КАСАНДРА КЛЕЪР

ПРИНЦЕСА С ЧАСОВНИКОВ МЕХАНИЗЪМ

Част 3 от „Адски устройства“

Превод от английски: Вера Паунова, 2013

chitanka.info

На семейство Луис:

Мелани, Джонатан и Хелън

„И вярвах, с оногова, който пее

под съпровод на яснозвучна арфа в тонове различни,

че стъпвайки на мъртвото си «аз» да се издигне

до нови висоти могъл би да успее.“

Алфред, лорд Тенисън, „In Memoriam A.H.H.“

ПРОЛОГ

Йорк, 1847 г.

— Страх ме е — каза момиченцето, приседнало на леглото. — Дядо, ще останеш ли с мен?

Алойзиъс Старкуедър издаде нетърпелив звук, докато си придърпваше стол до леглото и сядаше. В действителност нетърпението му беше малко престорено. Приятно му бе, че неговата внучка му имаше такова доверие и често само той бе в състояние да я успокои. Грубоватото му държание никога не я беше смущавало, въпреки деликатната й природа.

— Няма от какво да се страхуваш, Адел — каза той. — Ще видиш.

Тя го погледна с широко отворени очи. Всъщност церемонията по полагането на първата руна би трябвало да се състои в просторния Институт, ала заради крехкото здраве на Адел беше решено да се проведе в безопасността на нейната спалня. Тя седеше на ръба на леглото си с изпънат гръб. Беше облечена в червена церемониална рокля, алена панделка придържаше фината й руса коса. Очите й изглеждаха огромни насред слабичкото й лице, ръцете й бяха съвсем тънички. Всичко у нея беше крехко като порцеланова чаша.

— Какво ще ми направят Мълчаливите братя? — попита тя.

— Дай ми ръката си — рече Алойзиъс в отговор и тя доверчиво му протегна дясната си ръка. Той я завъртя и видя бледосинята плетеница на вените под кожата й. — Ще използват стилитата си — знаеш какво е стили — за да нарисуват един Знак върху теб. Обикновено започват с руната с отвореното око, която вече познаваш от обучението си, но в твоя случай ще започнат с руна за сила.

— Защото аз не съм много силна.

— За да укрепи организма ти.

— Като говежди бульон. — Адел сбърчи нос.

Той се засмя.

— Да се надяваме, че няма да е чак толкова неприятно. Ще усетиш леко убождане, така че трябва да бъдеш смела и да не извикаш. Ловците на сенки не викат от болка. След това убождането ще премине, а ти ще се почувстваш много по-добре и много по-силна. С това церемонията ще приключи и всички ще слезем долу, където ще ни очакват торти с глазура, за да празнуваме.

Адел тропна с пети.

— Тържество!

— Да, тържество. И подаръци. — Той потупа джоба си, където бе скрита малка кутийка, опакована в тънка синя хартия, в която почиваше изящен семеен пръстен. — Тук имам един. Ще го получиш веднага щом приключи церемонията по белязването.

— Никога досега не е имало празненство в моя чест.

— То е, защото ставаш ловец на сенки — каза Алойзиъс. — Знаеш защо това е важно, нали? Първите ти знаци означават, че си нефилим, също като мен, майка ти и баща ти. Означават, че си част от Клейва. Част от воинското ни семейство. Че си различна от всички други и че ги превъзхождаш.

— Че ги превъзхождам — бавно повтори тя.

В този миг вратата на стаята се отвори и двама Мълчаливи братя прекрачиха прага. Алойзиъс видя как в очите на Адел се прокрадна страх. Тя издърпа ръката си от неговата, а той се намръщи — не му беше приятно да вижда боязън у който и да било свой потомък, макар да не можеше да отрече, че братята бяха доста зловещи със своето мълчание и особения начин, по който се движеха, сякаш се рееха над земята. Докато те се приближаваха към леглото на Адел, вратата отново се отвори и родителите й влязоха в стаята: баща й, синът на Алойзиъс, беше облечен в алено бойно облекло; майка й носеше червена рокля, разширяваща се като камбана в кръста, и златна огърлица, на която висеше руна енкели. Те се усмихнаха на дъщеря си, която им отвърна с колеблива усмивка, докато Мълчаливите братя я наобикаляха.

— Адел Лусинда Старкуедър — прозвуча в съзнанието й гласът на един от тях, брат Симон. — Вече си пълнолетна. Време е върху теб да бъде положен първият от знаците на Ангела. Осъзнаваш ли каква чест ти се оказва и ще сториш ли всичко по силите си, за да бъдеш достойна за нея?

Момичето кимна покорно.

— Да.

— И приемаш ли тези знаци на Ангела, които завинаги ще останат върху тялото ти, като напомняне за всичко, което дължиш на Ангела, и за свещения ти дълг към света?

Тя отново кимна покорно. Сърцето на Алойзиъс преливаше от гордост.

— Приемам ги — каза тя.

— Тогава да започваме.

Едно стили проблесна в дългата, бяла длан на Мълчаливия брат. Той улови треперещата ръка на Адел, допря върха на стилито до кожата й и започна да чертае.

Черни линии се подадоха изпод острия връх и пред удивените очи на момичето руната за сила започна да придобива очертания върху бледата кожа от вътрешната страна на ръката й — деликатна плетеница от линии, които се кръстосваха, пресичаха се върху вените й, увиваха се около ръката й. Тялото й беше напрегнато, тя прехапваше горната си устна с малките си зъбки. Адел вдигна поглед и Алойзиъс се сепна при вида на онова, което откри в него.

Болка. Известна болка бе нещо нормално при полагането на Знаци, но той видя в очите на внучката си истинска агония.

Изправи се рязко и столът му отхвръкна назад.

— Спрете! — извика, ала беше твърде късно. Руната беше завършена.

Мълчаливият брат се дръпна назад с разширени очи. Върху стилито имаше кръв. Адел издаваше тихичък, подобен на скимтене звук, опитвайки се да послуша предупреждението на дядо си, че не бива да вика… но после окървавената й, порязана кожа започна да се отделя от костите, почернявайки бързо, сякаш руната я изгаряше. Момичето повече не можеше да се сдържа. Отметна глава назад и запищя…

Лондон, 1873 г.

— Уил! — Шарлот Феърчайлд открехна вратата на тренировъчната зала в Института. — Уил, тук ли си?

Единственият отговор беше приглушено изсумтяване. Тя отвори вратата докрай, разкривайки просторна стая с висок таван. Самата Шарлот бе израснала, тренирайки тук, и познаваше всяка извивка на дъските на пода, древната мишена, начертана върху северната стена, квадратните стъкла на прозорците, толкова стари, че долната им част беше по-дебела от горната. В средата на стаята, стиснал нож в десницата си, стоеше Уил Херондейл.

Той обърна глава към Шарлот и тя отново си помисли какво странно дете беше… макар че на дванайсет вече едва ли можеше да се нарече дете. Беше наистина красиво момче, с гъста тъмна коса, която се накъдряше лекичко там, където докосваше яката му, и която сега беше влажна от пот и бе залепнала за челото му. Когато бе пристигнал в Института, кожата му беше загоряла от слънцето и провинциалния въздух, ала шест месеца в града бяха изцедили цвета от нея, така че алените петна, избили на скулите му сега, изпъкваха. Очите му имаха необикновено светъл син цвят. Един ден щеше да се превърне в красив мъж, стига да се отървеше от сърдитата гримаса, която постоянно изкривяваше чертите му.

— Какво има, Шарлот? — сопна се той.

Все още имаше лек уелски акцент, леко проточване на гласните, което би било приятно, ако тонът му не беше толкова кисел. Прокара ръкав по челото си, докато Шарлот прекрачи прага наполовина и спря.

— Търся те от часове — каза тя леко троснато, макар че това нямаше особен ефект върху него. Малко неща можеха да му въздействат, когато беше в лошо настроение, а той почти винаги беше в такова. — Забрави ли какво ти казах вчера? Че днес очакваме ново попълнение в Института?

— О, не съм забравил. — Уил хвърли ножа, но не уцели кръга на мишената и още повече се намръщи. — Просто не ме интересува.

Въпросното попълнение, застанало зад Шарлот, издаде приглушен звук. Тя би могла да го сметне за смях, но това не беше възможно, нали? Бяха я предупредили, че момчето, пристигащо в Института от Шанхай, не е добре със здравето, ала въпреки това се бе сепнала, когато го видя да слиза от каретата. Беше блед и се полюшваше като тръстика на вятъра, с чуплива тъмна коса, прошарена със сребристи нишки, сякаш беше осемдесетгодишен старец, а не дванайсетгодишно момче. Имаше големи, сребристочерни очи, странно красиви, ала едновременно с това някак смущаващи насред едно толкова крехко лице.

— Уил, дръж се възпитано! — каза Шарлот и като издърпа момчето иззад себе си, го побутна в стаята. — Не обръщай внимание на Уил, той си е такъв — кисел. Уил Херондейл, позволи ми да те представя на Джеймс Карстерс от Института в Шанхай.

— Джем — обади се момчето. — Всички ме наричат Джем. — Направи още една крачка навътре в стаята, оглеждайки Уил с дружелюбно любопитство. За изненада на Шарлот, говореше без следа от акцент, но пък нали покойният му баща беше британец. — Ти също може да ми викаш така.

— Е, ако всички те наричат така, не ми оказваш кой знае каква чест, нали? — язвително подхвърли Уил. За някой толкова млад, страшно го биваше да се държи като грубиян. — Ще откриеш, Джеймс Карстерс, че ако си гледаш своята работа и не ми се бъркаш, ще бъде най-добре и за двама ни.

Шарлот въздъхна наум. Беше се надявала, че като негов връстник, това момче ще им помогне да се справят с гнева и озлоблението на Уил, но той очевидно не я беше излъгал, когато й беше заявил, че не го е грижа дали в Института ще дойде друг ловец на сенки на неговата възраст. Не искаше приятели и не си търсеше такива. Жената погледна към Джем, като очакваше да го види как примигва изненадано или засегнато. Вместо това той се усмихваше лекичко, сякаш Уил беше коте, опитало се да го ухапе.

— Не съм тренирал, откакто напуснах Шанхай — каза той. — Един спаринг-партньор би ми се отразил добре.

— Както и на мен — отвърна Уил. — Само че се нуждая от равностоен партньор, а не от хилаво създание, което изглежда така, сякаш вече е с единия крак в гроба. Макар че би могъл да свършиш работа като мишена.

Тъй като знаеше за Джеймс Карстерс нещо, което не беше споделила с Уил, Шарлот усети, че й прилошава от ужас.

„С единия крак в гроба! О, господи!“

Какво беше казал баща й? Че животът на Джем зависел от някакво лекарство, което можело да го удължи, но не и спаси.

„О, Уил!“

Тя понечи да пристъпи между двете момчета, сякаш за да защити Джем от жестокостта на малкия грубиян — в този случай — по-ужасяващо точна, отколкото той самият предполагаше — но после спря.

Лицето на Джем изобщо не беше променило изражението си.

— Ако с „единия крак в гроба“ визираш, че умирам, в такъв случай си прав — заяви той. — Остават ми около две години живот. Три, ако имам късмет. Така поне ми казаха.

Дори Уил не можа да скрие шока си, бузите му пламнаха.

— Аз…

Ала Джем вече се бе отправил към мишената, нарисувана на стената. Извади ножа от дървото, след това се върна и застана пред своя връстник. Макар и деликатен на външен вид, по ръст беше равен на другото момче. Застанали само на сантиметри, те се спогледаха, като впиха предизвикателно и продължително очи един в друг.

— Можеш да ме използваш като мишена, ако искаш — заяви Джем така нехайно, сякаш говореха за времето. — Струва ми се, че няма от какво да се боя, тъй като не те бива особено. — При тези думи се завъртя, прицели се и метна ножа, който се заби в самия център на мишената, потрепервайки леко. — Или пък — продължи, обръщайки се отново към Уил, — би могъл да ми позволиш да те обуча. Защото мен страшно ме бива.

Шарлот се взираше в тях. В продължение на половин година бе гледала как Уил отблъсква грубо всеки, опитал да се доближи до него (учители, баща й, годеника й Хенри, двамата братя Лайтууд) и всеки път — със смесица от неприязън и добре премерена жестокост. Ако тя не бе единственият човек, видял го да плаче, сигурно отдавна щеше да е изгубила надежда, че би могъл да се държи добре с когото и да било. А ето че сега, докато Уил наблюдаваше Джем Карстерс — момче с толкова крехък вид, сякаш беше от стъкло — суровото му изражение постепенно отстъпи място на предпазлива несигурност.

— Нали не е вярно, че наистина умираш? — попита той със странен глас.

Джем кимна.

— Така казват.

— Съжалявам — рече Уил.

— Недей — меко отвърна Джем и като отметна якето си, извади нож от колана си. — Не бъди толкова обикновен. Не казвай, че съжаляваш. Кажи, че ще тренираш с мен.

И той му протегна ножа, с дръжката напред. Затаила дъх, Шарлот не смееше да помръдне. Имаше чувството, че пред очите й се разиграва нещо много важно, макар и сама да не знаеше какво.

Уил посегна и пое ножа, без нито за миг да откъсва поглед от лицето на Джем. Докато вземаше оръжието от него, пръстите му докоснаха тези на другото момче и Шарлот си помисли, че за първи път го вижда да докосва някого доброволно.

