ни. Или по-вероятно, помогни ми, за да си помогна още повече.

Калдер се изправи и протегна на Кучето здравата си ръка през масата.

— Знам, че по един или друг начин, от доста време двамата с теб бяхме на различни страни, но ако ще сме съседи, смятам, че не трябва да има хлад помежду ни.

— На различни страни. Случва се. Идва време да забравиш и погребеш миналото. — Кучето също стана, без да откъсва очи от тези на Калдер. — Но ти уби Форли Слабака. Това момче никому не беше сторило нищо лошо. Дойде да те предупреди, а ти го уби.

За пръв път усмивката на Калдер изчезна и лицето му се натъжи.

— Няма ден, в който да не съжалявам за това.

— Ето тогава какво. — Кучето се надвеси над масата, притисна с показалец едната ноздра на носа си и се изсекна право в протегнатата ръка на Калдер. — Стъпи на юг от Къск и ще ти тегля кървавия кръст. Тогава няма да има повече хлад помежду ни.

Подсмръкна пренебрежително, мина покрай Горст и си тръгна.

Митерик се покашля нервно.

— Значи, ще се срещнем отново, скоро?

Потърси с поглед подкрепа от Баяз, но тя така и не дойде.

— Разбира се. — Калдер си възвърна ехидната усмивка, докато бършеше длан в ръба на масата. — След три дни.

Обърна се, тръгна обратно и размени няколко думи с мъжа с металното око. Онзи, когото нарече Тръпката.

— Този Калдер изглежда хитро копеле — прошепна Митерик на Баяз, докато ставаха от масата. — Предпочитам да си имахме работа с Дау Черния. С него поне знаеш какво да очакваш.

Горст почти не го слушаше. Беше прекалено зает да гледа Калдер и белязания му телохранител. Познавам го. Познавам това лице. Но откъде…?

— Дау беше войник — промърмори Баяз. — Калдер е политик. Осъзнава, че бързаме да си тръгнем, и знае, че когато войската напусне долината, няма да имаме нищо, с което да се пазарим. Знае, че с чакане и подигравателно хилене ще спечели повече, отколкото Дау успя със стомана и бяс…

Тръпката се обърна на една страна, докато говореше с Калдер, и слънцето освети здравата половина на лицето му… и Горст настръхна… устата му зяпна широко отворена.

Сипани.

Това лице, в дима, преди да се изтъркаля надолу по стълбите. Това лице. Как е възможно да е този човек? И въпреки това беше почти сигурен.

Горст стисна зъби, заобиколи масата и тръгна към половината от кръга, в която бяха северняците. Гласът на Баяз заглъхна зад гърба му. Един от хората на Калдер изпъшка, когато го изблъска с рамо от пътя си. Това вероятно беше зле обмислена, ако не — фатална, постъпка в обстановката на мирни преговори. А това въобще не ме интересува. Калдер вдигна поглед и се дръпна предпазливо назад. Тръпката се обърна. Не беше ядосан. Нито изплашен.

— Полковник Горст! — извика някой зад него, но той не му обърна внимание.

Стисна Тръпката за ръката и го придърпа към себе си. Старшите главатари по края на кръга гледаха намръщено. Гигантът пристъпи една огромна крачка напред. Мъжът с позлатената броня извика на войниците на склона. Някой сложи ръка на дръжката на меча си.

— Спокойно! — извика на северняшки Калдер и вдигна ръка. — Спокойно! — повтори, въпреки че той самият изглеждаше доста притеснен. И така трябва. Животът на всички в кръга виси на косъм. А мен това хич не ме интересува.

В погледа на Тръпката се четеше, че него го интересува още по-малко. Погледна ръката на Горст, вдигна очи към лицето му и повдигна въпросително веждата над здравото си око.

— Да ти помогна с нещо?

Гласът му беше пълната противоположност на този на Горст. Дрезгав шепот, плътен, шум като на стържещо воденично колело. Горст го погледна в очите. Право в очите. Сякаш се опитваше да пробие главата му с поглед. Това лице в дима. Беше го зърнал само за миг. И с маска. И без белег. И въпреки това. Оттогава го виждаше всяка нощ. В сънищата си. С него се събуждаше. То запълваше изкривеното пространство от сън до сън. Всяка негова подробност се беше запечатила в паметта му. Почти сигурен съм.

Чу шум от движение зад гърба си. Повишени гласове. Офицерите и войниците от Дванайсети. Сигурно им е тежко, че не бяха участвали в битката. Сигурно са почти толкова ентусиазирани да започнат нова, колкото и аз самият.

— Полковник Горст! — чу зад гърба си предупредителното ръмжене на Баяз.

Не му обърна внимание.

— Бил ли си… — изсъска той — в Стирия?

Целият беше настръхнал от нетърпение.

— Стирия?

— Да — озъби се Горст и стисна още по-силно ръката му. Двамата възрастни войни, които бяха дошли с Калдер, заемаха стойка за бой. — В Сипани.

— Сипани?

— Да. — Гигантът беше направил нова крачка и стърчеше заплашително, сякаш по-висок от Децата. Но и това въобще не ме интересува. — В къщата за развлечения „Кардоти“?

— „Кардоти“?

Здравото око на Тръпката се присви и вторачи в Горст. Времето спря. Мъжете наоколо облизваха напрегнато устни, ръцете им бяха увиснали във въздуха, готови да дадат сигнал, пръстите докосваха едва дръжките на оръжията. Тогава Тръпката се наведе. Почти допря нос в лицето на Горст. По-близо от онази нощ, в дима.

Ако беше той.

— Не съм го чувал.

Издърпа ръката си от отмалелите пръсти на Горст и излезе от каменния кръг, без дори да се обърне назад.

Калдер го последва бързо, двамата възрастни войни — също, накрая и старшите главатари. Свалиха ръце от дръжките на оръжията, с очевидно облекчение, в случая на гиганта — с огромно разочарование.

Горст остана сам пред масата. Свъсил вежди, вторачен в Героите.

Почти сигурен.

СЕМЕЙСТВО

В голяма степен кръгът на Героите беше същият като предишната вечер. Древните камъни бяха същите, лишеите и мъхът по тях — и те, смачканата, окаляна и окървавена трева между тях не изглеждаше с нищо променена. Огньовете и те бяха като преди, а също тъмнината около тях. Но според Калдер всичко останало се беше променило до неузнаваемост.

Вместо да го влачи към гибел, изложен на присмех и подигравки, сега Коул Тръпката вървеше на почтително разстояние зад него, с едничката задача да опази живота му. Докато крачеше покрай огньовете, нямаше презрителен смях, нито кискане, нито омраза. От момента, в който лицето на Дау пльосна в калта, всичко се беше променило. Големите старши главатари, страховитите им именити войни и техните закоравели, коравосърдечни и твърдоглави войници до един му се усмихваха, сякаш беше първото слънце след сурова зима. Колко бързо се бяха променили. Баща му винаги казваше, че у хората рядко се променя друго, освен предаността им към друг човек. А нея, когато им изнася, са готови да захвърлят с лекотата, с която човек се отървава от старо палто.

Въпреки стегнатата в шина ръка и зашитото си лице, на Калдер му костваше съвсем малко усилие, за да докара обичайната си ехидна усмивка. Всъщност не му костваше никакво. Може и да не беше най-високият наоколо, но сега той беше най-големият в тази долина. Беше крал на северняците. Сега можеше да каже на когото си поиска да се захваща с ядене на собствените си лайна и онзи не само че щеше да го направи, щеше да го направи с усмивка на уста. А Калдер вече беше решил и кой ще получи първата порция.

Смехът на Коул Ричи кънтеше в тъмнината. Той седеше на един дънер край огъня, с лула в ръка и пуфтеше дим, видимо развеселен от жената до себе си. Когато Калдер приближи, тя се обърна и той насмалко не се спъна.

— Съпруже мой.

Изправи се с мъка заради големия корем и протегна ръка.

Калдер я пое в своята. Беше толкова малка, мека, но силна. Притегли я, постави я на рамото си и обви ръце около кръста на Сеф. Прегърна я силно, много силно, почти не почувства болка в насинените си ребра. За момент сякаш в кръга на Героите нямаше никой освен тях двамата.

— В безопасност си — прошепна той.

— Не и благодарение на теб — каза Сеф, докато притискаше буза в неговата.

Очите му се насълзиха.

— Аз… допуснах някои грешки.

— Естествено. Аз вземам всичките ти добри решения.

— В такъв случай, повече никога не ме оставяй сам.

— Едно мога да ти кажа, това е последният път, когато оставам в залог за теб.

— Аз също. Обещавам ти.

Калдер не можеше да спре напиращите сълзи. Най-големият мъж в долината ревеше със сълзи, пред Коул Ричи и именитите му войни. Сигурно щеше да се почувства като пълен глупак, ако не се радваше да я види до такава степен, че на практика не чувстваше нищо друго. Откъсна се от прегръдката й, но само за да погледне лицето й — наполовина осветено от огъня, другата, потънала в сянка. Усмихваше му се. Видя две мънички бенки над едното ъгълче на устните й, не ги беше забелязал преди. Мислеше си само за едно, как не заслужава нищо от това.

— Какво има? — попита тя.

— Нищо. Просто… само допреди часове си мислех, че никога повече няма да видя лицето ти.

— И сега си разочарован?

— Никога не съм виждал нещо по-красиво.

Тя се усмихна широко.

— О, прави са били хората. Ти си лъжец.

— Добрият лъжец казва колкото може повече истина. Така другите никога не знаят какво точно чуват.

Тя взе превързаната му ръка в своите, огледа я, погали я нежно.

— Ранен си?

— Нищо работа за боец като мен.

Тя стисна ръката му.

— Сериозно. Колко зле си ранен?

Калдер направи горчива гримаса.

— За известно време няма да мога да се бия в дуели, но ще се оправя. Скейл е мъртъв.

— Чух.

— Сега ти си цялото ми семейство. — Калдер сложи длан на наедрелия й корем. — Още ли…

— Още ли тежи на мехура ми като чувал овес през целия път от Карлеон, на всяко друсване на проклетата каруца? Да.

На мокрото от сълзи лице на Калдер се разтегли усмивка.

— Тримата. Цялото ми семейство.

— Баща ми също.

Той хвърли поглед през рамото й към нахиления Ричи.

— Ъхъ, той също.

— Не си я сложил, значи?

— Кое?

— Огърлицата на баща ти.

Той я извади от вътрешния си джоб, топла от дългото притискане до сърцето му, и диамантът засия с всички цветове на огъня.

— Не знам, чаках подходящ момент може би. Веднъж сложиш ли я… не можеш повече да я свалиш.

Спомни си как баща му казваше каква тежест е тя, повтаряше го до последния си ден.

— Че защо ти е да я сваляш? Сега си крал.

— В такъв случай ти си кралица. — Калдер я сложи на врата й. — И на теб ти стои по-добре.

Намести диаманта на гърдите й, докато тя измъкваше косата си, притисната от бримките на огърлицата.

— Хм, мъжът ми заминава за седмица и какво ми носи, просто целия Север и всичко в него?

— Това е само половината от подаръка ти. — Калдер се наведе към нея, сякаш да я целуне, спря, почти опрял устни до нейните, и щракна тихо със зъби. — Другата ще ти я дам по-късно.

— Обещания, само обещания.

— Сега трябва да поговоря за момент с баща ти.

— Ми говори тогава.

— Насаме.

— Уф, мъжете и проклетите им разговори. Не ме карай да чакам дълго. — Тя се притисна до него. Устните й погъделичкаха ухото му, коляното й се отри по вътрешната страна на бедрото му и бащината огърлица се допря до рамото му. — Смятам по-късно да коленича пред краля на северняците.

Върхът на палеца й потърка шевовете на брадичката му, докато тя отстъпваше назад, ръката й извърна към нея лицето му и тя го изгледа продължително през рамо. Походката й бе станала малко тромава, големият корем я караше да се поклаща, но все пак не изглеждаше зле. Никак зле. И той отново се замисли как не заслужаваше нищо от това.

Отърси се от мислите си и пристъпи тромаво, леко прегърбен към огъня. Оная му работа опъваше панталона от вътрешната страна на единия му крак, а да завре подобна палатка в лицето на бащата на жена си, не би било добра идея за започване на разговор. Ричи вече беше отпратил посивелите си войни и тъпчеше с дебел палец ново парче дървесна гъба в лулата. Малък задушевен разговор. Точно като онзи отпреди няколко дни. Само дето сега Дау беше мъртъв и всичко се беше променило.

Калдер изтри влагата от очите си, докато се наместваше край огъня.

— Няма втора като дъщеря ти.

— Чувал съм, че те наричат лъжец, но от това по-голяма истина не бях чувал.