— Ще тренирам с теб — съгласи се той.

1

УЖАСЯВАЩА ВРЯВА

Да се ожениш в понеделник е на пари,

във вторник — на здраве,

в сряда — на късмет,

в четвъртък — ще патиш,

в петък — чакат те загуби,

а ожениш ли се в събота, няма да ти върви в нищо.

Ирландско поверие

— Декември е добър месец за сватба. — Въпреки че устата й беше пълна с карфици, шивачката говореше с ясна дикция, придобита от дългогодишна практика. — Както казват: „Ожени се, когато се сипе декемврийският сняг, и истинската любов ще просъществува“. — Тя заби и последната карфица в роклята и направи крачка назад. — Готово. Как ви се струва? Кройката е взета от модел, излязъл лично изпод ръката на Уърт.

Теса погледна отражението си в тясното, дълго огледало на стената в стаята си. Роклята беше от наситено златиста коприна, както бе обичайно за ловците на сенки, които вярваха, че бялото е цвят за траур, и никога не се женеха в бяло, въпреки че кралица Виктория бе поставила началото именно на такава мода. Брюкселска дантела обточваше тесния корсаж и се спускаше от ръкавите.

— Прелестна е! — Шарлот плесна с ръце и се приведе напред с грейнали от възторг очи. — Теса, този цвят толкова ти отива.

Теса се завъртя пред огледалото. Златистите багри придаваха на лицето й цвета, от който тя отчаяно се нуждаеше. Корсетът я пристягаше и оформяше точно там, където бе необходимо, а ангелът с часовников механизъм около шията й я успокояваше със своето тиктакане. Под него висеше нефритеният медальон, който Джем й беше подарил. Тя беше удължила верижката му, за да може да носи и двете украшения едновременно, тъй като просто не бе в състояние да свали някое от тях.

— Не мислите ли, че дантелата идва мъничко в повече?

— Ни най-малко! — Шарлот се поотдръпна назад и несъзнателно положи ръка върху корема си, сякаш за да го предпази. Тя открай време беше прекалено слаба — направо кльощава — за да се нуждае от корсет, а сега, когато очакваше дете, беше започнала да носи полуофициални следобедни рокли, от които приличаше на малка птичка. — Това е сватбеният ти ден, Теса. Какво по-добро извинение да се наконтиш? Само си го представи.

Теса бе прекарала много нощи, правейки точно това. И досега не знаеше къде ще се оженят двамата с Джем, тъй като Съветът все още обсъждаше техния случай. Но когато си представеше сватбата им, в съзнанието й винаги изникваше църква и тя се виждаше как крачи по пътеката в средата, може би уловила под ръка Хенри, без да поглежда нито наляво, нито надясно, вперила очи право напред, към своя годеник, като всяка уважаваща себе си булка. Джем щеше да е в бойно облекло — не онова, в което се биеше наистина, а с кройка на военна униформа и специално ушито за случая: черно със златни ивици на китките и златни руни по яката и биетата.

Щеше да изглежда толкова млад. И двамата бяха толкова млади. Теса знаеше, че не е обичайно булката и младоженецът да са на седемнайсет и осемнайсет години, ала те се надпреварваха с времето.

Времето, което оставаше на Джем.

Тя сложи ръка на шията си и усети познатото тиктакане на ангела с часовников механизъм, чиито крилца одраскаха дланта й. Шивачката я погледна притеснено. Жената беше мундан, не нефилим, но като всички, които служеха на ловците на сенки, притежаваше Зрението.

— Искате ли да махна дантелите, госпожице?

Преди Теса да успее да отговори, откъм вратата се разнесе почукване, последвано от познат глас:

— Джем е. Теса, тук ли си?

Шарлот се изправи в стола си.

— О! Не бива да те види в булчинската рокля!

Теса я зяпна поразена.

— И защо не?

— Традиция на ловците на сенки — смята се за лоша поличба! — Шарлот стана на крака. — Бързо! Скрий се зад гардероба!

— Гардероба? Но…

Теса така и не можа да довърши, изписквайки, когато Шарлот я сграбчи през кръста и я отнесе зад гардероба, както би сторил полицай с някой особено упорито съпротивляващ се престъпник. Щом ръководителката на Института най-сетне я пусна, девойката отупа роклята си и направи физиономия насреща й. След това и двете надникнаха иззад гардероба, а шивачката им хвърли недоумяващ поглед и отиде да отвори вратата.

Посребрената глава на Джем се показа вътре. Изглеждаше разчорлен, а якето му беше изкривено. Очите му обходиха объркано стаята, преди да се спрат върху жените, полускрити зад гардероба.

— Слава богу, че сте тук — каза той. — Нямах представа къде сте се дянали. Гейбриъл Лайтууд е долу и вдига ужасна врява.

— Пиши им, Уил — каза Сесили Херондейл. — Моля те. Само едно писмо.

Уил отметна назад мократа си от пот коса и я изгледа свирепо.

— Стъпи както трябва — каза в отговор, след което посочи с върха на камата си: — Там и там.

Сесили въздъхна и премести крака. Знаеше, че не е заела правилната позиция — правеше го нарочно, за да дразни Уил. Което изобщо не беше трудно. Това поне си спомняше за брат си, когато той беше на дванайсет години. Дори тогава отправеното му предизвикателство да направи нещо — като например да се покатери по стръмния покрив на къщата — винаги завършваше по един и същи начин — с гневен син пламък в очите му, стисната челюст и понякога със счупен крак или ръка.

Разбира се, този Уил, който беше почти възрастен, не бе същият брат, когото тя помнеше от детството си. Беше станал още по-избухлив и затворен в себе си. Беше наследил цялата красота на майка им и упоритостта на баща им… както и, опасяваше се Сесили, склонността му към пороците, макар че за това се досещаше единствено по онова, което си шепнеха останалите обитатели на Института.

— Вдигни оръжие. — Гласът на Уил беше хладен и професионален като този на гувернантката й.

Тя се подчини. Беше й отнело известно време, докато свикне с усещането на бойното облекло по тялото си, с широката туника и панталони, и с колана около кръста си, ала вече се движеше в него с лекота, сякаш бе облякла най-удобната си нощница.

— Не разбирам защо не искаш да напишеш писмо. Едно-едничко писмо.

— А аз не разбирам защо не искаш да се прибереш у дома — отвърна Уил. — Ако просто се съгласиш да се върнеш в Йоркшир, ще престанеш да се тревожиш за родителите ни, а аз бих могъл да уредя…

Сесили, която бе чувала тази реч поне хиляда пъти, го прекъсна:

— Какво ще кажеш за един облог, Уил?

За нейно удоволствие, но и мъничко разочарование, очите му блеснаха, досущ като тези на баща им, когато някой предложеше облог. Мъжете бяха толкова предсказуеми.

— Какъв облог?

Той направи крачка напред. Бе в бойно облекло и Сесили можеше да види Знаците, които обвиваха китките му, руната мнемозина около врата му. Беше й отнело известно време, докато Знаците престанат да й се струват обезобразяващи белези, ала вече бе свикнала с тях, така, както привикна и с бойното облекло, просторните, отекващи зали на Института и странните му обитатели.

Тя посочи стената пред тях, върху която имаше прастара мишена, нарисувана с черна боя — малък кръг, обграден с по-голям.

— Ако улуча центъра три пъти подред, ще напишеш писмо на мама и татко, и ще им кажеш как си. Ще им разкажеш за проклятието и защо се махна.

Изражението на Уил приличаше на рязко захлопнала се врата, както ставаше винаги, когато Сесили му отправеше тази молба. Ала след това промърмори:

— Никога няма да улучиш три пъти, без да пропуснеш, Сеси.

— Е, тогава не би трябвало да се боиш от подобен облог, Уилям.

Нарочно използва пълното му име. Знаеше, че това го дразни, поне когато идваше от нея, макар че от устата на Джем, неговия най-добър приятел (не, неговия парабатай — след като дойде в Института, научи, че това са две съвсем различни неща), Уил го смяташе за израз на привързаност. Може би защото все още си спомняше как тя се клатушка след него на пълничките си крачета и вика „Уил! Уил!“ на задъхан уелски. Никога не го беше наричала „Уилям“, единствено „Уил“ или уелското „Гуилем“.

Той присви очи насреща й — имаше същия тъмносин поглед като нейния. Някога, когато майка им подхвърляше с обич в гласа, че като порасне, Уил ще се превърне в истински разбивач на сърца, Сесили винаги я поглеждаше недоверчиво. Тогава брат й сякаш се състоеше само от ръце и крака, кльощав, рошав и вечно мръсен. Сега обаче виждаше какво бе имала предвид майка й; беше го прозряла в мига, в който прекрачи прага на трапезарията в Института. Той се бе изправил слисано, а тя си беше помислила: „Това не може да е Уил“.

Бе обърнал очи към нея, очите на майка им, и тя съзря гнева в тях. Изобщо не се радваше да я види. И докато в спомените й имаше кльощаво момче с чорлава черна коса, като на циганче, и листа, полепнали по дрехите, сега пред нея стоеше висок, плашещ мъж. Думите, които бе искала да изрече, се бяха стопили върху езика й, и тя бе отвърнала на суровия му поглед също толкова строго.

Оттогава нещата изобщо не се бяха променили и Уил едва изтърпяваше присъствието й, сякаш сестра му беше камъче в обувката му — постоянно, макар и дребно неудобство.

Сесили пое дълбоко дъх, вирна брадичка и се приготви за първото хвърляне. Уил не знаеше и никога нямаше да узнае за часовете, които бе прекарала в тази зала в тренировки, учейки се да балансира тежестта на ножа в ръката си, откривайки, че доброто хвърляне започва със стойката на тялото. Отпусна ръце до себе си, а после бавно изтегли дясната зад главата си, преди да я изнесе напред, заедно с тежестта на тялото си. Върхът на ножа беше наравно с мишената. Сесили го остави да полети и дръпна ръка назад, поемайки си рязко дъх.

Острието се заби право в центъра на мишената.

— Веднъж — заяви тя, отправяйки усмивка на превъзходство към Уил.

Той я изгледа студено, издърпа ножа от стената и й го подаде.

Сесили го хвърли отново. И този път оръжието потъна в центъра на мишената и остана там, вибрирайки лекичко като подигравателен пръст.

— Два пъти — каза тя с ангелско гласче.

Стиснал челюст, брат й отново извади ножа и й го подаде. Увереност течеше във вените й като нова кръв. Знаеше, че може да го направи. Открай време можеше да се катери толкова нависоко, колкото и Уил, да бяга също толкова бързо, да задържа дъха си също толкова дълго…

Хвърли ножа и той се заби в сърцето на мишената. Сесили подскочи във въздуха и плесна с ръце, отдавайки се за миг на триумфа от победата. Косата й се измъкна от фибите и падна върху лицето й. Тя я отметна назад и се усмихна широко на Уил.

— Ще трябва да напишеш писмото. Прие облога!

За нейна изненада, той отвърна на усмивката й.

— О, ще го напиша. Ще го напиша, а после ще го хвърля в огъня. — След това вдигна ръка, за да прекъсне възмущението й. — Казах, че ще го напиша. Но не и че ще го изпратя.

Сесили изпусна шумно дъха си.

— Как смееш да ми погаждаш подобен номер!

— Казах ти, че не ставаш за ловец на сенки, иначе нямаше да допускаш да те излъжат толкова лесно. Няма да напиша писмо, Сеси. То е в разрез със Закона, така че точка по въпроса.

— Сякаш пък точно теб те е грижа за Закона! — Сестра му тропна с крак и начаса го ядоса още повече — ненавиждаше момичета, които тропаха с крак по пода.

Уил присви очи.

— А теб не те е грижа дали ще бъдеш ловец на сенки. Какво ще кажеш да напиша писмо и да ти го дам, ако обещаеш да им го отнесеш лично… и да не се връщаш.

Сесили се дръпна сепнато. Спомняше си предостатъчно караници с Уил и цял куп порцеланови кукли, станали на парчета, след като той ги беше пуснал от таванския прозорец, но в спомените й имаше и много нежност: братът, който превързваше удареното й коляно или оправяше панделките на плитките й, когато те започнеха да се разплитат. Тази нежност липсваше у мъжа, който стоеше пред нея сега. През първите една-две години след заминаването на Уил, майка й все плачеше и повтаряше, че ловците на сенки щели „да изтръгнат цялата обич от него“. Разказваше на Сесили колко студени души имат те, как й бяха забранили да се ожени за своя съпруг. Защо му беше на Уил, нейното скъпо дете, да ходи при тях?

— Няма да отида — заяви момичето, измервайки брат си с решителен поглед. — И ако настояваш да го направя, аз ще… аз ще…

Вратата на таванското помещение се отвори и Джем застана на прага.

— А, заплашваме се един друг, както виждам. Цял следобед ли го правите или тъкмо започвате?

— Той започна пръв — каза девойката и посочи брат си с брадичка, макар да знаеше, че е безсмислено. Джем, парабатаят на Уил, неизменно се отнасяше към нея с онази сдържана доброта, която бе запазена за по-малките сестри на приятелите, но винаги вземаше страната на брат й. Благо, ала твърдо, той поставяше Уил над всичко друго на този свят.

Е, почти всичко друго. Именно Джем най-силно я беше поразил, когато бе пристигнала в Института — той притежаваше неземна, необикновена красота със своята сребриста коса и очи, и деликатни черти. Приличаше на принц от приказките и Сесили би могла да помисли дали да не започне да си го харесва, ако не беше толкова абсолютно ясно, че той бе изцяло и необратимо влюбен в Теса Грей. Очите му я следваха където и да отидеше, а когато говореше с нея, гласът му се променяше. Веднъж майката на Сесили беше подхвърлила развеселено, че едно от съседските момчета гледало някакво момиче така, сякаш то било „единствената звезда на небето“ и именно по този начин Джем гледаше Теса.

Сесили не се дразнеше от това — госпожица Грей беше мила и учтива с нея, макар и малко срамежлива, вечно забила нос в някоя книга, досущ като Уил. Ако Джем харесваше такива момичета, значи двамата никога нямаше да си паснат… а и колкото по-дълго живееше в Института, толкова по-ясно си даваше сметка, че това би направило нещата между нея и Уил ужасно неловки. Той беше готов да брани Джем едва ли не със зъби и нокти и щеше да я дебне неотклонно, в случай че тя го нарани или ядоса по някакъв начин. Не, за Сесили беше най-добре да няма нищо общо с цялата работа.

— Тъкмо си мислех да грабна сестра ми и да я хвърля на патиците в Хайд Парк — заяви Уил, като отметна мократа си коса и дари Джем с една от редките си усмивки. — Не бих отказал малко помощ.

— За съжаление май ще се наложи да поотложиш плановете си за сестроубийство. Гейбриъл Лайтууд е долу, а аз имам две думи за теб. Две от любимите ти думи, поне ако ги събереш.

— Пълен идиот? — предположи Уил. — Безполезно парвеню?

Джем се ухили.

— Демонска шарка.

Крепейки подноса върху едната си ръка с лекота, придобита от години практика, Софи почука на вратата на Гидеон Лайтууд.

Отвътре се разнесе звук на забързано тътрузене на крака, вратата се отвори и Гидеон застана пред нея по панталон, тиранти и риза, чиито ръкави бяха навити до лактите. Ръцете му бяха мокри, сякаш току-що беше прокарал пръсти през косата си, която също беше влажна. Сърцето на Софи подскочи лекичко в гърдите й, преди отново да се върне на мястото си. Тя се насили да се намръщи.

— Господин Лайтууд, донесох ви кифличките, за които позвънихте, а Бриджет ви приготви и чиния със сандвичи.

Гидеон отстъпи назад, така че тя да може да влезе. Стаята му беше като всички останали в Института — тежки мебели от тъмно дърво, масивно легло с колони, голяма камина и високи прозорци, с гледка към двора. Софи усещаше очите му върху себе си, докато прекосяваше стаята, за да сложи подноса на масичката пред камината. След това се изправи и се обърна към него, сключила ръце пред престилката си.

— Софи… — започна мъжът.

— Господин Лайтууд — прекъсна го тя, — ще желаете ли нещо друго?

Той я гледаше бунтарски, но и някак тъжно.

— Ще ми се да ме наричаш Гидеон.

— Вече ви казах, че не мога да ви наричам с християнското ви име.

— Аз съм ловец на сенки, нямам християнско име. Софи, моля те… — Той направи крачка към нея. — Преди да дойда да живея в Института, мислех, че между нас се заражда приятелство, ала от деня, в който пристигнах, ти се държиш хладно с мен.

Тя неволно вдигна ръка към лицето си. Спомни си господаря Теди, сина на някогашния й работодател, и ужасния начин, по който той я хващаше натясно в тъмните ъгли и я притискаше до стената, а ръцете му се плъзваха по тялото й, докато й шепнеше, че ще стори добре да бъде по-дружелюбна с него, ако си знае интереса. Дори сега от тази мисъл й се повдигаше.

— Софи? — Около очите на Гидеон се появиха тревожни бръчици. — Какво има? Ако с нещо съм те засегнал или наранил, моля те, кажи ми, за да мога да го поправя…

— С нищо не сте ме засегнали или наранили. Вие сте джентълмен, а аз — прислужница, всичко друго би било фамилиарничене. Моля ви, не ме карайте да се чувствам неудобно, господин Лайтууд.

Гидеон, който вече бе вдигнал лекичко ръка, отново я отпусна. Изглеждаше толкова съкрушен, че сърцето на Софи омекна.

„Аз мога да изгубя всичко, а той — нищо“, напомни си тя. Именно това си повтаряше нощем, когато лежеше в тясното си легло, а в ума й кръжеше споменът за две очи с цвят на буря.

— Мислех, че сме приятели — каза той.

— Не мога да бъда ваша приятелка.

Мъжът направи крачка напред.

— Ами ако те помоля…

— Гидеон! — Хенри бе застанал на прага, останал без дъх, облечен в една от ужасните си жилетки на зелени и оранжеви райета. — Брат ти е тук. На долния етаж.

Очите на Гидеон се разшириха.

— Гейбриъл е тук?

— Да. Крещи нещо за баща ви, но не иска да ни каже нищо повече, докато и ти не дойдеш. Само проклина. Ела.

Той се поколеба, местейки очи между Хенри и Софи, която се опитваше да изглежда невидима.

— Аз…

— Хайде, Гидеон! — Хенри рядко говореше остро. — Целият е в кръв.

Гидеон пребледня и посегна към меча, който висеше до вратата.

— Идвам.

Гейбриъл Лайтууд се беше облегнал на стената до входната врата — якето му го нямаше, а ризата и панталонът му бяха подгизнали от кръв. През отворената врата Теса виждаше каретата на семейство Лайтууд, с герба с формата на пламък, спряла пред стъпалата. Гейбриъл вероятно сам бе карал дотук.

— Гейбриъл… — успокояващо каза Шарлот, сякаш се опитваше да укроти див кон. — Гейбриъл, моля те, кажи ни какво е станало.

Гейбриъл, висок и строен, с кестенява коса, която сега беше лепкава от кръв, разтърка лице. Ръцете му също бяха окървавени, очите — широко отворени.

— Къде е брат ми? Трябва да говоря с брат си.

— Идва. Изпратих Хенри да го доведе, а Сирил — да приготви каретата на Института. Гейбриъл, ранен ли си? Нуждаеш ли се от иратце? — Шарлот звучеше толкова майчински, сякаш същото това момче не се бе изправило срещу нея иззад стола на Бенедикт Лайтууд и никога не бе заговорничило с баща си да й отнеме Института.

— Това е страшно много кръв — каза Теса, пристъпвайки напред. — Гейбриъл, тя не може да е само твоя, нали?

Той я погледна и Теса си помисли, че за първи път в държанието му няма и следа от позьорство. Имаше единствено вцепеняващ страх в очите му. Страх и… объркване.

— Не… тяхна е…

— Тяхна? Кои са те?

Въпросът беше зададен от Гидеон, който слизаше забързано по стълбите, стиснал меч в десницата си. Джем и Хенри бяха до него, а зад тях идваха Уил и Сесили. Джем спря сепнато на стълбите и Теса осъзна, че я беше видял в сватбената й рокля. Очите му се разшириха, но другите бяха продължили надолу, повличайки го със себе си, както поток отнася паднало листо.

— Татко добре ли е? — продължи Гидеон, спирайки пред Гейбриъл. — А ти?

Вдигна ръка, улови брадичката на брат си и обърна лицето му към себе си. Въпреки че Гейбриъл беше по-висок, изражението върху лицето му не можеше да бъде сбъркано — изражението на момче, изпълнено с облекчение, че батко му е тук, примесено с мъничко недоволство от властническия му тон.

— Баща ни… — започна Гейбриъл. — Баща ни е червей.

Уил се изсмя рязко. Беше в бойно облекло, сякаш идваше направо от тренировъчната зала, а влажни къдрици от косата му бяха залепнали по слепоочията му. Не се обърна към Теса, но тя беше свикнала с това. Той вече рядко я поглеждаше, освен ако наистина не се налагаше.

— Радвам се да чуя, че най-сетне дойде на нашето мнение, Гейбриъл, макар да си избрал странен начин да го обявиш.

Гидеон хвърли укоризнен поглед към Уил, а после отново се обърна към брат си.

— Какво искаш да кажеш, Гейбриъл? Какво е направил татко?

Момчето поклати глава.

— Той е червей — повтори глухо.

— Знам. Той опозори името Лайтууд и излъга и двама ни. Посрами ни и съсипа мама. Ала не е нужно и ние да бъдем като него.

Гейбриъл се отскубна от ръката на брат си и оголи зъби в гневна гримаса.

— Не ме слушаш! Той е червей. Червей. Огромно, подобно на змия изчадие. Откакто Мортмейн престана да изпраща лекарството, състоянието му непрекъснато се влошава. Промени се. Онези рани върху ръцете му… започнаха да го покриват целия. Дланите, врата, л-лицето му… — Зелените очи на Гейбриъл потърсиха Уил. — Била е шарката, нали? Ти знаеш всичко за нея, нали? Не си ли нещо като експерт?

— Е, няма защо да се държиш така, сякаш аз съм я изобретил — отвърна Уил. — Просто вярвах, че съществува. Описани са случаи… стари разкази в библиотеката…

— Демонска шарка? — каза Сесили, разкривила недоумяващо лице. — Уил, за какво говори той?

Брат й отвори уста, а по скулите му се разля бледа руменина. Теса прикри усмивката си. Сесили беше в Института от седмици, а присъствието й все още дразнеше и смущаваше Уил. Той сякаш не знаеше как да се държи с малката си сестра, която не беше детето от спомените му и чието присъствие според него беше нежелано. Ала въпреки това Теса го беше виждала да следи девойката с онзи поглед, изпълнен със закрилническа обич, който понякога спираше върху Джем.

— Нищо, за което трябва да знаеш.

Гейбриъл погледна към Сесили и зяпна лекичко. Теса видя как я изпива с очи и си помисли, че родителите на Уил трябва да са наистина хубави, защото момичето беше също толкова красива, колкото и брат й, и имаше същата лъскава черна коса и поразителни тъмносини очи. Сесили отвърна дръзко на погледа му; по лицето й се четеше любопитство — вероятно се чудеше кое е това момче, което май изобщо не харесва брат й.

— Татко мъртъв ли е? — настоя да узнае Гидеон, повишавайки глас. — Демонската шарка ли го уби?

— Не го уби — отвърна Гейбриъл. — Промени го. Преди няколко седмици се преместихме в Чезуик. Така и не ми каза защо. А преди няколко дни се заключи в кабинета си. Отказваше да излиза, дори и за да се нахрани. Тази сутрин отидох до кабинета му, за да се опитам да го изкарам оттам. Вратата беше изкъртена от пантите, по коридора имаше някаква… някаква слузеста диря. Проследих я до долния етаж и навън в градината. — Той се огледа в притихналото преддверие. — Беше се превърнал в червей. Това се опитвам да ти кажа.

— Предполагам, че не е било възможно — обади се Хенри в тишината, — да го… ъъъ… настъпиш?

Гейбриъл го изгледа отвратено.

— Претърсих градината и намерих част от слугите. И като казвам „намерих част от слугите“, имам точно това предвид. Бяха разкъсани… на парчета. — Той преглътна мъчително и сведе поглед към окървавените си дрехи. — После чух някакъв звук… пронизителен вой. Обърнах се и го видях да връхлита отгоре ми. Огромен сляп червей, като дракон, излязъл от някоя легенда. В зейналата му паст имаше зъби като ками. Обърнах се и побягнах към конюшнята. Запълзя след мен, но аз скочих в каретата и изхвърчах през портата. Създанието… баща ни… не ме последва. Мисля, че се бои да не го видят хората.

— Аха! — отбеляза Хенри. — Значи е прекалено голям, за да бъде настъпен.

— Не трябваше да бягам — заяви Гейбриъл и погледна брат си, — а да остана и да се бия с него. Може би щяхме да се разберем. Може би татко все още е вътре в това чудовище.

— А може би той щеше да те прегризе — подхвърли Уил. — Това, което описваш, трансформацията в демон, е последният стадий на шарката.

— Уил! — Шарлот вдигна ръце във въздуха. — Защо не ни каза?

— Е, книгите за демонската шарка са в библиотеката — засегнато отвърна момчето. — На никого не съм попречил да ги прочете.

— Да, но ако си знаел, че Бенедикт ще се превърне в гигантска змия, би могъл поне да го споменеш — упрекна го Шарлот. — Мисля, че мнозина биха го сметнали за интересно.

— Първо — започна Уил, — не знаех, че ще се превърне в огромен червей. Последната фаза на шарката е трансформация в демон. Би могъл да бъде всякакъв демон. И второ, това отнема седмици. Мислех, че дори пълен идиот като Гейбриъл би забелязал, че нещо става и би съобщил на някого.

— И на кого по-точно? — попита Джем, напълно основателно. Докато разговорът се водеше, той се беше приближил до Теса и сега двамата стояха съвсем близо, а дланите им се докосваха.

— На Клейва. На пощальона. На нас. На когото и да било — допълни Уил, хвърляйки подразнен поглед към Гейбриъл, който бе започнал да си възвръща цвета на лицето и изглеждаше адски ядосан.