— Няма друга като нея — каза Калдер, изпращайки с поглед отдалечаващата се в тъмнината Сеф.

— Късметлия си, че имаш жена като нея. Помниш ли какво ти казах? Имаш ли търпението да чакаш на брега, всичко, от което се нуждаеш, морето само ще изхвърли в краката ти. — Ричи почука с показалец главата си. — Поживял съм доста. Трябва да ме слушаш повече.

— Ето, сега слушам, нали?

Ричи се примъкна по дънера към Калдер.

— Хубаво, тогава, слушай сега. Много от момчетата ми се тревожат. От доста време вече са с меч в ръка. Не бих отказал да пусна част от тях да се върнат по домовете си, при жените си. Мислиш ли да приемеш предложението на оня магьосник?

— Баяз? — изсумтя Калдер. — Смятам да оставя това двулично копеле да се пържи на бавен огън. Имаше уговорка с баща ми, доста отдавна, и го предаде.

— Отмъщение, значи?

— Отчасти, но предимно здрав разум. Ако вчера южняците бяха тръгнали отново, щяха да ни довършат.

— Сигурно. Е, и?

— Е, единствената причина да не го направят е, че не са имали друг избор, освен да спрат. Съюзът е голяма страна. Много граници. Сигурно имат други грижи на главата. Затова си мисля, че с всеки следващ ден чакане условията на плешивото копеле ще стават все по-приемливи.

— Хм. — Ричи измъкна една пръчка от огъня, допря горящия край до чашката на лулата и усмивката му се разтегли. — Умник си ти, Калдер. Мислител. Точно като баща ти. Винаги съм знаел, че от теб ще излезе добър водач.

Само дето Калдер никога не го беше чувал да го казва.

— Но не ми помогна много да стана такъв, а?

— Казах ти, ако трябва, ще горя, но няма сам да си подпаля огъня под краката. Какво казваше навремето Кървавия девет?

— Човек трябва да е реалист за тия неща.

— Точно така. Реалист. Мислех си, че ти най-добре ще знаеш това. — Бузите на Ричи хлътнаха, докато дърпаше от лулата, и той изпусна кафявия дим от устата си. — Но сега Дау е мъртъв и Северът е в краката ти.

— Ти май се радваш повече от мен, как се наредиха нещата.

— Естествено.

Ричи му подаде лулата.

— Един ден внуците ти ще управляват Севера.

— След като ти свършиш.

— Ще мине доста време дотогава.

Калдер дръпна от лулата и посинените му бузи го заболяха. Глътна дима и усети щипането в гърдите си.

— Съмнявам се, че ще съм жив да го дочакам.

— Надявам се да не си. — Калдер издиша дима и двамата се разсмяха, но в смеха и на двамата се долавяше напрежение. — Знаеш ли, мислех си за нещо, което Дау каза. За това, че ако ме е искал мъртъв, щях да съм отдавна при пръстта. И колкото повече мисля за това, толкова повече виждам, че е бил прав.

Ричи сви рамене.

— Може пък Десетократния да се е пробвал, без Дау да знае.

Калдер се загледа в лулата, сякаш обмисляше сериозно възможността, въпреки че вече го беше направил и решил, че нещо в нея не се връзваше.

— Вчера в битката Десетократния ми спаси живота. Ако толкова ме е мразил, можеше да остави южняците да ме убият и никой дума нямаше да му каже.

— Кой знае защо човек прави това или онова? Светът е объркано място.

— Всеки има причини, казваше баща ми. И номерът е да ги разбереш. Тогава светът става прост.

— Е, Дау Черния е обратно при пръстта. Мечът ти в главата на Десетократния ме навява на мисълта, че и той е там. Май никога няма да узнаем истината.

— О, аз мисля, че се сещам каква е. — Калдер му подаде лулата и възрастният войн се наведе да я вземе. — Ти ми каза, че Дау ме иска мъртъв. — Очите на Ричи се стрелнаха към тези на Калдер за по-малко от миг, но достатъчно дълго, че вече да е сигурен. — Това не беше съвсем истина, нали? Това беше, как би го нарекъл ти, лъжа?

Ричи се намести на дънера и изпусна няколко кръгчета дим.

— Хубаво, признавам, малко. Дъщеря ми е нежна душа, Калдер, и те обича. Опитах да й обясня що за таралеж в гащите си, но тя не искаше да чуе и дума. Беше готова на всичко за тебе. Но така стана, че с Дау започнахте да не виждате нещата по един и същи начин. Тия твои приказки за мир за никого не бяха от полза. И накрая дъщеря ми остана в залог за теб, нали? Просто не можех да оставя детето си да се излага на такъв риск. Или ти, или Дау, един трябваше да изчезне. — Той изгледа спокойно Калдер през дима на лулата. — Съжалявам, но това е положението. Ако се случеше да си ти, жалко, но Сеф щеше да си намери друг мъж. Ако ли не, още по-добре, винаги имаше шанс ти да изместиш Дау. И сега мога да кажа, радвам се, че стана точно така. Всичко, което исках, беше за доброто на рода ми. Срам ме е да си го призная, но да, аз разръчках огъня между двама ви.

— Като през цялото време си се надявал аз да победя Дау.

— Естествено.

— Значи, не ти изпрати онези тримата да ме убият в лагера ти?

Лулата замръзна пред устата на Ричи.

— Че защо ми е да правя подобно нещо?

— Защото Сеф остана в Карлеон като залог за мен, защото взех много да приказвам как ще се разправям с Дау и ти си решил да разръчкаш още малко огъня.

Ричи притисна език в пролуката между зъбите си, захапа лулата и дръпна, но тя беше угаснала. Той изтръска пепелта върху един от камъните край огъня.

— Винаги съм смятал, че тръгне ли човек да разръчква огньове, трябва да го направи както трябва… здравата.

— Защо просто не каза на дъртите си главорези да ме убият още при огъня ти? — поклати бавно глава Калдер. — Да си сигурен, че работата е свършена както трябва?

— Трябва да се грижа за репутацията си. Когато става дума за нож в гърба, наемам други, гледам името ми да остане настрана. — Ричи нямаше вид на виновен. По-скоро недоволен. И леко обиден дори. — Не ми стой така и не гледай така обидено. Сякаш ти не си правил по-лоши неща. Какво ще кажеш за Форли Слабака, а? Уби го просто ей така, за нищо, нали?

— Аз съм аз! — каза Калдер. — Всички знаят, че съм лъжец! Но просто… — Стори му се глупаво сега, като си го помисли. — От теб очаквах повече. Мислех те за право острие. Мислех, че правиш нещата постарому.

— Постарому? — изсумтя презрително Ричи. — Ха! На хората все им се насълзяват очите, като говорят за едно време. За епохата на героите и така нататък. Е, аз го помня това едно време. Видял съм го с очите си и мога да ти кажа, че не беше по-различно от сега. — Наведе се и посочи Калдер с мундщука на лулата. — Грабвай каквото можеш и както можеш, това е! Хората просто си плямпат за това, как баща ти променил всичко. Трябва им някой, когото да обвиняват. Не, той просто беше по-добър в това от всички останали! Победителите пеят песните. И си избират която мелодия им хареса.

— Чудя се коя ще изберат да пеят за теб! — изсъска Калдер. Усети как гневът се надига в гърдите му. Но „гневът е лукс, който мъжете на високите столове не могат да си позволят“. Това казваше баща му. Милост, милост, винаги търси начин да покажеш милост. Калдер пое пълен с горчилка дъх и го издиша, пълен с примирение. — Но сигурно на твое място нямаше да постъпя по-различно. Освен това в момента нямам много приятели. Истината е, че ми е нужна подкрепата ти.

— И ще я имаш — усмихна се Ричи. — До гроб, за това не се безпокой. Ти си от семейството, момче. Със семейството може невинаги да се разбираш, но в края на краищата те са единствените, на които можеш да се довериш.

— Така казваше и баща ми. — Калдер се надигна бавно и въздъхна дълбоко. — Семейство.

Тръгна между огньовете към шатрата, която довчера беше принадлежала на Дау Черния.

— Е? — изграчи Тръпката, изравнявайки се с него.

— Прав беше. Дъртото копеле се е опитало да ме убие.

— Да му върна ли услугата?

— Мътните го взели, не! — Калдер понижи глас. — Не и докато не се роди детето. Не искам жена ми да се разстройва. Ще оставя всичко да се размине, да се уталожи, после ще се оправим с него тихомълком. И така, че пръстите на хората да сочат към някой друг. Глама Златния например. Ще можеш ли да го направиш?

— Става ли дума за убиване, мога да го направя по какъвто начин кажеш.

— Винаги съм знаел, че Дау можеше да намери много повече приложения за уменията ти. Жена ми ме чака. Върви се позабавлявай.

— Така и ще направя.

— Всъщност ти как се забавляваш?

Тръпката се обърна към него и окото му проблесна, но това май ставаше при всяко обръщане, нищо специално в случая.

— Остря ножовете си.

Калдер не беше напълно убеден, че той се шегуваше.

НОВОБРАНЦИ

Уважаема госпожо Уорт,

С огромно съжаление ви информирам за смъртта на сина ви на бойното поле край Осранг. По традиция командващият офицер на частта пише тези писма, но аз настоях за честта да го направя лично, тъй като познавах сина ви лично. В цялата си дълга кариера в армията не съм служил с по-отдаден на службата, с по-сърдечен, способен и храбър боен другар. Той въплъщаваше всички качества, които човек очаква от един истински войник. Не бих могъл дори да си представя как това би ви донесло, макар и малко, утеха при такава тежка загуба, но твърдо мога да заявя, че синът ви беше герой. За мен беше чест, че го познавах.

Приемете най-искрените ми съболезнования!

Ваш покорен слуга,

ефрейтор Тъни,

знаменосец на Първи полк на Негово Величество

Тъни въздъхна, прегъна внимателно листа и прокара нокът по сгъвките, за да оформи два идеално прави и гладки ръба. Това сигурно щеше да бъде най-зле написаното писмо, което горката жена някога е получавала, дължеше й поне гладки сгъвки на проклетия лист. Пъхна го във вътрешния си джоб до онова за госпожа Клидж, разви капачката на малката бутилка на Жълтен, отпи, натопи писалката в мастилницата и започна ново писмо.

Уважаема госпожо Ледерлинген,

С огромно съжаление ви информирам за смъртта на сина ви…

— Ефрейтор Тъни! — Жълтен се зададе с наперена ситна стъпка — нещо средно между сводник и работник. Ботушите му бяха покрити с кал, изцапаната му куртка беше раздърпана, разкопчана отгоре, разкриваща част от потните му гърди. Загорялото му лице беше обрасло с няколкодневна рядка брада и вместо копие беше преметнал на рамо очукана лопата. Изглеждаше точно както би трябвало да изглежда един горд ветеран от армията на Негово Величество. Спря недалече от хамака на Тъни и надникна в листовете хартия. — Оправяш всички сметки, които си дължал, а?

— Всички, които дължа, имаш предвид. — Тъни се съмняваше, че Жълтен може да чете, но за всеки случай покри току-що започнатото писмо с празен лист хартия. Ако това се разчуеше, щеше да му съсипе репутацията. — Всичко ли е наред?

— Всичко е чудесно — отвърна Жълтен и свали лопатата от рамо. Въпреки ведрото му настроение, Тъни забеляза, че имаше леко умислен вид. — Полковникът ни хвана да покопаем малко гробове.

— Аа. — Тъни завинти бавно капачката на мастилницата. Той самият беше изкопал не един гроб, не беше от най-примамливите занимания. — Винаги след битка се налага чистене. Доста неща за оправяне, тук и у дома. Оплесканото за ден-два понякога отнема години да бъде изчистено. — Той изтри перото на писалката в един парцал. — А може и никога да не успееш да го изчистиш напълно.

— Защо тогава го правим? — попита Жълтен, зареял замислено поглед над окъпаното от слънцето ечемично поле, към неясните очертания на хълмовете в далечината. — Искам да кажа, всичките тези усилия, толкова много мъртви и за какво, какво толкова направихме тук?

Тъни се почеса по главата. Не беше предполагал, че Жълтен е кой знае какъв мислител, но явно всеки имаше подобни силни моменти.

— От немалък опит знам, че войните рядко променят нещо съществено. Да, малко тук, малко там, но като цяло трябва да има по-нормален начин да изглаждаме различията си. — Замисли се за момент. — Крале, благородници, Висшият съвет и така нататък, не мога да разбера защо продължават да упорстват, предвид това, как уроците от миналото сочат точно обратното и се трупат ли, трупат. Войната е голямо неудобство, много работа срещу минимална отплата. И винаги войникът отнася най-лошото.

— Защо му е на човек да става войник тогава?

Тъни установи, че нямаше думи да отговори на този въпрос. Накрая вдигна рамене.

— Най-добрата работа на света, нали така.

По пътеката се зададоха с лежерна походка група войници, които водеха след себе си коне. Един се отдели от групата и тръгна към тях. Ядеше ябълка. Оказа се сержант Форест, усмихнат до уши.

— О, мамка му — промърмори Тъни.

Набързо покри всички следи от писане на писма и захвърли щита, който беше използвал като подложка под хамака.

— Какво има? — прошепна Жълтен.

— Видиш ли сержант Форест да се усмихва, не чакай добри новини.

— То пък има ли въобще някога добри новини.

Прав беше Жълтен, Тъни трябваше да му го признае.

— Ефрейтор Тъни! — Форест оглозга докрай ябълката и хвърли настрани огризката. — Виждам, че си буден.

— За най-голямо съжаление, сержант, да. Някакви новини от славния ни командир?

— Малко. — Форест посочи с палец през рамо към конете на пътеката. — Ще останеш доволен да научиш, че си получаваме отново конете.

— Превъзходно — изръмжа сърдито Тъни. — Точно навреме да ги яхнем и да се върнем откъдето дойдохме.

— Нека никой не се съмнява в това, че Негово Величество се грижи за всички нужди на верните си войници. Потегляме утре сутрин. Или най-късно вдругиден. Към Уфрит, където ни чака един хубав, топъл кораб.

Тъни установи, че се усмихва. Беше му дошло до гуша от Севера.

— И към дома, а? Най-любимата ми посока за пътуване.

Форест забеляза усмивката на Тъни и се нахили двойно повече насреща му.

— Съжалявам, че ще те разочаровам. Отплаваме за Стирия.

— Стирия ли? — промърмори Жълтен и сложи ръце на кръста.

— Към великолепния Уестпорт! — Форест преметна ръка през рамото на Жълтен, а с другата описа дъга пред себе си, сякаш им показваше великолепната гледка на града, а не просто камара гниещи дървета. — Кръстопътят на света! Там ще застанем рамо до рамо с нашите дръзки съюзници от Сипани и ще размахаме справедлива десница срещу онова изчадие Монцаро Муркато, Змията от Талинс. Тя, както се говори, е демон в човешка кожа, враг на всяка свобода и най-голямата заплаха за Съюза!

— След Дау Черния. — Тъни притвори очи, разтри с два пръста носа си и усмивката му посърна. — С когото вчера сключихме мир.

— Ех. — Форест плесна Жълтен по гърба. — Красотата на войнишката професия, а, боецо. Злодеите никога не свършват. И маршал Митерик е тъкмо човекът, който да ги накара да треперят от страх!

— Маршал… Митерик? — На лицето на Жълтен се изписа смайване. — Какво стана с Крой?

— Неговата е изпята — изсумтя Тъни.

— Колко си сменил вече? — попита Форест.

— Осем, мисля… по бързи сметки. — Тъни започна да отброява на пръсти. — Френген, след него Алтмойър, после онзи ниският…

— Крепски.

— Крепски. След него другият Френген.

— Хм, другият Френген — изсумтя Форест.

— Изключителен глупак, дори за главнокомандващ. След това беше Варуз, след него Бър, после Уест…

— Свестен човек беше Уест.

— Свестен човек и като повечето свестни хора, отиде си рано. След него имахме Крой…

— Лорд-маршалите изначало са преходно явление — започна да обяснява Форест и посочи Тъни, — но ефрейторите… Ефрейторите са вечни.

— Сипани, значи? — Тъни се излегна бавно в хамака, вдигна един крак, а с другия започна да се полюшва леко напред-назад. — Никога не съм бил там. — Като се замисли, изведнъж започна да осъзнава предимствата. Добрият войник винаги се оглежда за предимствата. — Хубаво време, предполагам?

— Отлично време — каза Форест.

— Също така чувал съм, че имат най-добрите курви в цял свят.

— Откакто се разчу заповедта, дамите от града бяха споменати няколкократно.

— Значи, поне две неща ще чакам с нетърпение.

— Което е с две повече, отколкото получаваш в Севера. — Усмивката на Форест беше по-голяма от всякога досега. Повече от необходимото. — А междувременно, понеже отрядът ти е така оредял, имам нещо друго за теб.

— О, не — изпъшка Тъни.

Всички мисли за слънце и курви бързо взеха да се изпаряват от главата му.

— О, да! Насам, момчета!

И ето ги и тях. Четирима. Новобранци, по вида им — току-що слезли от кораба от Мидърланд. Изпратени на доковете с целувки от мама, любимата или и двете. Нови униформи, без една гънка по тях, гладки ремъци и колани, лъснали катарами — готови за славния войнишки живот. Те зяпнаха Жълтен — по-пълна тяхна противоположност в момента надали съществуваше — с изпито, остро като на плъх лице, с протрита, изцапана с кал куртка, с една счупена катарама от колана за снаряжението му, която той умело беше заменил с усукана през ремъка връв. Форест посочи към Тъни, като циркаджия към невиждано досега изчадие на природата, и зарецитира обичайната си реч.

— Това, момчета, е известният ефрейтор Тъни. Един от сержантския състав на дивизията на генерал Фелниг с най-дълга служба в армията. — Тъни изпусна една дълга, тежка въздишка — Ветеран от бунта в Старикланд, Гуркулската война, предишната война в Севера, обсадата на Адуа, скорошното сражение за Осранг и куп мирновременни военни кампании — достатъчно войниклък, че да отегчи до смърт човек с по-проницателен ум. Но той оцеля. — Тъни разви капачката на малката бутилка на Жълтен, отпи и я подаде на първоначалния й собственик, който сви рамене и също отпи глътка. — Преживял е търчане, мръсотия, несгоди и студ, ласките на северните ветрове и пердаха на южняшките жени, хиляди мили марш и години войнишки порцион. Видял е дори истинска битка. И всичко това, за да застане — в този случай да полегне — пред вас днес…

Тъни преметна един връз друг протритите си ботуши, опъна се в хамака, затвори очи и остави слънцето да пече лицето му и да грее, розово, през притворените му клепачи.

ВЕТЕРАНИ

Когато стигна, наближаваше залез. Мушиците се носеха на рояци над блатистия поток и пожълтелите листа хвърляха шарена сянка по пътеката. Кленовете клатеха разлюлени от вятъра клони толкова ниско, че трябваше да се навежда, като минава под тях.

Къщата изглеждаше по-малка, отколкото я помнеше. Но въпреки това изглеждаше хубава. Толкова хубава беше, че едва се сдържаше да не заплаче. Бутна вратата и тя изскърца и се отвори широко. Незнайно защо го беше страх, точно както в Осранг. Вътре нямаше никой. Само познатият сумрак с мирис на старо огнище. Неговата постелка беше прибрана и на мястото й по дъските на пода падаха бледи снопове светлина.

Нямаше никой. Устата му се напълни с горчилка. Ами ако са си тръгнали? Или докато го е нямало, са дошли хора, дезертьори, станали разбойници…

Чу тих звук от цепене на дърва. Втурна се обратно навън, мина покрай кошарата със зяпналите насреща му кози, после покрай петте дебели пъна, целите накълцани и нащърбени от дългогодишните му тренировки с меча. Тренировки, които, както се оказа, не му помогнаха с нищо. Сега знаеше, че посичането на пън с нищо не те подготвя за посичането на човек.

Майка му беше на билото на малката могила, до стария дръвник, подпираше се на брадвата, извила назад гръб, а Фестен събираше нацепените дърва и ги хвърляше на купчината. Бек спря и се загледа в двамата. Вятърът развяваше косата на майка му. Малкият му брат се бореше с тежките цепеници.

— Мамо — изграчи Бек.

Тя се обърна и примига озадачено.

— Ти се върна.

— Върнах се.

Той тръгна към нея. Тя заби единия връх на секирата в дръвника и тръгна насреща му. Въпреки че беше толкова по-ниска от него, тя сложи главата му на рамото си. Притисна я с една ръка, а с другата го прегърна — толкова здраво, че му беше трудно да си поема дъх.

— Сине мой — прошепна тя.

Бек се откъсна от прегръдката, подсмръкна да пропъди сълзите и сведе поглед. Видя наметалото си, нейното наметало — цялото изцапано с кал, окървавено, прокъсано.

— Съжалявам. Май ти съсипах наметалото.

— Просто парче вълна.

Тя докосна лицето му.

— Май да. — Наведе се и разроши косата на Фестен. — Как си?

Гласът му трепереше ужасно.

— Добре! — Момчето блъсна ръката му от главата си. — Спечели ли си име?

Бек замълча за момент.

— Да.

— И какво е?

— Няма значение — поклати глава Бек. — Как е Уенден?

— Все същият си е — отвърна майка му. — Нямаше те едва няколко дни.

Това не го очакваше. Имаше чувството, че бяха минали години, откакто тръгна.

— Мисля, че ме нямаше достатъчно дълго.

— Какво стана?

— Може ли… да не говорим за това?

— Баща ти за друго не говореше.

Бек вдигна поглед към нея.

— Едно научих, аз не съм баща ми.

— Хубаво. Това е добре. — Майка му го потупа нежно по бузата и очите й се навлажниха. — Радвам се, че пак си тук. Нямам думи да ти кажа колко много се радвам. Гладен ли си?

Бек се изправи с мъка. Какво усилие му костваше това. Изтри още няколко сълзи с опакото на ръката. Осъзна, че не беше ял, откакто вчера сутринта тръгна от Героите.

— Бих хапнал.

— Аз ще запаля огъня!

Фестен хукна към къщата.

— Идваш ли? — попита майка му.

Бек се загледа в долината.

— Мисля да поостана малко тук. Да нацепя някое и друго дърво.

— Добре.

— О. — Бек свали от колана бащиния меч, замисли се, после й го подаде. — Сложи го някъде настрана.

— Къде?

— Където да не го виждам.

Тя го взе от ръката му и изведнъж на Бек му олекна, сякаш от раменете му падна тежест, която никога повече не трябваше да носи.

— Май все пак нещо хубаво може да се върне от война — каза тя.

— Единственото хубаво, което виждам аз, е самото връщане.

Бек се наведе, сложи ново парче дърво на дръвника, плю в шепи и взе секирата. Дръжката имаше приятно усещане в ръцете му. Познато усещане. Пасваше в тях доста по-добре от дръжката на меча, в това поне спор нямаше. Замахна и двете гладко разцепени половини се изтърколиха настрани. Той не беше герой и никога нямаше да стане такъв.

Беше роден да цепи дърва, не да се бие във войни.

И затова беше късметлия. По-голям, отколкото се оказаха Рефт или Стодър, или Брейт. По-голям дори от Дау Черния. Измъкна острието на секирата от дръвника и се изправи. Може и хората да не пееха много песни за цепене на дърва, но от хълма някъде отзад се носеше блеенето на овцете и то беше като музика за ушите му. Звучеше много по-приятно от всички песни за герои, които знаеше.

Затвори очи и пое дълбоко аромата на тревата и дима от огъня. После ги отвори и зарея поглед над долината. Настръхна от усещането за пълно спокойствие. Не можеше да повярва, че някога е мразил това място.

Сега не му изглеждаше толкова зле. Не беше никак зле.

ВСЕКИ СЛУЖИ НЯКОМУ

— Така, значи, сега заставаш зад мен? — попита Калдер, лежерно като пролетен бриз.

— Ако още имаш място за мен.

— Предан като Три дървета, а?

Желязната глава сви рамене.

— Не те смятам за глупак, че да ти кажа „да“. Но знам къде са интересите ми и сега те са до теб. Също така искам да отбележа, че предаността е опасна основа за градене. Бурите лесно я отмиват. А личните интереси устояват на всяко време.

Калдер нямаше как да не се съгласи с това.

— Здрав принцип. — Погледна към Фос Дълбокото, наскоро завърнал се на служба, на мига, в който боевете свършиха. Той например беше самото олицетворение на това, на какво са способни личните интереси. Въпреки отвращението си от битките, се беше сдобил с красив съюзнически нагръдник, чието гравирано в лъскавата стомана слънце блестеше под съдраното му палто. — Човек трябва да има някакви принципи в живота, а, Дълбоко?

— Някакви… какво?

— Принципи.

— О, аз съм голям, много голям поддръжник на принципите. Брат ми също.

Плиткото спря за секунда яростното чоплене под ноктите си с върха на ножа.

— Аз ги обичам с мляко.

Настъпи неловко мълчание. Калдер се извърна отново към Желязната глава.

— Последния път когато говорихме, ми каза, че оставаш с Дау. После ми препика ботушите. — Той вдигна единия, още по-съсипан, надран и омърлян от събитията през последните няколко дни, отколкото самият Калдер. — Допреди седмица бяха най-добрите ботуши в Севера. А погледни ги сега.

— За мен ще е удоволствие да ти купя един нов чифт.