— Не съм пълен идиот…

— По това може да се поспори — промърмори Уил.

— И както ви казах, през последната седмица татко се беше заключил в кабинета…

— И това не ти се стори достатъчно подозрително? — попита Уил.

— Не познаваш баща ни — каза Гидеон с онзи безизразен тон, който използваше понякога, когато разговорът за семейството му беше неизбежен.

След това отново се обърна към брат си, сложи ръце на раменете му и заговори с тих, равен глас, който останалите не можеха да чуят.

Джем преплете кутрето си с това на Теса — обичайният му жест на привързаност, с който девойката така бе свикнала през последните месеци, че понякога несъзнателно протягаше ръка, когато той беше до нея.

— Това булчинската ти рокля ли е? — попита той тихичко.

Тя бе спасена от необходимостта да отговори от появата на Бриджет, носеща бойно облекло, и това, че Гидеон изведнъж се обърна към тях и заяви:

— Чезуик. Трябва да отидем. Най-малкото аз и Гейбриъл.

— Да отидете сами? — Теса така се стресна, че проговори, без да са я питали. — Но защо не помолите някой да дойде с вас…

— Клейвът. — Сините очи на Уил гледаха проницателно. — Не желаят Клейвът да научи за баща им.

— А ти би ли искал — разгорещено каза Гейбриъл, — ако ставаше дума за твоето семейство? — Устните му се извиха. — Всъщност, забрави. Не е като да знаеш какво означава лоялност…

— Гейбриъл! — В гласа на Гидеон имаше строги нотки. — Не му говори по този начин.

Уил изглеждаше учуден и Теса не можеше да го вини. Като всички в Института, и Гидеон знаеше за проклятието на Уил, за убеждението, което бе причината за враждебността и рязкото му държание. Ала тази история се пазеше в тайна зад стените на Института и никой друг не я беше чувал.

— Ще дойдем с вас. Разбира се, че ще дойдем с вас. — Джем пусна ръката на Теса и пристъпи напред. — Гидеон ни помогна и ние не сме го забравили, нали, Шарлот?

— Естествено, че не — заяви Шарлот и се обърна. — Бриджет, бойното облекло…

— За щастие, аз вече съм в бойно облекло — каза Уил, докато Хенри сваляше жилетката си, за да я замени с връхната дреха на бойното облекло и колана за оръжия; Джем стори същото и изведнъж преддверието закипя: Шарлот говореше тихичко на Хенри с ръка върху корема си. Теса извърна очи от този личен момент между тях и видя глави, чернокоса и руса, доближени една до друга. Джем беше отишъл при Уил и рисуваше руна върху гърлото му. Сесили погледна към брат си и се намръщи.

— За щастие, аз също съм в бойно облекло — обяви тя.

Уил вдигна рязко глава, при което Джем възнегодува сърдито.

— В никакъв случай, Сесили.

— Нямаш право да се разпореждаш с мен. — Очите й хвърляха искри. — И аз идвам.

Уил завъртя глава към Хенри, който сви извинително рамене.

— Има право да дойде. Обучава се от близо два месеца…

— Та тя е още дете!

— Ти вършеше същото, когато беше на петнайсет — тихо каза Джем и Уил рязко се извърна към него.

За миг всички затаиха дъх, дори Гейбриъл. Джем издържа на погледа на Уил, без да трепне, и не за първи път Теса изпита чувството, че двамата разговарят безмълвно.

Уил въздъхна и притвори очи.

— Сега сигурно и Теса ще поиска да дойде.

— Разбира се, че ще дойда — заяви тя. — Може да не съм ловец на сенки, но и аз тренирам. Джем няма да отиде без мен.

— Но ти си с булчинска рокля! — изтъкна Уил.

— Е, сега, след като всички я видяхте, не мога да се омъжа с нея — отвърна тя. — Нали било на лош късмет.

Уил простена нещо на уелски — думите бяха неразбираеми, но тонът беше на човек, който си дава сметка, че е победен. От другия край на стаята Джем отправи тревожна усмивка на Теса. В този миг вратата на Института се отвори, пропускайки лъч светлина в преддверието. На прага, останал без дъх, стоеше Сирил.

— Втората карета е готова — съобщи той. — Е, кой идва?

До: Консул Джосая Уейланд

От: Съвета

Уважаеми господине,

Както несъмнено Ви е известно, десетте години, в продължение на които бяхте избран да служите като консул, изтичат. Дойде време да бъде назначен вашият приемник.

От своя страна, ние сериозно обмисляме да назначим Шарлот Брануел, по баща Феърчайлд. Тя ръководи отлично Института в Лондон и вярваме, че се радва на Вашето одобрение, тъй като бе назначена именно от вас след смъртта на баща си.

Тъй като високо ценим мнението и преценката Ви, ще се радваме да чуем какво мислите по този въпрос.

С най-дълбоко уважение,

Виктор Уитлоу, инквизитор, от името на Съвета

2

ПОБЕДИТЕЛ-ЧЕРВЕЙ

И да си послужи с Безумие, с Ужас,

сюжета докрай да развий![1]

Едгар Алан По, „Победител-червей“

Докато каретата на Института влизаше през портата в Чезуик, Теса имаше възможност да огледа къщата на семейство Лайтууд така, както не бе могла първия път, когато беше тук посред нощ. Дълга алея, застлана с чакъл и заслонена от дърветата, отвеждаше до внушителна бяла постройка, където описваше кръг. Къщата страшно приличаше на рисунките, които беше виждала на класически римски и гръцки храмове, с техните строги, симетрични линии и изчистени колони. Пред стъпалата беше спряла карета, чакълести пътеки се виеха из просторните градини.

А те бяха наистина прелестни. Дори през октомври в тях грееше изобилие от цветове — късно цъфтящи червени рози и бронзово-оранжеви, жълти и тъмно златни хризантеми растяха около грижливо поддържаните пътечки, които лъкатушеха между дърветата. Хенри спря каретата и когато Теса слезе, подпомагана от Джем, тя чу звук на вода — поточе, както предположи, отклонено, за да прекоси градината. Мястото беше толкова прекрасно, че й беше трудно да го свърже с онова, в което Бенедикт беше дал пъкления си бал, макар да виждаше пътеката, която завиваше зад къщата, същата, по която беше минала онази нощ. Тя водеше до крило, което изглеждаше наскоро построено…

Гидеон спря каретата на Лайтууд зад тази на Института, а Гейбриъл, Уил и Сесили се изсипаха навън. Докато Гидеон се присъединяваше към тях, Уил и Сесили продължаваха да спорят. Младежът ръкомахаше оживено, а сестра му се мръщеше насреща му и свирепото й изражение подчертаваше приликата им толкова осезаемо, че при други обстоятелства би било смешно.

Гидеон, по-блед и от преди, се завъртя в кръг, стиснал меча си в ръка.

— Каретата на Татяна — обясни кратко, когато Джем и Теса се приближиха, и посочи каретата пред стъпалата. И двете й врати бяха отворени. — Вероятно е решила да дойде на гости.

— Точно сега ли… — Гейбриъл звучеше ядосано, ала зелените му очи бяха потъмнели от страх.

Татяна беше сестра им, която наскоро се бе омъжила. Гербът на каретата — венец от тръни — сигурно принадлежеше на семейството на съпруга й, помисли си Теса. Малката групичка стоеше като вцепенена и гледаше как Гейбриъл се приближава до каретата, откачайки дълга сабя от кръста си. Надникна през вратата и изруга на глас.

След това се дръпна назад и очите му срещнаха тези на Гидеон.

— По седалките има кръв. Както и… това. — При тези думи той побутна едно от колелата с върха на сабята си, а когато го отдръпна, от оръжието се проточи нишка воняща слуз.

Уил извади серафимската кама от палтото си и извика:

— Иеремиил! — Острието засия като бледа звезда на есенната светлина и той го насочи първо на север, а после на юг. — Градините обграждат цялата къща и стигат чак до реката — обясни той. — Знам го със сигурност, нали една нощ преследвах демона Марбас през тях. Където и да се намира Бенедикт, съмнявам се, че ще се махне оттук. Опасността да бъде забелязан е прекалено голяма.

— Ние ще се заемем със западната страна на къщата. Вие поемете източната — каза Гейбриъл. — Ако видите нещо, извикайте и ще се съберем.

След това изчисти сабята си в чакъла, изправи се и последва брат си зад къщата. Уил пое в обратната посока заедно с Джем, Сесили и Теса. Когато стигна до ъгъла, спря и обходи градините с поглед, за да види дали няма да зърне или чуе нещо необичайно. Миг по-късно даде знак на останалите да тръгват.

Когато поеха напред, токът на Теса се закачи за някакво камъче под живия плет. Тя залитна, но макар че моментално си възвърна равновесието, Уил погледна назад и се намръщи.

— Теса… — Някога я наричаше Тес, ала тези времена бяха отминали. — Не би трябвало да идваш с нас. Не си подготвена. Поне изчакай в каретата.

— Няма! — възпротиви се тя.

Уил се обърна към Джем, който се мъчеше да потисне усмивката си.

— Теса е твоята годеница. Накарай я да се вразуми.

Джем, стиснал своя бастун-меч в ръка, се приближи до нея.

— Теса, би ли го направила за мен, ако те помоля?

— Мислиш, че не съм в състояние да се бия. — Теса се поотдръпна и отвърна решително на погледа му. — Защото съм момиче.

— Мисля, че не си в състояние да се биеш, защото си облечена в булчинска рокля — поправи я Джем. — Честно казано, не мисля, че и Уил би могъл да се бие в нея.

— Навярно не бих могъл — подхвърли Уил, който имаше остър слух като на прилеп. — Но от мен би излязла една наистина сияйна булка.

Сесили вдигна ръка и посочи нещо в далечината.

— Какво е това?

Четиримата се завъртяха като един и видяха, че някой тича към тях. Слънцето грееше право в очите им и за миг, докато свикне със светлината, Теса виждаше само едно размазано петно. То обаче бързо прие очертанията на бягащо момиче. Беше без шапка и светлокестенявата му коса се развяваше зад него. Беше високо и слабичко, облечено в ярка цикламена рокля, която някога вероятно е била елегантна, но сега бе разкъсана и изцапана с кръв. Без да престава да пищи, момичето връхлетя върху малката им групичка и се хвърли в ръцете на Уил.

Той политна назад и едва не изпусна оръжието си.

— Татяна…

Теса не беше съвсем сигурна дали Уил я бутна лекичко или пък тя се отдръпна, но така или иначе, Татяна се отмести мъничко и бъдещата булка за първи път можа да види лицето й. Тя беше слабичко, ъгловато момиче, което имаше жълтеникаво-червената коса на Гидеон и зелените очи на Гейбриъл. Би била хубава, ако лицето й нямаше някак неодобрителен вид. Въпреки че беше обляна в сълзи и останала без дъх, у нея имаше нещо театрално, сякаш прекрасно си даваше сметка, че погледите на всички — и най-вече този на Уил — са приковани в нея.

— Огромно чудовище — изхлипа тя. — Изчадие… то… то издърпа скъпия Рупърт от каретата и го завлече нанякъде!

Уил я поотдръпна още мъничко от себе си.

— Какво искаш да кажеш, че го е завлякло нанякъде?

Татяна посочи с ръка.

— Н-натам — проплака тя. — Замъкна го в италианската градина. В началото Рупърт успя да се изплъзне от пастта му, но то го погна из пътеките и колкото и да пищях, не го п-пусна!

И тя отново избухна в сълзи.

— Пищяла си — повтори Уил. — Само това ли направи?

— Пищях много. — В гласа на Татяна прозвучаха засегнати нотки. Тя напълно се отдръпна от Уил и прикова зелените си очи в него. — Виждам, че си все така безчувствен, както винаги. — Погледът й се прехвърли върху останалите трима. — Господин Карстерс — поздрави го сдържано, сякаш бяха на градинско парти. Очите й се присвиха, когато се спряха на Сесили. — А вие…

— О, в името на Ангела! — Уил мина покрай нея.

Джем се усмихна на Теса и го последва.

— Вие не може да сте друга, освен сестрата на Уил — каза Татяна на Сесили, докато момчетата се отдалечаваха. На Теса тя подчертано не обръщаше внимание.

Сесили я зяпна, сякаш не вярваше на очите си.

— Да, аз съм сестра му, макар че не виждам какво значение има това. Теса, идваш ли?

— Да — отвърна Теса и се присъедини към нея.

Независимо какво мислеше Уил (пък и Джем), тя не можеше просто да си седи и да ги гледа как се хвърлят в лапите на опасността и да не иска да бъде до тях. Миг по-късно чу неохотните стъпки на Татяна зад себе си.

И ето че вече се отдалечаваха от къщата и вървяха към официалната градина, полускрита зад високия жив плет. В далечината слънчевите лъчи се отразяваха от парник с купол на покрива. Беше хубав есенен ден — подухваше свеж ветрец, а във въздуха се носеше мирис на листа. Нещо изшумоля и Теса погледна към къщата зад тях. Бялата й фасада се издигаше нависоко, нарушавана единствено от сводовете на балконите.