Калдер примижа от болката в ребрата, докато се изправяше.

— Нека да са два.

— Както кажеш. Може дори да взема един и за мен.

— Сигурен ли си, че нещо от стомана не би ти подхождало повече?

— В мирно време няма полза от стоманени ботуши — вдигна рамене Желязната глава. — Нещо друго?

— Просто задръж още малко хората си наоколо. Искам да изглеждаме добре в очите на Съюза, докато не им омръзне да седят и чакат и не се ометат от хълма. А това ще е скоро.

— Дадено.

Калдер се обърна след няколко крачки.

— Вземи и подарък за жена ми. Нещо хубаво, чака дете.

— Дадено, главатар.

— И не си го слагай на сърцето. Всеки служи някому.

— Самата истина.

Желязната глава запази каменно спокойствие. Доста разочароващо — Калдер се надяваше да го види как се поти. Но за това имаше време, и това щеше да стане, по-късно, когато южняците си тръгнеха. Щеше да има време за много неща. Затова той кимна царствено и се отдалечи, следван от двете си сенки.

Вече си беше осигурил подкрепата на Ричи и Бледоликия. Беше поприказвал с Прекрасна, а тя с хората от дузината на Дау, и тяхната преданост към някогашния им главатар вече беше отнесена от последния порой. Повечето от хората на Десетократния се бяха омели от Героите, а Хансул Бялото око, и той от лични интереси, беше успял да убеди останалите да се присъединят към него. Желязната глава и Златния продължаваха да се мразят дотолкова, че да не представляват опасност, а Странник-на-портата, незнайно защо, се отнасяше с Калдер като със стар и многоуважаван приятел.

Един замах с меча и от посмешище се бе превърнал в крал. Късмет, едни го имат, други не.

— А сега е време да проверим докъде стига предаността на Златния — обяви жизнерадостно Калдер. — Или по-скоро, интересите му.

Тримата тръгнаха надолу по склона. Небето се смрачаваше и първите звезди проблясваха на мастиления му фон. Калдер се подсмихваше при мисълта как ще накара Златния да се гърчи в краката му. Как надутият кретен ще се мазни и драпа със зъби и нокти за благоразположението му. И колко ще се наслаждава той да го върти на бавен огън, преди да му го даде. Стигнаха до подножието на Героите, където пътеката се раздвояваше, и Дълбокото тръгна наляво.

— Лагерът на Златния е отдясно — каза Калдер.

— Вярно — отвърна Дълбокото. — Ти имаш стабилни познания за ляво и дясно, което те поставя на цяло стъпало по-нагоре от брат ми на стълбата на интелекта.

— Изглеждат абсолютно еднакво, мамка му — сопна се Плиткото и Калдер усети нещо остро в гърба си.

Хладно и неочаквано усещане, в никакъв случай болезнено, но определено неприятно. Отне му известно време да осъзнае какво беше това остро нещо и когато това най-после стана, имаше чувството, че то беше пробило дупка в гърба му, през която изтичаха цялото му самодоволство и напереност.

Колко крехко нещо е арогантността. Трябва й просто парченце остър метал, за да се срине напълно.

— Тръгваме наляво.

Острото нещо смушка Калдер в гърба и той тръгна с вдигнати ръце. От усмивката му не беше останала следа.

Имаше много хора наоколо. Огньове, заобиколени от огрени наполовина от пламъците лица. Едни играеха на зарове, други се перчеха безогледно с великите си дела по време на битката. Един пляскаше с ръка по наметалото на съседа си, да угаси няколко случайно подритнати въгленчета. Група пияни селяни от наборната войска минаха покрай тях, без да им обърнат кой знае какво внимание. Никой не се притича на помощ на Калдер. Хората не виждаха нещо необичайно, а дори и да виждаха, въобще не им пукаше. Като цяло на хората рядко им пука за другите.

— Къде отиваме? — попита Калдер, въпреки че осъзнаваше, че въпросът му трябваше да е насочен към това, дали вече са изкопали гроба му, или тепърва ще се препират кой да го направи, след като приключат с него.

— Ще разбереш.

— Защо?

— Защото ще стигнем там.

— Не. Защо го правите?

Братята избухнаха в смях, сякаш въпросът беше ужасно смешна шега.

— Ама ти какво, да не си мислеше, че случайно се натъкнахме на теб в лагера на Ричи и просто ей така решихме да ти пазим гърба?

— Не, не, не — затананика Плиткото. — Не.

Отдалечаваха се от Героите. Наоколо оставаха все по-малко хора, а огньовете бяха все по-нарядко. Накрая не остана друга светлина освен тази от факлата в ръката на Дълбокото, осветяваща кръг от посеви, когато стигнаха нивите. Всяка надежда за спасение заглъхваше с песните и перченето, останали край огньовете, далече зад гърба им. Сега за спасение можеше да разчита само на себе си. Братята дори не си бяха направили труда да му вземат меча. Но кого заблуждаваше? Дори и дясната му ръка да не беше напълно безполезна, преди дори да си помислеше да го извади от ножницата, Плиткото щеше да му е прерязал гърлото… няколко пъти. През притъмнялото поле, на север, Калдер съзря края на гората. Може би ако хукнеше натам…

— Не. — Ножът на Плиткото го сръчка в ребрата. — Не, ни, ни, ни, не, не.

— Сериозно не — обади се и Дълбокото.

— Вижте сега, може да се разберем нещо. Имам пари…

— О, няма по-дълбоки джобове от тези на господаря ни. Най-добре ще направиш, ако сега просто вървиш послушно като добро момче. — Калдер дълбоко се съмняваше в това, но колкото и да се смяташе за умник, в момента нямаше никакви по-добри идеи. — Съжаляваме за това, да знаеш. Много те уважаваме, и теб, и баща ти.

— И каква полза от съжалението и уважението ви?

— Никаква — повдигна рамене Дълбокото. — Но е хубаво да го кажеш.

— Той смята, че ни придава класа — каза Плиткото.

— И благородна осанка.

— О, да — изсумтя Калдер. — Истински шибани герои сте вие двамата.

— Тежко на онзи, който не е герой в ничии очи — каза Дълбокото. — Пък било то и само в своите.

— Или тези на маминка — добави Плиткото.

— Или на брат си — ухили се през рамо Дълбокото. — Я кажи, господарче, какво мислеше за теб брат ти?

Калдер се замисли за Скейл — сам, без никаква надежда за спасение на онзи мост, чакащ за помощ, която така и не получи.

— Май накрая се отчая от мен.

— На твое място не бих ронил много сълзи за това. Голяма рядкост е човекът, който не е злодей в ничии очи. Пък било то и само в своите.

— Или тези на брат си — прошепна Плиткото.

— Стигнахме.

От сумрака изплува порутена къща. Голяма, притихнала, обрасла с пълзящи растения, с олющени капаци на прозорците. Калдер осъзна, че това беше същата къща, в която беше спал две нощи преди битката, но сега изглеждаше много по-зловещо. Всичко е по-зловещо с опрян в гърба нож.

— Оттук, ако обичаш. — Дълбокото го поведе покрай верандата от едната страна на къщата, в чийто навес зееха дупки от изпопадали каменни плочи. Под него имаше изгнила дървена маса, с прекатурени столове около нея. На една от олющените подпорни греди на верандата, окачена на кука, се поклащаше газена лампа и светлината й танцуваше по обраслия в бурени двор. В края му имаше полегнала на една страна дървена ограда, а след нея започваше нива.

На оградата бяха подпрени всякакви инструменти. Изцапани с кал лопати, мотики и кирки, сякаш оставени там след тежък ден, за да са подръка, когато работниците се върнат утре. Инструменти за копане. Калдер усети как страхът, който беше понамалял, докато вървяха по пътеката, се завръща с пълна сила. Светлината на факлата в ръката на Дълбокото се промуши през една пролука в оградата, пробяга по отъпканите посеви от другата страна и освети купчина прясна пръст. Беше висока до коляно и с размерите на основата на хамбар. Калдер отвори уста, да отправи последна отчаяна молба, да опита отново да се пазари, но не намери думи.

— Здраво са работили — каза Дълбокото.

Светлината на факлата пробяга по втора купчина влажна земя, малко по-встрани от първата.

— Направо са се смазали от работа — каза Плиткото, когато от мрака изплува трета купчина.

— Казват, че войната била само мъка и нещастие, но май няма гробокопач на тоя свят, който да се съгласи с подобна мисъл.

Последната яма още не беше заровена и Калдер настръхна, когато светлината се плъзна по ръба й. Беше широка около пет стъпки, а далечният й край се губеше в тъмното. Дълбокото отиде до единия й край и надзърна вътре.

— Пфу. — Заби факлата до ръба на ямата, обърна се и махна на Калдер. — Идвай де. И да пристъпяш, и да не пристъпяш едва-едва, няма значение.

Плиткото го сръга в ребрата и Калдер тръгна напред. Гърлото му се стягаше все повече, а с всяка следваща несигурна крачка стените на ямата изплуваха от сенките.

Пръст, камъчета и ечемични корени. Побелели пръсти, една бледа длан, а след нея бледа ръка. Трупове. И още трупове. Цялата яма беше пълна с усукани в зловеща плетеница трупове. Остатъците от битката.

Повечето бяха голи. Чисто голи. Щеше ли някой гробокопач да се сдобие с наметалото на Калдер? На светлината на факлата кръвта и пръстта изглеждаха еднакво — като черни петна по мъртвешки бялата кожа. Не се виждаше чии крайници от чие тяло излизаха.

Възможно ли е това да са били живи хора само допреди ден-два? Хора с амбиции, надежди и грижи за едно или друго. Цяла купчина истории, прекъснати на средата на живота, оставени недоразказани, без край. Отплата за герои.

Усети нещо топло по краката си и осъзна, че се беше напикал.

— Не се тревожи. — Гласът на Дълбокото беше тих, нежен, като на любящ баща, успокояващ сина си. — Често става така.

— Виждали сме какво ли не.

— Че и малко отгоре.

— Стой тук. — Плиткото го хвана за раменете и го извърна, сломен, безпомощен, с лице към ямата. Човек никога не предполага, че изправен пред лицето на смъртта, ще прави послушно каквото му се казва. Но накрая всички го правят. — Малко по-наляво. — Той го избута леко надясно. — Това е ляво, нали?

— Това е дясно, глупако.

— Мамка му! — Плиткото го дръпна рязко обратно и Калдер се подхлъзна. Токът на единия му ботуш се плъзна по ръба и върху телата в ямата се посипаха буци пръст. Плиткото го задържа да не падне. — Така?

— Така — отвърна Дълбокото. — Точно така.

Калдер остана на ръба на ямата, загледан надолу, и започна да плаче. Достойнството вече нямаше значение. Скоро от него нямаше да остане и следа. Зачуди се колко дълбока бе ямата. С колко други тела щеше да я дели, когато работниците дойдеха на сутринта, вземеха инструментите и започнеха да хвърлят отгоре му пръстта. Сто? Двеста? Повече?

Вторачи се в най-близкия труп, точно под краката му. На тила му зееше огромна рана. Неговата глава ли, замисли се Калдер, би ли могъл да нарече това нещо човек? Та това беше просто нещо, лишено от самоличност. Лишено от… чакай малко…

Лицето беше на Дау Черния. Устата му зееше, беше наполовина пълна с пръст, но нямаше съмнение, че това беше Защитника на Севера. Изглеждаше почти сякаш се усмихваше. Едната му ръка беше преметната настрани, сякаш да посрещне с добре дошъл Калдер в земите на мъртвите. Обратно при пръстта, в истинския смисъл. И как бързо стана. В един момент господар на всичко наоколо, в следващия — просто плът на дъното на яма.

По горещите бузи на Калдер потекоха сълзи, покапаха на лъскави капки в ямата и потекоха на чисти струйки по една от калните скули на Дау. Смъртта в кръга щеше да е разочарование за Калдер. А колко по-лоша щеше да е тази? Захвърлен в безименна дупка, незнайна за онези, които са го обичали, или дори онези, които го мразеха.

Цивреше като бебе. Насинените му ребра се надигаха и спускаха. Труповете лъщяха премрежени от солените сълзи.

Кога ще го направят? Ето сега, идва. Подухна вятър и Калдер го усети студен по мокрите си бузи. Отпусна назад глава и затвори очи. Изпъшка, сякаш вече усещаше ножа да се забива в гърба му. Сякаш стоманата вече беше в него. Кога ще го направят? Ето сега…

Вятърът стихна и на Калдер му се стори, че чу някакво подрънкване. Чу гласове, идваха откъм къщата зад гърба му. Продължи да стои пред ямата. Хлипаше при всяко вдишване.

— Риба за предястие? — каза някой.

— Отлично.

Разтреперан, с изкривено от ужас лице, Калдер извърна бавно глава — всяко движение му костваше огромно усилие.

Дълбокото и Плиткото си бяха отишли, зарязали горящата факла до ръба на ямата. Отвъд полегналата ограда, през обраслия с бурени двор видя прогнилата маса на верандата, застлана с покривка и наредена като за вечеря. Някой стоеше отстрани и вадеше чинии от голяма кошница. Друг седеше на един от столовете. Калдер избърса сълзите с опакото на тресящата си ръка. Не знаеше дали да вярва на очите си. Седящият на стола беше Първия магус.

— А, принц Калдер! — усмихна се насреща му Баяз, сякаш се бяха срещнали случайно на пазара. — Ела, поседни за малко!

Калдер избърса сополите от горната си устна. Все още очакваше някъде от тъмното да изскочи нож. Накрая, съвсем бавно и с така разтреперани колене, че почти ги чуваше да пляскат от вътрешната страна на мокрите му крачоли, тръгна към верандата. Докато вървеше предпазливо през двора, прислужникът на Баяз изправи един от прекатурените столове, избърса с ръка прахоляка от седалката и му го предложи с вежлив жест. Все още скован от ужас, Калдер се свлече на него. Сълзите продължаваха сякаш от само себе си да се стичат от ъгълчетата на очите му. Вторачи се в Баяз, който набоде парче риба на вилицата, поднесе го към устата си и бавно и старателно задъвка.

— И така — преглътна той. — Река Уайтфлоу остава северна граница на Англанд. — Калдер седеше неподвижно. Осъзнаваше, че при всяко вдишване и издишване от дълбините на носа му се носеше тихо хъркане, но не можеше да го спре. Примига стреснато, после кимна. — Земите между Уайтфлоу и Къск, включително Уфрит, ще преминат под владението на Кучето. Те стават протекторат на Съюза, с право на шест представители в Камарата на лордовете. — Калдер кимна отново. — Останалото от Севера, до Крина, е твое. — Баяз лапна последното парченце риба и посочи с вилицата настрани. — Всичко отвъд Крина е на Странник-на-портата.

Вчерашният Калдер би изръсил някоя остроумна шега, но сегашният не мислеше за друго, освен за това, какъв късметлия е, че кръвта му не изтича в пръстта, а също колко много му се искаше това да остане така.

— Да — изрече пресипнало той.

— И не ти трябва време да… премислиш?

„Сигурно имаш предвид цяла вечност в яма, пълна с трупове? Не.“

— Не — прошепна Калдер.

— Моля, извинявай, не те чух?

Калдер пое дълбоко дъх и потрепери.

— Не.

— Е — Баяз изтри уста в кърпата и вдигна поглед, — така е много по-добре.

— Значително подобрение от вчера.

Къдравият прислужник вдигна с лукава усмивка празната чиния на Баяз и я замени с чиста. Наподобяваше много ехидната надменна усмивка на Калдер, но да я гледа на устните на друг, му доставяше почти същото удоволствие, като да гледа друг да чука жена му. Прислужникът вдигна с театрален жест похлупака на едно голямо блюдо.

— А, месото, месото! — Баяз не изпусна от поглед точните, прецизни движения, с които ножът наряза месото на тънки парчета. — Рибата става, но докато не сервират нещо, което кърви, вечерята все едно не е започнала.

Прислужникът добави зеленчуци в чинията на Баяз с ловкостта и бързината на фокусник, после извърна усмихнатото си лице към Калдер.

Имаше нещо, странно и дразнещо, познато в лицето му. Като дума, която е на върха на езика ти, но така и не можеш да си спомниш. Къде го беше виждал преди? Облечен с фино наметало в тронната зала на баща му? Или нахлупил шлем край огъня на Желязната глава? Или може би застанал до Странник-на-портата, с боя по лицето и с прободено от парчета кост ухо?

— Месо, господине?

— Не — прошепна Калдер.

Всичкото онова месо в ямата, само на няколко крачки от масата, не му излизаше от главата.

— А, трябва да го опиташ! — каза Баяз. — Давай, сложи му малко! И помогни на принца, Йору, дясната му ръка е пострадала.

Прислужникът постави едно парче месо в чинията на Калдер и кървавочервеният сос заблещука на оскъдната светлина. После го накълца с умопомрачителна скорост пред смаяния Калдер, който подскачаше при всяко изскърцване на ножа в порцелана на чинията.

От другата страна на масата Баяз предъвкваше доволно.

— Да ти призная — каза той. — Не ми хареса много тонът на последния ни разговор. Напомняше ми на последните разговори с баща ти. — Баяз замълча, сякаш очакваше отговор, но Калдер нямаше такъв. — Казвам това като много малък комплимент и много сериозно предупреждение. В продължение на дълги години двамата с баща ти имахме… уговорка.

— И колко добре беше това за него.

Веждите на магьосника подскочиха нагоре.

— Ама че е къса паметта на хората в това семейство! Точно така си беше! Колко дарове получи той от мен, всякаква помощ и мъдри съвети също, и, о, колко се издигна с тях! От жалък племенен вожд до крал на Севера! Създаде държава там, където допреди имаше само дърлещи се за дреболии селяни и кочини! — Ножът на Баяз изскърца в чинията и тонът му се изостри. — Но славата го направи арогантен, забрави дълговете си и изпрати надутите си синчета да ми отправят искания. Искания — изсъска Баяз и очите му проблеснаха. — На мен. — Калдер усети неприятно стягане в гърлото си, докато Баяз се облягаше назад на стола. — Бетод обърна гръб на приятелството ми, съюзниците му се отдръпнаха от него и къде отидоха всичките му големи постижения? Накрая умря в кървища и бе заровен в общ гроб. В това има поука. Ако баща ти беше платил дълговете си, сега сигурно още щеше да е крал на Севера. Залагам огромни надежди на теб, че ще се поучиш от грешките му и няма да забравиш какво ми дължиш.

— Не съм взел нищо от теб.

— Не… си… ли? — Устните на Баяз се извиваха все по-презрително, с всяка следваща сричка. — Никога няма да узнаеш, нито би могъл да разбереш колко пъти се намесвах в твоя полза.

— Списъкът е доста дълъг — повдигна многозначително вежда прислужникът.

— Нима мислиш, че нещата просто така се нареждат в твоя полза, защото си голям чаровник? Или голям хитрец? Или невероятен късметлия? — В интерес на истината, Калдер си мислеше, че е именно затова. — С чар и обаяние ли се отърва от убийците на Ричи в лагера му, или с помощта на двамата колоритни типове, които изпратих да те наглеждат? — На този въпрос Калдер нямаше отговор. — С хитрост ли отърва кожата в битката, или благодарение на изричните инструкции, които дадох на Брод Десетократния да те пази по време на сражението?

На този пък — съвсем нямаше.

— Десетократния? — прошепна той.

— Понякога е много трудно да различиш врага от приятеля. Поисках от него да се преструва на верен на Дау. Може да се е оказал прекалено добър в преструвките. Чух, че е мъртъв.

— Стават такива неща — прошепна пресипнало Калдер.

— Не и на теб. — „Засега“ остана недоизказано, но въпреки това прокънтя оглушително в главата на Калдер. — Въпреки че се изправи срещу Дау в кръга, в дуел до смърт! Я кажи, късметът ли наклони везните в твоя полза, след като Защитника на Севера се просна мъртъв в краката ти, или старият ми приятел, Странник-на-портата?

Калдер се почувства като човек, внезапно осъзнал, че е стъпил в плаващи пясъци.

— Той е твой човек?

Баяз не злорадства, не се изхили самодоволно дори. По-скоро имаше отегчен вид.

— Познавам го от времето, когато го наричаха просто Семката. Но големите мъже се нуждаят от големи имена, нали, Калдер Черния?

— Семката — промърмори замислено Калдер.

Все още не можеше да намести такъв гигант в подобно име.

— На твое място не бих му го казал в лицето.

— Аз дори не стигам до лицето му.

— Малцина стигат дотам. Иска да докара цивилизация в блатата на изток от Крина.

— Желая му късмет.

— Пази го за себе си. Дал съм го на теб все пак.

Мислите на Калдер препускаха.

— Но… Странник-на-портата се би за Дау. Защо не го накара да се бие за Съюза? Щяхте да победите още на втори ден и щяхте да ни спестите…

— Не беше доволен от първото ми предложение. — Баяз се намръщи и разрови зеленчуците в чинията си. — Показа ми какво струва и аз му отправих по-добро предложение.

— Значи, всичко това е било просто пазарене за цена?

Първия магус наклони глава на една страна.

— А ти какво точно си мислеше, че е войната? — Въпросът увисна в тишината между двамата, после бавно потъна, като кораб заедно с всички моряци на борда. — Имам още много длъжници.

— Коул Тръпката.

— Не — каза прислужникът. — Неговата намеса беше щастлива случайност.

— Но без нея… — примига неразбиращо Калдер — Дау щеше да ме разкъса на парчета.

— Доброто планиране не изключва случайностите — каза Баяз, — напротив, допуска ги. Но прави така, че всяка да е щастлива. Не съм чак толкова безразсъден комарджия, че да залагам само на един кон. Но качественият материал е дефицитна стока в Севера, затова не крия, че предпочитанията ми са за теб. Ти не си герой, Калдер. И това ми харесва. Имаш ума на баща си, амбициите му, безскрупулността му, но не и гордостта.

— Винаги съм смятал гордостта за загуба на време и усилия — промърмори Калдер. — Всеки служи някому.

— Не забравяй това и ще благоденстваш. Но забравиш ли го… — Баяз лапна парче месо и задъвка шумно. — Просто те съветвам никога да не забравяш ямата с труповете. И чувството да стоиш на ръба й, в очакване на смъртта. Ужасната безпомощност. Настръхналата кожа по гърба, в очакване на ножа. Съжалението за всичко недовършено. Страхът за онези, които изоставяш по този начин. — Той се усмихна ведро. — Посрещай всеки ден с тази мисъл, застанал на ръба на ямата. Помни, защото късата памет е проклятие за властта. Един ден може пак да застанеш на ръба, но този път да не си такъв късметлия като днес. Трябва просто да ми се опълчиш.

— Прекарах последните десет години в коленичене пред един или друг. — За това не му се наложи да лъже. Дау Черния му пощади живота, после поиска от него подчинение, накрая му отправи заплахи. А виж как свърши това. — Коленича с лекота.

Първия магус премляска, преглътна последното парче морков и хвърли приборите в празната чиния.

— Радвам се да го чуя. Не можеш да си представиш колко такива разговори ми се е налагало да водя с мъже, за които колениченето е проблем. Вече нямам нерви за такива хора. Но към онези, готови да се вслушат в здравия разум, съм склонен да проявявам щедрост. Един ден може да стане така, че да изпратя при теб някой, който да поиска от мое име… услуги. Когато този ден дойде, надявам се да не ме разочароваш.

— Какви услуги?

— Такива, които ще ти гарантират, че никога повече няма да тръгнеш по грешната пътека, с опрян в гърба нож.

Калдер се покашля.

— Подобни услуги ще съм винаги готов да направя.

— Хубаво. В замяна ще получиш от мен злато.

— Това ли е щедростта на Първия магус? Злато?

— А ти какво очакваш, вълшебни гащи? Това да не ти е детска приказка? Златото е всичко. Власт, любов, безопасност. Меч и щит в едно. Няма по-хубав подарък от него. Но като стана дума, имам и друг подарък за теб. — Баяз замълча и го изгледа хитро, като шут, преди да пусне поредната си шега. — Животът на брат ти.

Лицето на Калдер потрепна. Надежда? Или разочарование?

— Скейл е мъртъв — каза той.

— Не е. Загуби дясната си ръка в битката за Стария мост, но е жив. Съюзът ще освободи всички пленници. Израз на добра воля, в чест на историческото мирно споразумение, което ти с такава благодарност прие. Утре по обяд можеш да си прибереш празноглавеца.

— И какво да правя с него?

— Не ми е работа да ти казвам какво да правиш с подаръка си, но да знаеш едно, човек не става крал, без да направи необходимите жертви. Ти искаш да си крал, нали така?

— Да.

Много се беше променило тази вечер, но не и това, в това Калдер бе по-сигурен от всякога.

Първия магус се изправи и взе жезъла си в ръка, а прислужникът му се зае да раздига бързо масата.

— Е, в такъв случай по-големият брат представлява сериозна пречка.

Калдер се вгледа в него, застанал спокойно край масата, загледан в полето, сякаш беше пълно с цветя, а не с трупове.

— Затова ли изяде вечерята си тук, на една плюнка от ямите с труповете… за да ми покажеш колко безмилостен си?

— Трябва ли всичко да е продиктувано от зловещ мотив? Ядох тук, защото огладнях. — Баяз килна глава настрана и изгледа Калдер, като гладна птица червей. — Гробовете не означават нищо за мен.