— Уил — прошепна тя, когато той вдигна ръце и раздели сплетените й зад шията му ръце. Смъкна ръкавиците й и те, подобно на маската й и фуркетите, полетяха към каменния под. После свали маската си, хвърли я настрани и прокара ръце през влажната си черна коса, отмахвайки я от челото си. Долните ръбове на маската бяха оставили около скулите му белези като резки, но когато тя протегна ръце да ги докосне, той нежно взе ръцете й и ги върна обратно.

— Не — каза той. — Нека първо аз да те докосна. Исках…

Пламнала, Теса се извърна от къщата и спомените, които тя събуждаше. Малката им групичка беше достигнала дупка в плета от дясната им страна, през която се виждаше нещо, което със сигурност беше италианската градина. В кръга от зеленина се издигаха статуи, изобразяващи различни класически герои и митологични фигури. Венера наливаше вода от една амфора във фонтана в средата, докато статуи на велики историци и управници — Цезар, Херодот, Тукидид — се гледаха с празни очи през пътечките, които тръгваха от центъра на кръга. Имаше също така поети и драматурзи. Докато бързаше напред, Теса мина покрай Аристотел, Овидий, Омир (около чиито очи имаше каменна маска, символизираща слепотата му), Вергилий и Софокъл. Внезапно въздухът беше раздран от пронизителен писък.

Теса се обърна рязко. На няколко крачки зад нея Татяна се беше заковала на място и очите й почти бяха изскочили от орбитите си. Теса се втурна към пищящата жена, следвана по петите от останалите. Достигна я първа и Татяна я сграбчи слепешката, забравила за миг коя е.

— Рупърт — простена Татяна, втренчила се сляпо напред.

Теса проследи погледа й и видя, че изпод един плет стърчи мъжки ботуш. За миг си помисли, че мъжът сигурно лежи в безсъзнание на земята и че остатъкът от тялото му е скрит от растителността, но когато се приведе напред, осъзна, че ботушът, както и парчето изгризана, окървавена плът, което стърчеше от него, са всичко, което има да се види.

— Дванайсетметров червей — промърмори Уил на Джем, докато се придвижваха през италианската градина. Благодарение на две руни за беззвучност, ботушите им не вдигаха никакъв шум върху чакъла.

— Само си помисли каква риба може да се улови с него.

Устните на Джим потръпнаха лекичко.

— Не е смешно.

— Е, всъщност е малко смешно.

— Не можеш да сведеш положението до шеги за червеи, Уил. Говорим за бащата на Гейбриъл и Гидеон.

— Не просто говорим за него, а го преследваме през градина със статуи, защото се е превърнал в червей.

— Демоничен червей — уточни Джем и спря, за да надникне предпазливо зад един жив плет. — Огромно влечуго. Това ще те улесни ли в измислянето на неуместни шеги?

— Някога неуместните ми шеги те забавляваха — въздъхна Уил. — Ала ето че гъсеницата вече се е превърнала в пеперуда.

— Уил…

Джем беше прекъснат от оглушителен писък. Двете момчета се обърнаха рязко, тъкмо навреме, за да видят как Татяна полита назад. Теса я улови и я подкрепи, а Сесили се приближи до една дупка в живия плет, изваждайки серафимската кама от колана си с лекотата на обигран ловец на сенки. Уил не я чу да проговаря, но острието лумна в ръката й, осветявайки лицето й и разпалвайки пожар от ужас в стомаха му.

Той хукна натам, следван плътно от Джем. Татяна се беше отпуснала безжизнено в ръцете на Теса, а лицето й бе разкривено в див писък.

— Рупърт! Рупърт!

Теса се огъваше под тежестта на другото момиче и на Уил му се искаше да спре и да й помогне, ала Джем вече го бе сторил. Ръката му почиваше върху тази на Теса и така и трябваше да бъде. Той трябваше да бъде до нея, като неин годеник.

Уил сурово си заповяда да откъсне очи от тях и насочи внимание към сестра си, която се движеше към пролуката в плета, вдигнала високо камата, докато заобикаляше страховитите останки на Рупърт Блекторн.

— Сесили! — извика той сърдито.

Тя започна да се обръща…

… и целият свят сякаш избухна. Висока струя от пръст и кал изригна пред тях като гейзер, обсипвайки ги с град от парчета пръст. А насред гейзера — огромно, сляпо, сиво-бяло влечуго. Цветът на мъртва плът, помисли си Уил. Вонята, която се излъчваше от него, бе като от отворен гроб. Татяна изпищя и припадна, повличайки Теса със себе си.

Червеят започна да се полюшва напред-назад, мъчейки се да се измъкне от земята. Устата му — по-скоро огромна цепка, прорязваща главата му и пълна със зъби като на акула — зейна широко и от гърлото му излезе оглушително съскане.

— Спри! — Вдигнала серафимската кама пред себе си, Сесили изглеждаше напълно безстрашна. — Назад, прокълнато създание!

Червеят се засили към нея. Тя стоеше, без да трепва, стиснала оръжието си в ръка, докато страховитите челюсти се спускаха към нея… Уил се хвърли напред и я изблъска настрани. Двамата се претърколиха на земята и се блъснаха в плета, а главата на чудовището се удари в земята, където сестра му бе стояла до преди малко, и остави голяма вдлъбнатина.

— Уил! — Сесили се отскубна от него, но не достатъчно бързо — серафимската й кама го поряза по ръката, оставяйки червена следа от изгорено. Очите й приличаха на сини пламъци. — Това беше излишно!

— Ти не си обучена! — изкрещя брат й, почти обезумял от гняв и ужас. — Ще те убият! Стой на мястото си!

Той посегна да вземе оръжието от ръката й, ала Сесили се дръпна и скочи на крака. Миг по-късно червеят отново се бе надигнал със зейнала паст. Уил беше изпуснал собствената си кама, докато се хвърляше към сестра си и тя бе на няколко крачки оттам. Той се метна настрани, разминавайки се на сантиметри с челюстите на червея, а в следващия миг Джем вече беше до него, стиснал бастуна си в ръка. Замахна с все сила и острието потъна в тялото на червея. Адски писък се изтръгна от гърлото на създанието, плисна черна кръв и като се дръпна рязко, то потъна, съскайки, зад един плет.

Уил се обърна рязко. Едва виждаше Сесили — Джем се беше хвърлил между нея и Бенедикт и сега беше изцапан с черна кръв и кал. Зад него Теса беше издърпала Татяна в скута си. Полите им се бяха оплели, крещяща циклама и съсипан златен плат. Теса се беше надвесила над нея, сякаш за да я защити от гледката на баща й и голяма част от демонската кръв беше оплискала косата и роклята й. Тя вдигна пребледнялото си лице и очите й срещнаха тези на Уил.

За миг градината, шумът, вонята на кръв и демон изчезнаха, и Уил се озова в едно безмълвно място, където бяха само двамата с Теса. Искаше да се втурне към нея и да я вземе в обятията си. Да я защити.

Ала не той имаше право да го стори, а Джем. Не той.

Моментът отмина и Теса се изправи, като издърпа Татяна на крака и обви ръката й около раменете си; почти изпаднало в несвяст, другото момиче се облегна тежко на нея.

— Трябва да я махнеш оттук, ако не искаш да бъде убита — каза Уил, оглеждайки градината. — Няма никаква подготовка.

Устните на Теса се свиха в типичната упорита черта.

— Няма да ви оставя.

Сесили изглеждаше ужасена.

— Нали не мислиш… Няма ли нещо да го възпре? Та тя му е дъщеря. Ако у него е останало каквото и да било чувство за семейна принадлежност…

— Той е изял зет си, Сеси — сопна се Уил. — Теса, ако искаш да спасиш Татяна, върви с нея. И останете близо до къщата. Би било пагубно, ако отново се втурне тук.

— Благодаря ти, Уил — промърмори Джем, докато Теса отвеждаше препъващото се момиче възможно най-бързо.

Думите се забиха като три иглички право в сърцето на Уил. Винаги, когато стореше нещо, за да предпази Теса, Джем мислеше, че го прави заради него, а не заради себе си. И на Уил винаги му се искаше да беше така. Всяко убождане си имаше свое име. Вина. Срам. Любов.

Сесили изпищя. Сянка закри слънцето, живият плет пред Уил изригна и ето че се взираше в тъмночервената зейнала паст на огромен червей. Между страховитите зъби се проточваха нишки слюнка. Уил посегна към меча на кръста си, ала чудовището вече бе политнало назад, а от врата му стърчеше кама, която Уил разпозна, без да се обръща. Камата на неговия парабатай. Чу как Джем извика предупредително, а после червеят отново се спусна към него и той вдигна високо меча си. Острието потъна в меката плът под челюстта на създанието и то изсъска, а черната кръв, бликнала между зъбите му, оплиска Уил. Нещо го блъсна в задната част на коленете и го запрати напред по очи, паднал на земята.

Ударът изкара въздуха от дробовете му и той се задави. Тънката прешленеста опашка на червея беше увита около коленете му и той зарита яростно. Започнаха да му се привиждат звезди, а после над него изникна разтревоженото лице на Джем и синьото небе…

В този миг нещо изсвистя и една стрела се заби в опашката на червея, точно под коляното на Уил. Хватката на Бенедикт се разхлаби, а Уил се претърколи настрани и се надигна на колене, тъкмо навреме, за да види как Гидеон и Гейбриъл Лайтууд се носят към тях по пътеката. Гейбриъл държеше лък и докато го гледаше да поставя нова стрела в тетивата, без да забавя крачка, Уил с изненада си даде сметка, че той току-що беше прострелял баща си, за да спаси неговия живот.

Червеят политна назад, а нечии ръце уловиха Уил под мишниците и го изправиха на крака. Джем. Той го пусна и когато се обърна, Уил видя, че вече е извадил бастуна си и се взира свирепо напред. Демонският червей се гърчеше в агония, полюшвайки масивната си сляпа глава наляво-надясно и изкоренявайки храстите наоколо в конвулсиите си. Въздухът се изпълни с листа и прах, които давеха малката групичка ловци на сенки. Уил чу как Сесили кашля и му се прииска да я отпрати към къщата, ала знаеше, че тя няма да се подчини.

Докато щракаше с челюсти, червеят някак си бе успял да издърпа меча от тялото си и оръжието тупна между розовите храсти, изпоцапано с черна демонска кръв. Създанието запълзя назад, оставяйки след себе си диря от слуз и още кръв. Гидеон направи гримаса и се спусна да вземе падналия меч с облечена в ръкавица ръка.

Изведнъж Бенедикт надигна горната част на тялото си като кобра, от зейналата му паст капеше отвратителна течност. Гидеон стисна меча пред себе си; на фона на масивното туловище на влечугото, той изглеждаше невъобразимо малък.

— Гидеон!

Пребледнял като платно, Гейбриъл вдигна лъка си и Уил отскочи тъкмо навреме, за да пропусне стрелата, която прелетя покрай него и потъна в тялото на чудовището. То изпищя и се обърна, отдалечавайки се от тях с невероятна скорост. Докато бягаше, опашката му закачи една статуя и я стисна здраво, превръщайки я на прах, който се посипа в пресъхналия декоративен фонтан.

— В името на Ангела! Току-що направи Софокъл на пух и прах — обади се Уил, докато влечугото изчезваше зад голяма постройка с формата на древногръцки храм. — Вече никой ли не уважава класиците?

Дишайки тежко, Гейбриъл свали лъка си.

— Глупак такъв! — яростно се обърна той към брат си. — Полудя ли, та му се нахвърли по този начин? А ако той…

Гидеон се завъртя рязко и насочи окървавения си меч към Гейбриъл.

— Не „той“. „То“. Това вече не е баща ни, Гейбриъл. Ако не си в състояние да преглътнеш този факт…

— Аз го прострелях! — извика Гейбриъл. — Какво повече искаш от мен, Гидеон?

Гидеон поклати глава, сякаш брат му го отвращаваше. Дори Уил, който не харесваше Гейбриъл, усети, че го жегва съчувствие. Все пак, той беше прострелял чудовището.

— Трябва да тръгнем след него — заяви Гидеон. — Изчезна зад мнимия замък…

— Зад какво? — попита Уил.

— Мнимия замък — обясни Джем. — Декоративна структура. Предполагам, че вътре няма нищо.

Гидеон поклати глава.

— Просто гипс. Ние двамата ще минем от едната страна, а ти и Джеймс — от другата…

— Сесили, какво правиш? — поиска да узнае Уил, прекъсвайки Гидеон. Даваше си сметка, че звучи като раздразнен родител, но не го беше грижа. Сесили беше прибрала оръжието си в колана и се опитваше да се покатери по един от невисоките тисове, които растяха от вътрешната страна на първия ред жив плет. — Сега не е моментът да се катериш по дърветата!

Сестра му го погледна сърдито, черната й коса се развяваше около лицето й. Отвори уста, за да му отговори, но не можа да каже каквото и да било, защото в този миг отекна звук като от земетресение и декоративният замък се пръсна на парчета гипс. Червеят се понесе към тях, връхлитайки с ужасяващата бързина на влак, излязъл от контрол.

Докато стигнат до предния двор на имението, Теса вече я боляха шията и гърбът. Корсетът под тежката булчинска рокля я стягаше, а теглото на ридаещата Татяна, отпуснала се върху лявото й рамо, го дърпаше болезнено надолу.

Видът на каретите я изпълни с облекчение… облекчение и изумление. Сцената пред нея бе толкова пасторална — каретите си бяха там, където ги бяха оставили, конете пасяха кротко, по фасадата на къщата нищо не помръдваше. След като полупренесе, полудовлече Татяна до първата карета, Теса отвори вратата и й помогна да влезе вътре, потръпвайки от болка, когато острите нокти на другото момиче се впиха в раменете й, докато то се качваше и наместваше полите си на седалката.

— О, господи! — простена Татяна. — Какъв срам, какъв ужасен срам! Клейвът би могъл да узнае какво е сполетяло баща ми. За бога, не можа ли да помисли за мен, поне за миг?

Теса примига.

— Онова нещо? — удиви се тя. — Съмнявам се, че то е в състояние да мисли за когото и да било, госпожо Блекторн.

Татяна я погледна замаяно и за миг Теса се засрами от негодуванието, което бе изпитвала към нея. Не й беше харесало да я отпратят от градината, където навярно би могла да е полезна… но Татяна току-що бе видяла как нейният баща разкъсва съпруга й на парчета. Несъмнено заслужаваше повече съчувствие, отколкото Теса изпитваше.

Тя се постара да говори по-меко:

— Знам, че преживяхте ужасен шок. Защо не полегнете…

— Вие сте много висока — каза Татяна. — Джентълмените оплакват ли се от това?

Момичето я зяпна.

— И сте облечена като булка — продължи Татяна. — Това не е ли доста странно? Нямаше ли да ви е по-удобно в бойно облекло? Разбирам, че то не стои така добре на фигурата както роклята, но срещу ръжен не се рита и…

Внезапно отекна силен трясък. Теса се отдръпна от каретата и се огледа. Звукът беше дошъл от вътрешността на къщата.

„Хенри“, помисли си Теса. Той беше влязъл вътре. Сам. Разбира се, създанието беше в градините навън, но все пак — това беше къщата на Бенедикт. Тя си спомни балната зала, която предишния път, когато бе тук, беше пълна с демони, и стисна полите на роклята си с две ръце.

— Останете тук, госпожо Блекторн — заповяда тя. — Трябва да разбера какъв е този шум.

— Не! — Татяна се изпъна върху седалката. — Не ме оставяйте!

— Съжалявам. — Теса отстъпи назад, поклащайки глава. — Налага се. Моля ви, останете в каретата!

Татяна извика нещо след нея, ала девойката вече се бе обърнала и изкачваше стълбите на бегом. Прекрачи прага на входната врата и се озова във величествено преддверие, чийто под на черни и бели квадрати приличаше на шахматна дъска. От тавана висеше внушителен полилей, но никоя от свещите в него не беше запалена. Единствената светлина идваше от слънчевите лъчи, струящи през високите прозорци. Великолепно, извито стълбище водеше нагоре.

— Хенри! — извика Теса. — Хенри, къде си?

В отговор, от горния етаж долетя вик, последван от нов трясък. Девойката залитна по стълбите, когато кракът й се закачи в подгъва на роклята й и го разкъса. Тя нетърпеливо повдигна полата си и продължи да тича по дълъг коридор с бледосини стени, върху които висяха десетки офорти[2] в златни рамки, докато не стигна до една двукрила врата.

Стаята, в която се озова, несъмнено беше стая на мъж — библиотека или кабинет. Завесите бяха от тъмна тежка материя, маслени картини, изобразяващи огромни бойни кораби, бяха окачени по стените, покрити с тъмнозелени тапети, върху които се виждаха причудливи тъмни петна. Усещаше се особена миризма, подобна на онази, която тегнеше край Темза, където странни неща се разлагаха под бледата дневна светлина, само че тази тук беше примесена с металическия привкус на кръв. Една етажерка беше паднала върху персийския килим и до бъркотията от натрошено стъкло и дървени отломки Хенри се беше вкопчил в схватка с някакво същество със сива кожа и страховит брой ръце. Хенри крещеше и риташе с дългите си крака, а съществото (несъмнено, демон) дращеше бойното му облекло с нокти и щракаше с вълчата си муцуна в лицето му.

Теса се огледа наоколо като обезумяла, грабна ръжена, който стоеше до незапалената камина, и се хвърли в атака. Опита се да мисли за обучението си, за всички онези часове, в които Гидеон прилежно й беше обяснявал за калибриране, бързина и захват, но в крайна сметка инстинктът бе онзи, който я накара да забие дългата стоманена пръчка там, където у едно обикновено животно от този свят би трябвало да се намира гръдният кош.

Чу как нещо изхрущя, когато оръжието потъна в тялото на създанието, което нададе вой, подобен на кучешки лай, и се претърколи встрани от Хенри. Ръженът издрънча на пода и от раната рукна черна кръв, която изпълни стаята с воня на пушек и разложение. Теса политна назад и токът се закачи в раздрания подгъв на роклята й. Строполи се на земята в същия миг, в който Хенри се надвеси над чудовището и като проклинаше тихо, преряза гърлото му с подобно на кама острие, което грееше от руни. От гърлото на демона се откъсна клокочещ звук и той се отпусна безжизнено.

Хенри се изправи на крака. Рижата му коса беше мокра от кръв — неговата и тази на демона; бойното му облекло беше разкъсано на рамото и от раната бликаше алена струйка.

— Теса! — възкликна той, като само за миг се озова до нея и й помогна да стане. — В името на Ангела, и ние сме една двойка — подхвърли той с типичния си печален тон и я погледна разтревожено. — Нали не си ранена?

Девойката се погледна и разбра какво има предвид Хенри: роклята й беше подгизнала от демонска кръв, а върху ръката й зееше грозна рана, получена, когато беше паднала върху натрошеното стъкло. Все още не я болеше много, но имаше кръв.

— Нищо ми няма — увери го тя. — Какво стана, Хенри? Какво беше това нещо и защо беше тук?

— Демон пазач. Претърсвах писалището на Бенедикт и трябва да съм разместил или докоснал нещо, което го събуди. От чекмеджето излезе струя черен дим и се превърна в това. Нахвърли се отгоре ми…

— И те е изподрало — разтревожено каза Теса. — Тече ти кръв…

— Не, за това аз съм си виновен. Паднах върху камата си — смутено обясни Хенри и извади едно стили от колана си. — Не казвай на Шарлот.

Теса за малко да се усмихне, но после си спомни какво се случваше и изтича към един от високите прозорци. Дръпна пердетата и погледна навън. Зелени чемшири и ниско подрязана трева, започнала да покафенява с наближаването на зимата, се простираха пред очите й, ала за нейно огромно недоволство от тази част на къщата не можеше да види италианската градина.

— Трябва да вървя — разбърза се тя. — Уил, Джем и Сесили се бият с чудовището. То е убило съпруга на Татяна Блекторн. Трябваше да я отведа при каретите, защото беше на път да припадне.

Последва мълчание. А после Хенри се обади със странен глас:

— Теса.

Тя се обърна и го видя, замръзнал със стилито в ръка, докато рисуваше иратце върху кожата си. Взираше се в стената насреща си… стената, върху която малко по-рано Теса си бе помислила, че вижда някакви странни петна. Сега си даде сметка, че това съвсем не са случайни петна. Върху тапета имаше букви, големи поне трийсетина сантиметра и написани с нещо, което приличаше на засъхнала черна кръв.

АДСКИТЕ УСТРОЙСТВА НЕ ЗНАЯТ МИЛОСТ.

АДСКИТЕ УСТРОЙСТВА НЕ ЗНАЯТ ПОЩАДА.

АДСКИТЕ УСТРОЙСТВА НЯМАТ ЧЕТ.

АДСКИТЕ УСТРОЙСТВА НИКОГА НЯМА ДА ПРЕСТАНАТ ДА ПРИИЖДАТ.

А отдолу, почти нечетливо, сякаш ръцете на онзи, който го беше писал, едва са го слушали, имаше едно последно изречение. Теса си представи как Бенедикт, заключен в тази стая и полудяващ бавно от трансформацията си, го надрасква на стената със собствената си, почти демонска кръв.

БОГ ДА СЕ СМИЛИ НАД ДУШИТЕ НИ.

* * *

Червеят се хвърли към него и Уил се преметна презглава, избягвайки на сантиметри зейналата му паст. След това приклекна, преди да скочи на крака и да се втурне към опашката на създанието. Обърна се и го видя да се извисява като кобра над Гидеон и Гейбриъл. За негова изненада обаче, то беше застинало и макар да съскаше, не се нахвърли отгоре им. Дали беше разпознало децата си? Дали изпитваше нещо към тях? Невъзможно бе да се каже.

Сесили се беше покатерила до средата на тиса, където се беше вкопчила в един клон. Надявайки се, че сестра му ще прояви здрав разум и ще си остане там, Уил се обърна към Джем и вдигна ръка, така че той да го види. Двамата отдавна си бяха изработили система от жестове, с които да могат да общуват, ако по време на битка нямаха възможност да се чуят. Джем очевидно го разбра, защото му подхвърли бастуна си със съвършено премерено движение, така че Уил го улови за дръжката и я натисна. Скритото острие се показа и Уил замахна, разсичайки дебелата кожа на чудовището. То се дръпна рязко и изрева, а младежът му нанесе втори удар, откъсвайки опашката от тялото му. Бенедикт се замята в конвулсии, а черната кръв, рукнала от раната, обля Уил, който извика и отскочи настрани. Кожата му гореше.

— Уил!

Джем се втурна към него, докато Гидеон и Гейбриъл замахваха към главата на червея, правейки всичко по силите си да задържат вниманието му върху себе си. Докато Уил изтриваше парещата демонска кръв от очите си, Сесили скочи от дървото и се приземи върху гърба на влечугото.

В потреса си Уил изпусна бастуна меч. Никога досега не го беше правил, никога не беше изпускал оръжието си посред битка, ала ето че малката му сестричка се беше вкопчила с мрачна решителност в гърба на огромния демоничен червей, като миниатюрна бълха — в козината на куче. Пред ужасения поглед на брат си, Сесили извади камата от колана си и яростно я заби в плътта на чудовището.

„Какво си мисли, че прави? Сякаш това малко острие би могло да убие нещо толкова грамадно!“

— Уил, Уил — настойчиво шепнеше Джем в ухото му и той си даде сметка, че бе изрекъл мислите си на глас и че влечугото вече обръща глава към Сесили, отворило широко устата си — огромна и пълна със зъби…

Сесили пусна дръжката на камата и като се претърколи настрани, тупна от тялото на червея, изплъзвайки се на сантиметри от челюстите му, които се сключиха около собствената му плът. Рукна черна кръв и демонът отметна глава назад, надавайки смразяващ вой. Върху тялото му зееше грамадна рана, от устата му висяха късчета от плътта му. Пред широко отворените очи на Уил, Гейбриъл вдигна лъка си и опъна тетивата.

Изстрелът му беше точен и стрелата потъна дълбоко в едното око на червея, черно и без клепач. Влечугото се олюля… а после главата му се отпусна напред и то рухна, изчезвайки миг по-късно, както ставаше с демоните, когато животът ги напусне.

Лъкът на Гейбриъл тупна на земята с тропот, който Уил почти не чу. Изпотъпканата пръст беше подгизнала от кръвта на червея и насред всичко това Сеси се изправяше бавно на крака, дясната й китка висеше под странен ъгъл, лицето й беше разкривено в гримаса.

Уил дори не усети, че понечва да се втурне към нея. Даде си сметка, че го е сторил, едва когато ръката на Джем го спря. Той се обърна като обезумял към своя парабатай.

— Сестра ми…

— Лицето ти — отвърна Джем забележително спокойно, като се имаше предвид ситуацията. — Облян си в демонска кръв, Уилям, и тя те изгаря. Трябва да ти направя иратце, преди да ти е нанесла необратима вреда.

— Пусни ме — настоя Уил и опита да се отскубне, ала хладната ръка на приятеля му вече беше върху тила му, стилито опари китката му и болка, за която той дори не си беше давал сметка, че изпитва, започна да се отцежда от тялото му.

След миг Джем го пусна, просъсквайки лекичко от болка — част от демонската кръв беше изцапала пръстите му. Уил поспря нерешително, но Джем му махна да върви и допря стилито до собствената си китка.

Уил се бе забавил съвсем малко, ала докато стигне до сестра си, Гейбриъл вече го бе изпреварил. Беше сложил ръка под брадичката й и зелените му очи обхождаха лицето й. Сесили го гледаше учудено, когато Уил се приближи и я улови за рамото.

— Махни се от сестра ми — сопна се той и Гейбриъл отстъпи назад, свил устни в тънка черта.

Гидеон също се присъедини към тях и те наобиколиха Сесили, докато Уил я държеше здраво с една ръка, рисувайки иратце с другата. Тя го наблюдаваше с пламнали сини очи, докато той рисуваше иратце от едната страна на врата й и целебна руна — от другата. Черната й коса се бе измъкнала от плитката й и тя приличаше на дивото момиченце от спомените му, буйно и непознаващо страх.

— Ранена ли си, кариад[3]? — Думата се изплъзна от устните му, преди да успее да я спре — гальовно обръщение от детството му, което почти беше забравил.

— Кариад? — повтори тя и в очите й проблесна изумление. — Съвсем нищо ми няма.