— Ножове — промърмори Калдер — и заплахи, и подкупи, и войни?

— Какво за тях?

Очите на Баяз просветнаха леко на светлината на лампата.

— Що за шибан магьосник си ти?

— Такъв, на когото ще се подчиняваш.

Прислужникът посегна към чинията пред Калдер, но той сграбчи китката му, преди да я е докоснал.

— Остави я. По-късно може да огладнея.

— Какво ти казах, а, Йору? — усмихна се Баяз. — Момчето има по-здрав стомах, отколкото предполагаше. — Той махна на Калдер през рамо, докато се отдалечаваше в тъмното. — Вярвам, че засега Северът е в добри ръце.

Прислужникът взе кошницата, свали лампата от куката и последва господаря си.

— Къде е десертът? — провикна се след тях Калдер.

Прислужникът се извърна и дари Калдер с последна лукава усмивка.

— Дау Черния го изяде.

Светлината пропълзя по стената на къщата и изчезна от другата страна, оставяйки Калдер сам в тъмното. Свлечен на разнебитения стол, със затворени очи, задъхан, налегнат от ужасно разочарование, но същевременно пърхащ от облекчение.

ПРОСТО ЗАСЛУГИ

Скъпи мой, верен приятелю,

С огромно удоволствие мога да ти съобщя, че обстоятелствата се промениха и сега имам възможността да те поканя да се върнеш в Адуа, за да заемеш отново мястото си на командир на Дворцовата стража и полагащия ти се пост на мой телохранител.

Ужасно ми липсваше. По време на отсъствието ти писмата ти бяха извор на утеха и радост. За всяка грешка от твоя страна аз отдавна съм ти простил. За всяка грешка от моя страна най-искрено се надявам да намериш сили да направиш същото. Моля те, кажи ми, че си готов да се върнеш и да продължим както преди Сипани.

Твой суверен,

Върховен крал на Англанд, Старикланд и Мидърланд, Покровител на Уестпорт и Дагоска, Негово Кралско Величество…

Горст не можа да продължи нататък. Затвори очи и сълзите щипеха клепачите му. Притисна писмото към гърдите си, както човек притиска любимия. Колко често горкият, презрян, отритнат в изгнание Бремър дан Горст беше сънувал този момент. Това просто поредният сън ли е? Прехапа език и сладкият вкус на кръв дойде като огромно облекчение. Отвори очи и сълзите бликнаха навън. Погледна отново писмото, думите, размазани от сълзите.

Скъпи мой, верен приятелю… полагащия ти се пост на мой телохранител… извор на утеха и радост… както преди Сипани. Както преди Сипани…

Намръщи се. Изтри сълзите с опакото на ръката си и погледна датата. Писмото беше изпратено преди шест дни. Преди битката при плитчините, преди тази на моста, преди Героите. Преди въобще да дойдем в тази долина. Не знаеше да се смее ли, или да плаче, затова направи и двете — разтърси се в хлипове, примесени с кикот, изпръска писмото със слюнка.

Какво значение имаше защо? Получих си заслуженото.

Изхвърча навън от палатката и сякаш никога допреди не бе усещал слънцето по кожата си. Обзе го радост от самата животворяща топлина по лицето му, от милувките на вятъра. Огледа се смаян, с навлажнени очи. Калната земя, която се спускаше плавно към реката, това осеяно с боклуци сиво бунище, през което се бе дотътрил на влизане в палатката, сега беше прекрасна градина, изпълнена с цветове. С обнадеждени лица и жизнерадостна глъч. Със смях и птичи песни.

— Добре ли си?

От това, което видя през замъглените си от сълзи очи, лицето на Рюрген имаше тревожен вид.

— Имам писмо от краля — викна Горст, нехаещ колко изтънял бе гласът му.

— Какво пише? — попита Млад. — Лоши новини?

— Добри новини. — Горст сграбчи Млад през раменете и той изпъшка, когато го стисна в прегръдката си. — Най-добрите. — С другата ръка придърпа Рюрген, вдигна ги и двамата от земята и ги стиска ли, стиска в прегръдките си, като любящ баща синовете си. — Прибираме се у дома.

Крачеше с нетипична за него бодра походка. Беше свалил бронята и чувстваше такава лекота, че имаше чувството, че ако скочи, ще полети във ведрото синьо небе. Самият въздух сякаш беше станал по-сладък, когато напълни дробове с него, въпреки все още доловимата миризма на отходни ями. Всичките му наранявания, всичките болежки и горчиви разочарования се бяха стопили и наоколо всичко грееше.

Прероден съм.

Пътят към Осранг — или по-скоро към овъглените останки от това, което довчера беше град, на име Осранг — гъмжеше от усмихнати лица. Няколко курви му изпратиха въздушни целувки от пейката на задния край на един фургон и той изпрати по една на всяка. Едно сакато момче викна въодушевено при вида му и Горст разроши игриво косата му. Насреща се зададоха колона ранени. Един войник с патерици му кимна и Горст го прегърна, целуна го по челото и продължи усмихнат нататък.

— Горст! Това е Горст! — разнесоха се одобрителни подвиквания и той, нахилен до уши, размаха победоносно юмрук във въздуха.

Бремър дан Горст, героят на бойното поле. Бремър дан Горст, довереник на краля! Командир на Дворцовата стража и личен телохранител на Върховния крал на Съюза, благороден, справедлив, обичан от всички! Сега беше способен на всичко. Можеше да има каквото си пожелаеше.

Накъдето се обърнеше, виждаше само радост и веселие. Мъж със сержантски нашивки биваше венчаван от командира на полка си за някаква жена с пухкаво лице и цветя в косите, под окуражителните подсвирвания на другарите му. Някакъв младши лейтенант, смехотворно млад за званието, грееше от щастие под знамето на полка си, докато го произвеждаха в ранг, а златното слънце на Съюза плющеше гордо над главата му. Дали не е едно от знамената, които Митерик така лековато загуби преди ден-два? Колко бързо биват забравени прегрешенията. И как некадърните биват възнаградени покрай заслужилите.

Сякаш в подкрепа на мислите си, Горст зърна край пътя Фелниг, в новата му униформа. Тълпа от щабните му офицери триеха сол на главата на един почти разплакан лейтенант заради прекатурен на пътя фургон, чието съдържание — екипировка, оръжия и незнайно откъде взела се сред тях арфа — се беше изсипало в калта, като разпилените вътрешности на мъртво животно.

— Генерал Фелниг! — провикна се бодро Горст. — Поздравления по случай повишението ви!

Никой друг педантичен пияница не го заслужаваше повече. За момент обмисли идеята да го предизвика на дуел, нещото, за което не намери смелост преди няколко вечери. А също и тази да го фрасне с опакото на ръката, докато минава покрай него, и да го просне в канавката. Но сега имам друга работа.

— Благодаря ви, полковник Горст. Искам да знаете какво огромно възхищение изпитвам към вас и…

Горст не си направи труда да се извини подобаващо, докато отминаваше. Просто се вряза сред щабните му офицери — мнозина от тях доскоро щабни офицери на маршал Крой — като рало в калта и ги остави да кудкудякат и пуфтят възмутено зад гърба му. Мамка ви на всичките, аз съм свободен. Свободен! Скочи и нанесе удар с юмрук във въздуха.

Дори ранените край овъглените порти на Осранг изглеждаха щастливи, докато минаваше покрай тях, потупваше раменете им и плямпаше изтъркани окуражения. Споделете радостта ми, осакатени и умиращи! Имам в изобилие, ще стигне за всички ви!

И ето я и нея, сред ранените, раздава вода. Богиня на милосърдието. О, богиньо, облекчи болката ми. Сега не изпитваше страх. Знаеше какво точно трябва да направи.

— Финри! — извика Горст, покашля се и опита отново, с по-плътен и нисък глас. — Финри.

— Бремър. Изглеждаш… щастлив.

Тя повдигна озадачено една вежда, сякаш усмивката изглеждаше по-подозрително на лицето му, отколкото на това на кон или на скала, или на труп. Свиквай с тази усмивка, защото тя повече никога няма да изчезне!

— Така е, много щастлив. Исках да ти кажа… че те обичам. Довиждане. Довечера заминавам за Адуа.

— Наистина ли? Аз също. — Сърцето му подскочи от радост. — Е, не веднага, в момента, в който съпругът ми се оправи достатъчно, че да пътува. — И пак полетя към дъното. — Но лекарите казват, че ще е скоро.

И тя изглеждаше така досадно доволна от факта.

— Чудесно. Чудесно. — Майната му на съпруга ти. Горст осъзна, че беше стиснал юмрук, и се насили да отпусне пръсти. Не, не, забрави го. Той е едно нищо. Аз съм победителят. Това е моят момент на радост. — Тази сутрин получих писмо от краля.

— Така ли? Ние също — избълва нетърпеливо тя с блеснали от възбуда очи и сграбчи ръката му над лакътя. Сърцето му отново подскочи, сякаш допирът на ръката й беше второ писмо от Негово Величество. — Хал получава обратно мястото на баща си в Камарата на лордовете. — Финри се озърна потайно и прошепна, задъхана от нетърпение. — Правят го лорд-губернатор на Англанд!

Възцари се дълго, неловко мълчание, докато Горст бавно попиваше чутото. Като гъба, натопена в пикня.

— Лорд… губернатор?

Слънцето изведнъж се скри зад облак и той вече не усещаше топлината му по лицето си.

— Да! Ще има парад в негова чест, както изглежда.

— Парад. — От кретени и шибаняци. Подухна хладен ветрец и изду разкопчаната му риза. — Той го заслужава. Води атаката на един издухан във въздуха мост и за това заслужава парад? Ти също. А къде е моят шибан парад?

— Ами твоето писмо?

— Моето писмо ли? Моето жалко подобие на писмо? О… кралят иска да се върна на стария ми пост, командир на Дворцовата стража.

Вече не намираше ентусиазма, който го обзе, когато четеше писмото по-рано тази сутрин. О, не, не, не и лорд-губернатор, нищо такова. Просто бавачка на краля. И негов пръв гъзоблизец. Не, моля ви, Ваше Величество, не си правете труда да си бършете сам задника, оставете на мен!

— Това е чудесна новина. — Финри се усмихна, сякаш всичко се беше наредило от добре по-добре. — Колкото и да е ужасна войната, все пак е пълна с възможности.

— Чудесна? Не, това е най-обикновена новина. Триумфът ми е помрачен. Цветните венци изгниха. Помислих… — Лицето му потрепна. Повече не можеше да продължава с престорената усмивка. — Май успехът ми изглежда доста мижав на фона на твоя.

— Мижав? Не, разбира се, че не. Не исках да…

— Никога няма да имам нещо свястно на този свят, нали?

— Ъ… — примига стреснато Финри.

— Никога няма да имам теб или някоя като теб. — Покритите й с лунички бузи пламнаха огненочервени. — Затова нека бъда откровен с теб. Войната е ужасна, казваш? — Горст се наведе и изсъска право в ужасеното й лице. — Майната му, казвам аз! Обичам шибаната война! — Всичко неизказано досега напираше навън и той не можеше да го спре, не искаше да го спира. — На великолепните площади, във великолепните всекидневни и в красивите паркове на Адуа аз съм просто един писклив смешник. Жалка картинка. Смехотворен шут. — Доближи още повече лице към нейното и се зарадва да я види как подскача от уплаха. Явно само така осъзнава съществуването му. Така да е тогава. — Но на бойното поле? На бойното поле съм бог. Обичам войната. Стоманата, миризмата, труповете. Ще ми се да бяха повече. В първия ден от сражението сам отблъснах северняците от плитчините. Сам! Във втория превзех мост! Аз! На третия стигнах до самото било на Героите! Обичам войната! Аз… иска ми се да не беше свършвала. Иска ми се… искам…

Доста по-рано, отколкото очакваше, кладенецът с насъбрани емоции пресъхна. Осъзна, че продължава да стои надвесен над нея, задъхан, вторачен в лицето й, но останал без думи. Като мъж, стиснал жена си за гушата, изведнъж осъзнал какво е направил, но без всякаква идея какво да прави оттук нататък. Понечи да си тръгне, но ръката на Финри продължаваше да държи неговата и пръстите й се впиха в ръката му и я дръпнаха обратно.

Руменината по бузите й беше изчезнала и лицето й се изкривяваше в яростна гримаса.

— Какво стана в Сипани?

Сега неговите бузи пламнаха. Самото име беше като плесница.

— Бях предаден. — Горст натърти на последната дума. Искаше тя да я прониже като нож, точно както пронизваше него, но гласът му бе загубил силата си. — Бях използван за назидание, принесена в жертва коза. — И точно като такава изблея жално, докато го казваше. — Въпреки предаността ми… въпреки усърдието…

Затърси още думи, но не ги намери. Гласът му не беше свикнал да ги произнася и изтъня още повече, и се провлачи жалостиво, преди да заглъхне.