— Не е точно така — възрази Уил и посочи китката й и драскотините по лицето и ръцете й, които вече бяха започнали да се затварят под въздействието на иратцето. В гърдите му се надигна гняв, толкова силен, че дори не чу как зад него Джем се разкашля — звук, който обикновено му действаше като искра, попаднала в суха прахан. — Сесили, какво си мислеше…

— Това бе едно от най-безстрашните неща, които съм виждал някой ловец на сенки да прави — прекъсна го Гейбриъл. Не гледаше към Уил, а към Сесили и по лицето му се четеше смесица от изненада и още нещо. Като всички останали и той беше изцапан с кал и кръв, ала зелените му очи грееха.

Сесили се изчерви.

— Аз само…

Така и не довърши, а очите й, вперени покрай Уил, се разшириха. Джем отново се изкашля и този път Уил го чу и се обърна тъкмо навреме, за да види как неговият парабатай се свлича на колене на земята.

[1] Превод Георги Михайлов. — Бел.прев. ↑

[2] Картина, отпечатана върху хартия с помощта на матрица, чрез специален способ в графичното изкуство, който носи същото име. — Бел.ред. ↑

[3] Скъпа, мила — обръщение, навлязло в английския език, произхождащо от уелската дума cariad, която означава „обич“. — Бел.прев. ↑

3

ПОСЛЕДНИЯТ ЧАС

Не, Отчаяние — гнила утеха! — аз няма да гуляя с тебе;

Изкоренени ли? Повехнали са само човешките

черти последни в мен,

Защото ако бях аз напълно изтощен,

Да плача повече не бих могъл. А мога;

Може ли нещо, например надеждата,

Деня да доведе, не да избирам „да не бъда“.[1]

Джерард Манли Хопкинс, „Гнила утеха“

Джем се бе облегнал върху каретата на Института; очите му бяха затворени, лицето — бяло като чаршаф. Уил стоеше до него, стиснал здраво рамото му, и докато бързаше към тях, Теса знаеше, че това не беше просто братски жест — именно ръката на Уил го задържаше изправен.

Двамата с Хенри бяха чули предсмъртния писък на червея и сякаш едва броени секунди по-късно Гейбриъл ги беше видял да се втурват по стъпалата навън. Останал без дъх, той им беше разказал за смъртта на чудовището, а след това и за случилото се с Джем и тогава пред очите на Теса сякаш се спусна бяла пелена, като че ли някой я беше зашлевил през лицето.

Това бяха думи, които не беше чувала отдавна, ала въпреки това част от нея непрекъснато ги очакваше и понякога ги чуваше в кошмари, от които скачаше в леглото, борейки се за въздух: „Джем“, „припадна“, „дишане“, „кръв“, „Уил“, „Уил е с него“, „Уил…“

Разбира се, че Уил беше с него.

Останалите се бяха събрали около тях. Братята Лайтууд бяха със сестра си и дори Татяна мълчеше, или пък Теса просто не чуваше истеричните й пристъпи. За сметка на това виждаше, че Сесили е наблизо и си даваше сметка, че Хенри е застанал неловко до нея, сякаш иска да я утеши, но не знае как.

Очите на Уил срещнаха тези на Теса, докато тя се приближаваше, препъвайки се в скъсаната си рокля. За миг те се разбираха съвършено. Джем бе онова, за което все още можеха да се погледнат право в очите. Когато ставаше дума за него, и двамата бяха еднакво непреклонни, а чувствата им — еднакво силни. Теса видя как пръстите на Уил се сключиха по-здраво около ръката на приятеля му.

— Тя е тук.

Джем бавно отвори очи и девойката трябваше да положи усилие, за да прикрие шока, който изпита. Зениците му бяха толкова разширени, че ирисите се бяха превърнали в тънки сребърни пръстени около черното.

— Ni shou shang le ma, quin ai de? — прошепна той.

По настояване на Теса, Джем бе започнал да я учи на мандарин, така че тя разбра поне последната част, „quin ai de“. „Обич моя“, „скъпа моя“. Улови ръката му и я стисна.

— Джем…

— Ранена ли си, обич моя? — каза Уил с равен глас, като я гледаше право в очите.

Теса усети как кръвта нахлува в бузите й и сведе поглед към ръката си, сключена около тази на Джем. Пръстите му бяха по-бледи от нейните, като на порцеланова кукла. Как така не бе видяла колко е болен?

— Благодаря за превода, Уил — отвърна, без да откъсва поглед от своя годеник.

И Джем, и Уил бяха оплискани с черна демонска кръв, ала по брадичката и гърлото на Джем имаше алени петна. Неговата собствена кръв.

— Не съм ранена — прошепна Теса, после си помисли: „Не, така няма да стане. Трябва да бъдеш силна заради него“. Тя изпъна рамене, без да пуска ръката му, и се обърна към Уил: — Къде е лекарството му? Не го ли взе, преди да тръгнем от Института?

— Не говорете за мен сякаш не съм тук — намеси се Джем, ала в гласа му нямаше гняв.

След това обърна глава и каза тихичко нещо на Уил, който кимна и пусна рамото му. Теса съвсем ясно усещаше напрежението в стойката му — беше като дебнеща котка, нащрек, готов да улови болния си парабатай, ако той се олюлее или падне. Джем обаче се задържа на крака.

— Когато Теса е тук, съм по-силен. Нали ти казах? — промълви Джем все така тихо.

При тези думи Уил наведе глава, така че девойката не можеше да види очите му.

— Да, каза ми. Теса, лекарството му не е тук. Мисля, че го остави в Института, без да вземе достатъчно, макар че никога няма да го признае. Трябва да се върнеш там заедно с него и да го наглеждаш… все някой трябва да го направи.

Джем си пое накъсано дъх.

— Останалите…

— Аз ще карам каретата. Нищо работа. Балиос и Ксантос знаят пътя. Хенри ще откара семейство Лайтууд. — Уил действаше енергично и експедитивно, твърде енергично и експедитивно, за да могат да му благодарят… не че той изглеждаше така, сякаш иска да му благодарят.

Двамата с Теса помогнаха на Джем да се качи в каретата, при което Уил много внимаваше да не докосне рамото или ръката й, а после отиде да каже на другите какво става. Докато се пресягаше, за да затвори вратата на каретата, Теса чу как Хенри обяснява, че трябва да вземе архивите на Бенедикт от къщата, а после двамата с Джем бяха обгърнати от така желаната тишина.

— Какво имаше в къщата? — попита Джем, докато каретата излизаше с трополене през портата на имението Лайтууд. Все още изглеждаше ужасно, облегнал глава на седалката, с полупритворени очи и пламнали от треска скули. — Чух Хенри да разказва за кабинета на Бенедикт…

— Полудял е там вътре — отвърна Теса, като разтриваше студените му ръце между своите. — В дните преди трансформацията, когато отказвал да излиза от стаята, умът му трябва да го е напуснал. С нещо, което приличаше на кръв, беше надраскал по стените изречения за „адските устройства“. Че не знаели милост, че никога нямало да престанат да прииждат…

— Трябва да е имал предвид армията от автоматони.

— Сигурно. — Теса потръпна лекичко и още повече се приближи до него. — Предполагам, че е било глупаво от моя страна, но… през последните два месеца всичко беше толкова спокойно…

— Че си забравила за Мортмейн?

— Не. Никога не съм забравяла за него. — Тя погледна към прозореца, макар да не можеше да види нищо навън — беше дръпнала пердетата, защото светлината като че ли дразнеше очите на Джем. — По-скоро се надявах, че е насочил вниманието си някъде другаде.

— Не може да сме сигурни, че наистина не е така. — Пръстите на Джем се обвиха около нейните. — Смъртта на Бенедикт навярно е трагедия, ала началото й бе поставено много отдавна. Случилото се няма нищо общо с теб.

— В библиотеката имаше и други неща. Записки и книги на Бенедикт. Дневници. Хенри ще ги вземе в Института, за да бъдат изучени. В тях се споменава и моето име. — Теса изведнъж спря — как можеше да го занимава с тези неща, когато той беше толкова зле?

Сякаш прочел мислите й, Джем прокара пръст по китката й, слагайки го там, където се усещаше пулсът й.

— Теса, това е просто мимолетен пристъп. Ще отмине. Бих искал да ми кажеш истината, цялата истина, независимо каква е, дори да е горчива или страшна, за да мога да я споделя с теб. Нито аз, нито който и да било от Института ще допуснем да ти се случи нещо лошо. — Той се усмихна. — Пулсът ти се ускори.

„Истината, цялата истина, независимо каква е, дори да е горчива или страшна.“

— Обичам те — прошепна тя.

Джем я погледна, станал сякаш още по-красив от светлината, огряла слабото му лице.

— Wo xi wang ni ming tian ke yi jia gei wo.

— Ти… — Теса сбърчи вежди. — Искаш да се оженим? Но нали вече сме сгодени. Не мисля, че е възможно да се сгодиш два пъти.

Джем се засмя, а после се закашля. Тялото на Теса се напрегна, но кашлицата беше слаба и нямаше кръв.

— Казах, че ако можех, бих се оженил за теб още утре.

Теса отметна престорено глава.

— Утре не ми е удобно, господине.

— Но така или иначе вече си подходящо облечена — усмихна се той.

Теса сведе поглед към съсипаната сватбена рокля.

— Да, ако се омъжвах в кланица — съгласи се тя. — Е, така или иначе не я харесвах особено. Беше прекалено крещяща.

— Според мен изглеждаше прекрасно — меко й отвърна Джем.

Теса облегна глава на рамото му.

— Ще има и друго време. Друг ден, друга рокля. Ти ще се чувстваш добре и всичко ще бъде съвършено.

Гласът на Джем си остана все така нежен, ала сега в него се долавяше ужасяваща слабост.

— Нищо не е съвършено, Теса.

Софи стоеше до прозореца на малката си стая, пердето беше дръпнато, очите й — вперени в двора. Бяха минали часове, откакто каретите бяха изтрополели навън, и тя би трябвало да почиства камината, ала четката и кофата си стояха в краката й.

Откъм кухнята на долния етаж долиташе гласът на Бриджет:

Граф Ричард имаше дъщеря;

Красива девойка бе тя,

На хубавия Уилям си дари обичта,

макар да не бе от потекло мечта.

Понякога, когато Бриджет беше в особено музикално настроение, на Софи й минаваха мисли за това как слиза на долния етаж и я напъхва в пещта като вещицата в „Хензел и Гретел“. Ала Шарлот определено нямаше да одобри. Даже ако Бриджет пееше за забранена любов между класите в същия миг, в който Софи се проклинаше, задето стиска пердето с все сила и вижда две сиво-зелени очи, докато се чуди и тревожи: дали с Гидеон всичко ще бъде наред? Ранен ли е? Може ли да се изправи срещу баща си? И колко ужасно би било, ако му се наложи да…

Портите на Института се отвориха и една карета изтрополи вътре, карана от Уил, който бе без шапка, с развяна от вятъра черна коса. Софи го видя как скочи от капрата и отиде да помогне на Теса да слезе (дори от толкова далеч, не можеше да не забележи в какво отчайващо състояние е роклята й), а след това и на Джем, който се отпусна безсилно на рамото на своя парабатай.

Софи си пое рязко дъх. Макар вече да не мислеше, че е влюбена в Джем, все още я беше грижа за него. И как иначе, като се имаше предвид колко открит, сърдечен и внимателен бе той. Никога не се бе отнасял към нея с нещо друго, освен с изключителна добрина. За девойката бе такова облекчение, че през последните няколко месеца не беше имал някой от своите „епизоди“ както ги наричаше Шарлот, и макар щастието да не го беше излекувало, той сякаш бе по-укрепнал, състоянието му се беше подобрило…

Тримата влязоха в Института. Сирил се беше показал от конюшнята и се занимаваше със запотените Балиос и Ксантос. Софи си пое дълбоко дъх и пусна пердето. Шарлот може би щеше да се нуждае от нея, за да й помогне за Джем. Ако можеше да стори каквото и да било… Откъсна се от прозореца, излезе в коридора и забърза по тясното стълбище за прислугата.

В коридора на долния етаж се натъкна на Теса с пребледняло, измъчено лице, да се колебае пред вратата на Джем. През полуотворената врата се виждаше, че той е приседнал на леглото, а Шарлот се бе привела над него. Скръстил ръце, Уил стоеше до камината и от цялото му тяло се излъчваше напрежение. Теса вдигна глава и при вида на Софи лицето й възвърна мъничко от цвета си.

— Софи — проплака тя тихо. — Софи, Джем не е добре. Той получи… нов пристъп на болестта си.

— Всичко ще бъде наред, госпожице Теса. Виждала съм го много зле и винаги му минава като на кученце.

Теса затвори очи, под които имаше сивкави сенки. Нямаше нужда да изрича онова, което и двете си мислеха — че един ден Джем ще получи пристъп, от който няма да се съвземе.

— Би трябвало да отида да донеса гореща вода — обади се Софи, — и кърпи…

— Аз би трябвало да ги донеса — рече Теса — и щях да го направя, но Шарлот каза да съм сваляла тази рокля, защото демонската кръв била опасна, ако остане твърде дълго върху кожата. Изпрати Бриджет за кърпи и компреси, а брат Енох ще пристигне всеки момент. Пък и Джем настоява…

— Достатъчно — твърдо заяви Софи. — С нищо няма да му помогнете, ако допуснете и вие да се разболеете. Да се погрижим за роклята ви. И то бързичко.