— Чух, че когато са дошли за краля, са те открили в несвяст, пиян, с курва. — Горст преглътна тежко. Не можеше да го отрече. Почувства се отново като в онази вечер — залита на излизане от стаята, замаян, опитва се да извади сабя от ножницата и едновременно с това да препаше колана на кръста си. — Чух също, че това не е бил първият път, когато си се излагал така, но кралят винаги ти прощавал. Този път обаче Висшият съвет не му позволил да го направи отново. — Финри го изгледа от глава до пети и устните й се извиха от погнуса. — Бог на бойното поле, а? Богове и демони си приличат като две капки вода за нас, малките хора. Прегазил си някакви плитчини, казваш, минал си по мост, изкачил си хълм и какво направи там, освен да убиваш? Какво сътвори? На кого помогна?

Горст стоеше пред нея. Всичката му решителност изтичаше бавно навън. Права е. И никой не знае това по-добре от самия мен.

— Нищо. На никого — прошепна той.

— Обичаш войната, значи. До днес те смятах за свестен човек. Но сега виждам колко съм бъркала. — Тя заби показалец в гърдите му. — Ти си герой.

Последен поглед, изпълнен с презрение, и тя му обърна гръб. Тръгна си и го остави сам сред ранените. А те вече не му изглеждаха толкова щастливи, както на идване. Всъщност изглеждаха точно като хора, които страдат и които ги боли. Птичите песни отново бяха просто приглушено грачене в далечината. Радостта му — прекрасен пясъчен замък — току-що бе отнесена от безмилостния прилив на реалността. Усещаше краката си пълни с олово.

Обречен ли съм да се чувствам така завинаги? Споходи го изключително неприятна мисъл. Чувствах ли се така… преди Сипани? Проследи с поглед Финри, която влизаше в една от шатрите на лечебницата. Обратно при онзи красив глупак и лорд-губернатор. Хрумна му, прекалено късно, че трябваше да й припомни кой спаси съпруга й. Човек никога не казва точно каквото трябва, точно когато трябва. По-меко казано от това нямаше накъде. Въздъхна тежко, дрезгаво. Ето затова си затварям шибаната уста.

Тръгна обратно, навел глава, стиснал юмруци и влачейки крака. Погледна начумерено към Героите — черни зъби на фона на сивото небе — върху мрачния хълм.

Мътните го взели, искам да се бия с някого. С който и да е.

Но войната беше свършила.

КАЛДЕР ЧЕРНИЯ

— Просто ми дай знак.

— Знак?

Тръпката се извърна към него и кимна.

— Само ми кимни. И го смятай за свършено.

— Просто ей така? — промърмори Калдер и се прегърби над седлото.

— Просто ей така.

Лесна работа. Едно кимване, и ставаш крал. Едно кимване, и брат ти е отново мъртъв.

Беше горещо. Няколко оскъдни облака бяха увиснали над билата на хълмовете в далечината. Няколко пчели жужаха над жълтите цветя по края на ечемичната нива. Сребристата повърхност на реката блестеше. Последният горещ ден може би, преди есента да прогони лятото и поведе зимата след себе си. Това трябваше да е просто един мързелив ден, в който човек да седи замечтан на брега, потопил боси крака в топлите плитчини. Няколко северняци, на стотина крачки по-надолу по течението, се бяха разсъблекли и правеха точно това. Малко по-нататък, на отсрещния бряг, около дузина южняци правеха същото. От време на време смехът на двете групи мъже долиташе до ушите на Калдер през приятния ромон на водата. Довчера заклети врагове, днес те играеха като деца на брега на реката, достатъчно близо, да се пръскат с вода, ако решеха.

Мир. И това се предполагаше, че е за добро.

От месеци говореше за него, надяваше се да дойде, кроеше планове как да го постигне. Без никакви съюзници и с нищожен резултат. Но ето го днес — факт. Ако имаше ден, който наистина да заслужава усмивката му, то това беше този. При все това му се струваше по-лесно да повдигне един от Героите, отколкото крайчетата на устните си. Споменът от срещата с Първия магус тежа върху тях през изминалата безсънна нощ. Също така в момента ги дърпаше надолу и мисълта за предстоящата среща днес.

— Не е ли той? — попита Тръпката.

— Къде? — На моста стоеше само един човек, но Калдер не го познаваше.

— Да. Това е той.

Калдер примижа, после засенчи очи.

— Мътните да…

Довчера смяташе брат си за мъртъв. Оказа се, че не е бил далече от истината. Скейл приличаше на излязъл от отвъдното призрак, готов да се върне обратно от най-лекия повей на вятъра. Дори отдалече се виждаше колко е изпосталял и съсухрен. Сплъстената му коса беше залепнала от едната страна на главата. И преди куцаше, но сега вървеше изцяло обърнат на една страна, а левият му крак се влачеше след него по древните камъни на моста. Беше се загърнал в едно протрито одеяло, стискаше двата горни края с лявата си ръка под брадичката, а долните се вееха около краката му.

Калдер се спусна от седлото и преметна юздите през главата на коня. Насинените му ребра избухнаха в болка, когато се втурна да пресрещне брат си.

— Просто ми кимни — чу зад гърба си дрезгавия шепот на Тръпката.

Калдер застина на място, със свит на топка стомах. После тръгна напред.

— Братко.

Скейл примига насреща му, като човек, невиждал слънце от дни. Изпитото му лице беше покрито с драскотини от едната страна, а през гърбицата на подутия му нос минаваше черна резка.

— Калдер?

Нацепените му, покрити със засъхнала кръв устни се разтеглиха в немощна усмивка и Калдер видя, че два от предните му зъби ги нямаше. Той пусна одеялото, за да хване протегнатата ръка на Калдер, и то се свлече на земята, разкривайки тялото му — прегърбено над притиснатия до него остатък от дясната му ръка. Приличаше на просякиня, стиснала бебе в ръце. Калдер не можеше да откъсне очи от ръката му, или по-скоро, от ужасяващата й липса. Изглеждаше странно, така скъсена, увита на лакътя с мърляв парцал, по който бяха избили кафяви петна кръв.

— Ето.

Той разкопча наметалото си и го преметна през раменете на брат си. Сякаш от съчувствие, собствената му счупена ръка тръпнеше неприятно при всяко движение.

Скейл изглеждаше прекалено измъчен от болката и твърде изтощен да възрази.

— Какво е станало с лицето ти? — попита той.

— Приех съвета ти и се бих.

— И как беше?

— Болезнено за всички намесени — отвърна Калдер, докато се бореше да закопчае наметалото с една ръка.

Скейл се олюля, сякаш всеки момент щеше да рухне на земята, и се загледа през присвити клепачи в разлюляното ечемично поле.

— Битката е свършила, значи? — изграчи той.

— Свърши.

— Кой победи?

— Ние — каза Калдер след кратко мълчание.

— Дау, имаш предвид.

— Дау е мъртъв.

Кървясалите очи на Скейл се ококориха.

— В битката ли?

— След нея.

Скейл размърда рамене под наметалото.

— Обратно при пръстта. Очакваше се, предполагам.

В главата на Калдер отново изникна образът на зейналата яма, под върха на ботушите му.

— Винаги се очаква.

— Кой зае мястото му?

Калдер не отговори. Смехът на пляскащите в реката долетя с вятъра и заглъхна в шумоленето на ечемика.

— Аз. — Разбитата уста на Скейл зяпна широко. — Сега ме наричат Калдер Черния.

— Калдер… Черния.

— Хайде, да тръгваме вече.

Калдер поведе брат си обратно към конете, под зоркия поглед на Тръпката.

— Сега на една страна ли сте? — попита Скейл.

Тръпката постави пръст на белязаната си скула, подръпна надолу белега и металното му око изхвръкна леко от орбитата си.

— Просто си отварям очите.

Скейл посегна с дясната си ръка към рога на седлото, спря и се хвана несигурно с лявата. Затърси с крак стремето, намери го и понечи да се вдигне на седлото. Калдер го подхвана за коляното и му помогна да се качи. Като дете, Скейл точно така помагаше на него да възседне коня си. Понякога направо го мяташе горе, доста грубо. Как се променят нещата.

Тримата потеглиха по черния път. Скейл седеше свлечено на седлото, стиснал немощно юздите в лявата си ръка, а главата му клюмаше при всяка крачка на коня. Калдер яздеше до него с мрачно изражение на лицето. Тръпката ги следваше като сянка. Големият изравнител чакаше зад гърбовете им. Сякаш мина цяла вечност, докато прекосят полето и стигнат до пролуката в Стената на Клейл, където преди два дни Калдер беше отблъснал съюзническата атака.

Сърцето му заби бясно, също като в онзи ден. Рано сутринта южняците се бяха изтеглили от другата страна на реката, а момчетата на Бледоликия бяха от северната страна на Героите, но наоколо все още имаше достатъчно много любопитни очи. Няколко селяни се оглеждаха нервно из изпотъпкания ечемик, тършувайки за някоя полезна дреболия, пропусната от събирачите, които следваха всяка битка. Прибираха върхове на стрели, катарами — каквото и да е, от което да изкарат някоя пара. Неколцина крачеха на изток през нивата, единият с въдица на рамо. Странно, как бързо бойното поле отново беше просто поле. Един ден за всяка педя земя от него се избиват хора, в друг е просто пътека от тук до там. Докато се оглеждаше, погледът му неволно попадна на Тръпката. Главорезът вирна леко брадичка и Калдер прочете въпроса в мълчаливия му поглед. Извърна очи с бързината, с която човек дръпва ръката си от гореща тенджера.

Беше убивал преди. Уби Десетократния часове след като човекът му бе спасил живота. Нареди да убият Форли Слабака просто ей така, прищявка. Още едно убийство, при това с цената на стола на Скарлинг, не би трябвало да кара ръката му да трепери върху юздите, нали?

— Защо не ми помогна, Калдер? — Скейл беше подал остатъка от ръката си изпод наметалото и стиснал зъби, се беше вторачил в него. — На моста. Защо не дойде?

— Исках. — Лъжец, лъжец. — Открих, че в гората от другата страна на потока има съюзнически войници. Точно на десния ни фланг. Исках да тръгна, но не можех. Съжалявам.

Това поне беше вярно. Съжаляваше. Не че имаше кой знае каква полза от съжалението му.

— Е. — Лицето на Скейл беше застинало в гротескна маска, докато прибираше ръката си обратно под наметалото. — Изглежда, ти беше прав. Светът се нуждае от повече мислители и по-малко герои. — Той извърна очи към Калдер само за секунда, но достатъчно, че да сгърчи лицето му в горчива гримаса. — Ти винаги си бил умният.

— Не. Ти беше прав. Понякога човек просто трябва да се бие.

Стигнаха до мястото, където беше жалкият отпор на съюзническите атаки и земята наоколо още носеше следите от битката. Изпотъпкани ечемични стебла, пръснати счупени стрели, парчета от брони и щитове около остатъците от траншеите. Точно пред Стената на Клейл полето беше превърнато в кално тресавище, пресушено впоследствие от слънцето. От мъртвите бяха останали само следите им по земята — размазани отпечатъци от подметки, копита, ръце.

— Постигай своето с приказки — промърмори Калдер, — но думите на въоръжения са къде-къде по-убедителни. Точно както ти каза. И както казваше баща ни.

Не беше ли казал и нещо за семейството? Че нищо не е по-важно от него? И за милостта? Винаги гледай да показваш милост?

— Когато си млад, мислиш, че баща ти знае всичко — каза Скейл. — Сега започвам да си мисля, че не е бил прав за много неща. Виж само как свърши.

— Вярно.

Всяка дума беше по-тежка за изричане от вдигането на канара. Колко години от живота му бяха минали в яд, че тая празноглава камара мускули стои на пътя му? Колко пердах, подигравки и унижение беше отнесъл от него? Пръстите му стиснаха парчетата метал в джоба. Огърлицата на баща му. Неговата огърлица. Наистина ли няма по-важно от семейството? Не е ли то просто товарът, който те тегли надолу?

Оставиха събирачите и изпотъпканата нива зад гърба си. Тръгнаха по пътеката към къщата, където Скейл го беше събудил онази сутрин. Където благодарение на Баяз миналата вечер преживя още по-грубо пробуждане. Беше ли това изпитанието на стария магьосник? Да види дали Калдер е достатъчно безскрупулен? Бяха го обвинявали в какво ли не, но никога в прекалено много скрупули.

От колко време мечтаеше да заеме мястото на баща си? Още отпреди баща му да го освободи. Сега трябваше да преодолее последното препятствие към него — толкова ниска за прескачане ограда. И от него се искаше просто едно кимване. Погледна към развалината, която сега представляваше Скейл. Нищо и никаква ограда за човек с неговите амбиции. Бяха го обвинявали в какво ли не, но никога в липса на амбиции.

— Ти приличаш повече на баща ни — каза Скейл. — Аз опитах, но… не се получаваше. Винаги съм знаел, че от теб ще излезе по-добър крал.

— Може би — прошепна Калдер.

„Определено“, помисли си.

Тръпката яздеше отзад, с една ръка на юздите, другата отпусната на бедрото му. Изглеждаше съвсем спокоен, полюшваше се небрежно в такт с крачките на коня. Но пръстите му почти докосваха дръжката на меча, удобно подпъхнат под ремъка на седлото. Мечът на Дау Черния. Преди това на Кървавия девет. Тръпката повдигна въпросително вежда.

Кръвта бучеше в главата на Калдер. Сега беше моментът. Можеше да има всичко, което някога беше искал.

Баяз беше прав. Човек не става крал, без да направи необходимите жертви.

Калдер пое дълбоко дъх и го задържа. Сега.

Поклати бавно глава.

Ръката на Тръпката се плъзна настрани, конят му забави ход и изостана по-назад.

— Аз може и да съм по-добрият брат — каза Калдер, — но ти си първородният. — Приближи коня си до този на Скейл, извади бащината огърлица и я сложи на врата му. Оправи внимателно бримките по раменете му. Потупа го по гърба и остави ръката си там. Замисли се кога точно беше заобичал толкова глупавото копеле? Кога беше започнал да обича когото и да било повече от себе си? Сведе глава. — Позволи ми да бъда първият, преклонил глава пред новия крал на Севера.

Скейл изгледа невярващо диаманта върху мърлявата си риза.

— Никога не съм си представял, че това ще свърши така.

Калдер можеше да каже същото за себе си. Но се радваше, че беше станало точно така.

— Да свърши ли? — Той се усмихна на брат си. — Това е едва началото.

МИРЕН ЖИВОТ

Къщата не беше край водата. Нямаше и веранда. Имаше пейка отпред, с гледка към долината, но когато вечер сядаше на нея с лула в ръка, мислите му неизменно политаха към всички хора, които беше погребал. Покривът течеше откъм западната стряха, когато валеше, което в последно време ставаше все по-често. Имаше само една стая, с голям рафт през средата на едната стена, където беше постелята му, с опряна на него стълба. Ако човек теглеше чертата между барака за инструменти и къща, тази минава на вярната страна, но едва-едва. Но все пак беше къща, с добър дъбов скелет и добър каменен комин. Беше негова. Мечтите не се пръкват от нищото, трябва все някъде да им посееш семето, а после да го обгрижваш, докато поникне. Така поне си казваше Гушата.

— Мамка му!

Чукът и пиронът изтропаха на пода и той запристъпя из стаята. Съскаше ругатни и разтърсваше ударената ръка.

Трудна работа се оказа това, ваденето на хляба с дърводелство. Вярно, сега по-малко гризеше нокти, за сметка на това ги млатеше с чука. Тъжната истина беше — като погледна следите по ръцете си, нямаше как да я отрече, — че не беше никакъв дърводелец. В мечтите си за мирен живот от ръцете му излизаха красиви неща, направено от дърво. Светлината се процежда през цветното стъкло на прозореца и осветява облаци фин прах. Фронтонът под стрехите на покрива, украсен с гравюри на драконови глави — толкова като живи, че хората се стичат от всички краища на Севера да ги видят. А какво се оказа — дървото имаше повече пукнатини, чворове и трески за дялане от хората.

— Мътните го взели.

Той разтри палеца, чийто нокът вече беше почернял от вчерашното попадение на чука.

Хората му се усмихваха, като минаваше през селото, даваха му и някоя и друга работа, той не се съмняваше, че повечето селяни бяха по-добри с чука и триона от него. Със сигурност нямаха нужда от помощта му, докато вдигаха новия хамбар, от което постройката определено не пострада, точно обратното. Започваше да си мисли, че повече го ценяха заради меча му, отколкото заради триона и теслата. Докато течеше войната, всичките отрепки в Севера имаха южняците за грабене и убиване. Сега имаха само своите и не се двоумяха много. Именит войн в селото беше преимущество. Такива бяха времената. Отново. И май никога нямаше да дойдат други.

Клекна до счупения стол — поредната му жертва във войната с покъщнината. Беше потрошил жлеба на сглобката, в дялане на който беше прекарал цял час, и сега кракът на стола стърчеше накриво, а една грозна вдлъбнатина издаваше мястото, където беше ударил погрешка с чука. Така му се падаше, като работеше на тази оскъдна светлина, но ако не свършеше тази вечер…

— Гуша!

Той вдигна рязко глава. Мъжки глас, плътен и дрезгав.

— Вътре ли си, Гуша?

Полазиха го студени тръпки. Може и да е право острие, но човек не оставя зад гърба си черната работа, без неуредени сметки, колкото и да се стараеше.

Втурна се, доколкото успяваше да се втурва в последно време, и грабна меча, окачен на две куки над вратата. Ръцете му трепереха и почти го изпусна на главата си, което наложи нова ругатня. Ако някой беше дошъл да го убива, надали щеше да го предупреди за това, като го вика по име. Освен ако не е пълен идиот. От друга страна, пълните идиоти бяха не по-малко злопаметни от останалите хора, по правило дори повече от тях.

Капаците на прозореца откъм задната страна на къщата бяха отворени. Можеше да се измъкне оттам и да хукне към гората. Но ако онези отвън си разбираха от работата, щяха да са го предвидили като възможност, а и с колене като неговите никого нямаше да надбяга. По-добре да излезе отпред и да ги посрещне лице в лице. Както правеше на младини. Пристъпи с едното рамо напред към вратата, преглътна тежко и изтегли меча от ножницата. Завъртя топката, промуши върха на меча и с него открехна леко вратата. После надзърна предпазливо навън покрай дървената рамка на вратата.

Да, щеше да излезе отпред и да ги посрещне лице в лице, но не смяташе да си рисува мишена на гърдите, за да им е по-лесно.

Преброи осем, застанали в полукръг в калта пред къщата. Неколцина носеха факли и светлината им проблясваше в ризници, шлемове и върхове на копия. Войници, при това с вид на калени в множество битки, което всъщност важеше за повечето мъже в Севера. Носеха предостатъчно остриета, но си ги държаха прибрани в ножниците. Това донякъде подейства успокоително на Гушата.

— Ти ли си това, Гуша?

Още по-успокоително му подейства това, да види кой водеше групата отвън.

— Аз съм. — Той свали меча и подаде малко повече глава навън. — Гледай ти каква изненада.

— Приятна, надявам се.

— Ти ми кажи. Какво те води насам, Сухар?

— Мога ли да вляза?

— Ти да — подсмръкна Гушата. — Момчетата ти ще трябва да останат да се радват на чистия въздух отвън.

— Свикнали са. — Сухара тръгна с небрежна походка към къщата. Изглеждаше добре. Брадата му беше подкастрена. Носеше нова ризница. От ножницата му стърчеше посребрена дръжка на меч. Изкачи стълбите и влезе покрай Гушата. Отиде до средата на стаята, което не отне много ходене, и огледа критично съдържанието й. — Така, значи, изглежда мирният живот, а?

— Не, отзад съм си вдигнал дворец. Защо си дошъл.

Сухара пое дъх.

— Защото могъщият Скейл Желязната ръка, крал на северняците, тръгва на война срещу Глама Златния.

— Искаш да кажеш, Калдер Черния тръгва на война — изсумтя Гушата. — И защо?

— Златния уби Коул Ричи.

— Ричи е мъртъв?

— Отрова. Работа на Златния.

— Истина ли е? — изгледа го през присвити клепачи Гушата.

— Калдер казва, че е, следователно Скейл казва, че е, тоест повече истина от това май няма да научим. Целият Север се строява зад синовете на Бетод и аз съм дошъл да те питам дали не искаш и ти да се присъединиш.

— Ти пък откога се биеш за Калдер и Скейл?

— Откакто Кучето окачи меча на куката и спря да плаща надници.

Гушата го изгледа намръщено.

— Калдер никога няма да ме приеме обратно.

— Точно Калдер ме изпрати при теб. Старши главатари са му Бледоликия, Керм Желязната глава и старата ти дружка Прекрасна.

— Прекрасна?

— Хитра женска е тя. Но Калдер има нужда от още едно голямо име. Някой да води личната му дузина. Има нужда от втори. И очевидно иска право острие. — Сухара хвърли един подигравателен поглед на стола. — Можеш да се обзаложиш, че не те иска като дърводелец.

Гушата се замисли над чутото. Предлагаше му се отново място в редицата, доста високо, при това. Обратно сред хора, които го разбираха и уважаваха. Обратно в черната работа, към мъки в търсене на кое е редно и кое не и мъки в търсенето на думи, изречени над пресни гробове.

— Съжалявам, че си минал целия този път напразно, Сухар, но отговорът ми е „не“. Предай извиненията ми на Калдер. За това и… за всичко останало. Кажи му също, че приключих с тази работа. Завинаги.

— Добре — въздъхна Сухара. — Жалко, но ще му предам. — Той спря до вратата и се извърна през рамо. — Грижи се за себе си, Гуша. Не останахме много хората като нас в Севера, които още правят разлика между кое е правилно и кое не.

— Каква разлика?

— Хм, прав си — изсумтя Сухара. — Както и да е, грижи се за себе си.

Изтрополи надолу по стъпалата и изчезна в сумрака отвън.

Гушата остана загледан натам, чудейки се да се радва ли, или не на това, че сърцето му спря да бие като лудо. Претегли в ръка меча и си припомни какво бе усещането на дръжката му в ръката. Различно от това на чука, спор нямаше. Спомни си как му го даде Три дървета. И гордостта, която изпита тогава — като пожар в гърдите. Споменът за онова време извика неволна усмивка на устните му. Колко лесно се палеше тогава, колко див и жаден за слава беше, нищо общо с право острие.

Огледа стаята и малкото вещи в нея. Винаги си бе представял, че оттеглянето му от черната работа ще е като завръщане у дома след кошмарно преживяване. След заточение в царството на мъртвите. А сега му се струваше, че всичко стойностно в живота му се беше случило във времето, което беше прекарал с меч в ръка.

Стоенето рамо до рамо с момчетата от дузината. Смехът с Уирън, Брак и Прекрасна. Стискането на ръце преди битката, готов да умре за всеки един в дузината и той за него. Доверието, братството и обичта на момчетата — по-близки от семейство. Спомни си как стоя на стената на Уфрит до Три дървета и как ревяха с пълно гърло срещу прииждащата многобройна войска на Бетод. Деня, в който предвожда атаката при Кумнур. И този при Дънбрек. Онзи на битката във Височините, въпреки че нея загубиха. Деня, в който си спечели името. Дори деня, в който умряха братята му. Дори онзи, в който стоя на билото на Героите под дъжда, с лице към армията на Съюза, осъзнавайки, че това може да е последният му ден живот.

Както каза Уирън, „само в такъв момент човек е истински жив“. Не докато поправя стол, в това съмнение нямаше.

— А, мамка му — промърмори той. Грабна меча и палтото си, метна ги на рамо, изтича навън и затръшна вратата зад гърба си. Не си направи труда да я заключва. — Сухар! Чакай!

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

В бойния ред

Съюзът

Северът

Преди битката

Времена

Миротворец

Армейски елит

Дау Черния

Война ли?

Ветерани

Новобранци

Ричи

Така е редно

Ден първи

Тишина

Амбиции

Сговорчивост

Пример за подражание

Скейл

Не ни е работа да търсим причини

Сей паника и…

Горещите молби биват чути

Пострадалите

Докъде стига храбростта

Пътеките на славата

Успешен ден

Победените

Справедливо отношение

Тактики

Отмора и възстановяване на силите

Ден втори

Зазоряване

Встъпителни реплики

Дяволски творения

Основателен спор

Командната верига и оковите на командира

Заключителни реплики

Право острие

Бягство

Мостът

Странни дружки

Сърцата и умовете

Добри дела

Още един ден

Кураж

Последният жив герой

Моята земя

Ден трети

Проблемът със знамената

Сенки

Под крилото

Имена

Все още е вчера

Ето какво ни чака

Разгадаването на терена

Напред и нагоре

Други номера

Тиранията на разстоянието

Кръв

Заострен метал

Време за мир

Моментът на истината

Трофеи

Отчаяни мерки

Случва се

След битката

Краят на пътя

По закона на меча

Теченията на историята

Условия

Семейство

Новобранци

Ветерани

Всеки служи някому

Просто заслуги

Калдер Черния

Мирен живот

Заслуги