Теса повдигна клепачи.

— Скъпата, разумна Софи. Естествено, че си права. — Тя тръгна към стаята си, но на прага спря и се обърна към девойката. Големите й сиви очи обходиха лицето на другото момиче, а после тя кимна на себе си, сякаш догадката й се беше оправдала. — Той е добре. Изобщо не пострада.

— Господарят Джем?

Теса поклати глава.

— Гидеон Лайтууд.

Софи се изчерви.

Гейбриъл не беше съвсем сигурен защо се намира в гостната на Института, освен дето Гидеон му беше казал да дойде тук и да чака, а дори след всичко случило се, той все още бе свикнал да се подчинява на брат си. Остана учуден от това колко простичко беше обзаведена стаята, съвсем различна от великолепните гостни в къщите на семейство Лайтууд в Пимлико и Чезуик. Стените бяха облепени с избелели тапети на рози, по писалището имаше мастилени петна и резки, оставени от писци и ножове за отваряне на писма, решетката пред огнището беше почерняла от сажди. Над камината висеше огледало в позлатена рамка, по което имаше петна от вода.

Гейбриъл погледна отражението си. Бойното му облекло беше разкъсано на врата, а върху челюстта му имаше червено петно — дълга драскотина, която вече зарастваше. Дрехите му бяха изпоцапани с кръв…

„Твоята собствена или тази на баща ти?“

Гейбриъл побърза да заглуши тази мисъл. Замисли се колко странно бе, че именно той приличаше на майка им, Барбара. Тя беше висока и слаба, с къдрава кестенява коса и очи, които в спомените му имаха най-наситения зелен цвят — като тревата, спускаща се към реката зад къщата. Гидеон приличаше на баща им — широкоплещест и набит, с по-скоро сиви, отколкото зелени очи. Което си беше такава ирония, при положение че именно Гейбриъл беше наследил характера на баща им — също като него, и той беше твърдоглав, лесно избухваше и трудно прощаваше. Гидеон и Барбара бяха по-скоро миротворци, спокойни и трезви, непоклатими в своите вярвания. И двамата много повече приличаха на…

В този миг Шарлот Брануел влезе през отворената врата. Беше облечена в широка рокля, блестящите й очи бяха като на малка птичка. Както всеки път, когато я видеше, Гейбриъл и сега беше поразен от това колко бе дребна и как той се извисяваше над нея. Как изобщо му беше хрумнало на консул Уейланд да даде на това миниатюрно създание контрола над Института и над лондонските ловци на сенки?

— Гейбриъл — тя наклони глава на една страна, — брат ти каза, че не си ранен.

— Нищо ми няма — кратко потвърди той и начаса си даде сметка, че думите му са прозвучали грубо. Не беше имал точно това намерение. В продължение на години баща му беше набивал в главата му каква глупачка била Шарлот, колко безполезна и податлива на чуждо влияние и макар да знаеше, че брат му не е на същото мнение (дотам, че бе оставил семейството си и бе дошъл да живее тук), това бе урок, който му беше трудно да забрави. — Мислех, че ще си при Карстерс.

— Брат Енох пристигна заедно с още един Мълчалив брат и ни накараха да излезем от стаята му. Уил крачи пред нея като пантера в клетка. Горкото момче. — Шарлот го погледна за секунда, преди да отиде до камината. В погледа й личеше пронизваща интелигентност, скрита мигновено от спуснатите й клепачи. — Но достатъчно сме говорили за това. Разбирам, че сестра ти е била откарана в дома на семейство Блекторн в Кенсингтън. Има ли някой, на когото би искал да изпратя съобщение от твое име?

— Съобщение?

Шарлот спря пред камината, сключила ръце зад гърба си.

— Трябва да отидеш някъде, Гейбриъл, освен ако не искаш да те изпратя на улицата без покрив над главата?

„Да ме изпрати на улицата?“

Възможно ли бе тази ужасна жена да възнамерява да го изхвърли от Института? Спомни си какво бе казвал баща му неведнъж: „Феърчайлд не ги е грижа за никого, освен за себе си и за Закона.“

— Аз… къщата в Пимлико…

— Консулът много скоро ще научи за случилото се — каза Шарлот. — И двете ви лондонски къщи ще бъдат конфискувани в името на Клейва, поне докато не бъдат претърсени и не бъде установено, че баща ти не е оставил никакви улики, които биха могли да бъдат от полза на Съвета.

— Улики за какво?

— За плановете на баща ти — отвърна тя, без да трепне. — За връзката му с Мортмейн, за онова, което е знаел за кроежите на Мортмейн. За адските устройства.

— Никога не съм чувал за никакви шибани адски устройства — избухна Гейбриъл и се изчерви — беше изругал и то пред една дама. Не че Шарлот приличаше на която и да било дама.

— Вярвам ти. Не знам дали и консул Уейланд ще ти повярва, но това си е твоя грижа. Ако ми дадеш адрес…

— Нямам такъв — отчаяно каза Гейбриъл. — Къде бих могъл да отида според теб?

Тя просто го гледаше, повдигнала леко вежди.

— Искам да остана с брат си — заяви най-сетне той, като прекрасно си даваше сметка, че звучи сприхаво и сърдито, макар да не беше сигурен какво да стори по въпроса.

— Ала брат ти живее тук — отвърна Шарлот. — А ти недвусмислено даде да се разбере какво е мнението ти за Института и за моите права върху него. Джем ми каза какво мислиш — че баща ми е подтикнал чичо ти към самоубийство. Не е така, но не очаквам да ми повярваш. Не мога обаче да не се зачудя защо би искал да останеш тук.

— Институтът е убежище.

— Нима баща ти се канеше да го ръководи като такова?

— Не знам! Не знам какви са плановете му… какви бяха плановете!

— Тогава защо ги подкрепяше? — Гласът й беше мек, ала безмилостен.

— Защото ми е баща! — изкрещя Гейбриъл и се извърна рязко. Дишането му беше накъсано и без да си дава сметка какво точно прави, той обви ръце около тялото си, сякаш се боеше, че ще се разпадне на късчета.

Спомени от последните няколко седмици, спомени, които той всячески се бе мъчил да потисне в най-затънтените кътчета на ума си, заплашваха да изскочат на повърхността — седмиците, прекарани в къщата, след като прислугата беше отпратена, в които чуваше звуците, долитащи от стаите на втория етаж, писъците нощем и кръвта по стълбите на сутринта, баща му, който крещеше безсмислици иззад заключената врата на библиотеката, сякаш вече не можеше да оформя думи на английски…

— Ако възнамеряваш да ме изхвърлиш на улицата — добави той, а в гласа му имаше плашещо отчаяние, — направи го сега. Не искам да си мисля, че имам дом, когато не е така. Не искам да вярвам, че отново ще видя брат си, когато това няма да стане.

— Наистина ли мислиш, че той няма да тръгне да те търси? Че няма да те намери, където и да си?

— Мисля, че той вече доказа на кого държи най-много — отвърна Гейбриъл. — И това не съм аз. — Изпъна бавно рамене и свали ръце от тялото си. — Отпрати ме или ми позволи да остана. Няма да те моля.

Шарлот въздъхна.

— Няма да се наложи. Никога досега не съм отпращала някой, който ми е казал, че няма къде да отиде, и не възнамерявам да започна сега. Ще те помоля само за едно. Да позволя някому да живее в Института, в самото сърце на Анклава, означава да се доверя на добрите му намерения. Не ме карай да съжалявам, че съм ти се доверила, Гейбриъл Лайтууд.

Сенките в библиотеката се удължиха. Теса седеше край един от прозорците, а до нея малка лампа със син абажур разпръскваше бледа светлина. Отворена книга почиваше в скута й от няколко часа, ала тя не бе в състояние да се съсредоточи. Очите й се плъзгаха по думите върху страниците, без да ги разбират и тя неведнъж установяваше, че се мъчи да си спомни кой беше този герой и защо прави онова, което прави.

Тъкмо започваше за пореден път пета глава, но щом чу пода да поскърцва, вдигна глава и видя пред себе си Уил, с влажна коса и ръкавици в ръцете.

— Уил — Теса остави книгата на перваза до себе си, — стресна ме.

— Не исках да те прекъсвам — тихо каза той. — Ако четеш… — Той понечи да се извърне.

— Не чета. — Думите на момичето го накараха да спре и да я погледне през рамо. — Сега не мога да се потопя в света на литературата. Не мога да успокоя разтревожения си мозък.

— Нито пък аз — рече младежът, обръщайки се към нея.

Вече не беше изцапан с кръв. Дрехите му бяха чисти, кожата — също, макар че Теса все още можеше да види върху шията му светлорозовите драскотини, които изчезваха в яката на ризата, зараствайки под целебната сила на иратцето.

— Има ли новини за моя… за Джем?

— Няма промяна — отвърна момчето, макар че Теса вече се бе досетила. Ако имаше промяна, Уил нямаше да е тук. — Братята все още не пускат никого в стаята му, дори и Шарлот. А ти защо си тук — смени той темата, — седнала в мрака самичка?

— Бенедикт беше писал на стената в кабинета си — тихо каза Теса. — Преди да се превърне в онова създание, предполагам, или по време на трансформацията. Не съм сигурна. „Адските устройства не знаят милост. Адските устройства не знаят пощада. Адските устройства нямат чет. Адските устройства никога няма да престанат да прииждат.“

— Адските устройства? Предполагам, че е имал предвид създанията с часовников механизъм на Мортмейн. Не че са се мяркали от месеци насам.

— Това не означава, че няма да се върнат. — Теса сведе поглед към надрасканата повърхност на масата в библиотеката. Колко ли пъти Уил и Джем бяха седели тук заедно, уж за да учат и като толкова много отегчени ученици, бяха вдълбавали инициалите си в дървото. — Докато съм тук, ви излагам на опасност.

— Теса, и преди сме говорили за това. Опасността не си ти. Да, Мортмейн иска теб, но ако не си тук, на сигурно място, той лесно ще те пипне и за каква ли разруха ще използва силите ти? Никой не знае… но сме наясно, че си му нужна за нещо и че за нас е най-добре да те държим далеч от него. Не е проява на самопожертвование. Ловците на сенки не са самопожертвователни.

При тези думи Теса вдигна очи.

— Аз пък мисля, че сте много себепожертвователни. — Уил издаде звук на несъгласие и тя продължи: — Несъмнено знаеш, че онова, което вършите, е похвално. Вярно, в Клейва има известна студенина. „Ние сме прах и сенки.“ Но вие сте като героите от древността, като Ахил и Язон.

— Ахил е бил пронизан с отровна стрела, а Язон умрял сам, убит от отломките на собствения си кораб. Такава е съдбата на героите; единствено Ангелът знае защо някой би искал да бъде герой.

Теса го погледна. Под очите му имаше сенки, а пръстите му подръпваха маншетите разсеяно, сякаш и сам не си даваше сметка, че го прави. Месеци, помисли си тя. От месеци насам двамата не бяха оставали насаме за повече от един миг. Случайни срещи в коридора или на двора, неловко разменени любезности. Бяха й липсвали шегите му, книгите, които й заемаше, смехът в очите му. Потънала в спомените за онзи Уил, с когото се разбираше в едно отминало време, тя подхвърли, без да мисли:

— Не мога да забравя какво ми каза веднъж.

Той я погледна изненадано.

— Така ли? Какво?

— Че понякога, когато не можеш да решиш как да постъпиш, си представяш, че си герой от книга, защото е по-лесно да предположиш как би постъпил той.

— Аз навярно не съм онзи, от когото да поискаш съвет, ако търсиш щастие.

— Не щастие. Поне не точно. Искам да помагам… да правя добро… — Тя замълча и въздъхна. — Изчетох много книги, но ако в тях се е криело разковничето, не можах да го намеря. Ти каза, че си Сидни Картън…

Уил издаде неопределен звук и се настани в стола от другата страна на масата. Полуспуснати, миглите му закриваха очите.

— И мисля, че знам кои сме ние тогава — продължи Теса. — Ала аз не искам да бъда Луси Манет, защото тя не прави нищо, за да спаси Чарлс и оставя Сидни да свърши всичко. И освен това е жестока към него.

— Към Чарлс? — попита Уил.

— Към Сидни. Той искал да стане по-добър човек, но тя не му помогнала.

— Не е могла. Била е сгодена за Чарлс Дарней.

— И все пак, не е било мило.

Уил скочи от стола така бързо, както се беше хвърлил в него, и като подпря ръце на масата, се приведе напред. На светлината на синята лампа очите му бяха изключително сини.

— Понякога човек трябва да избира дали да бъде мил, или да постъпи доблестно — каза той. — В някои случаи е невъзможно да направиш и двете.

— Кое е по-добро? — прошепна Теса.

Горчива усмивка изви устните на Уил.

— Предполагам, че зависи от книгата.

Теса изви глава назад, за да го погледне в очите.

— Нали знаеш онова чувство, когато четеш някоя книга и знаеш, че ще се окаже трагедия. Просто усещаш приближаването на студа и мрака, виждаш как примката се затяга около героите, които живеят и дишат върху страниците. Ала ти си въвлечен в историята — сякаш те теглят зад карета и не си в състояние нито да се пуснеш, нито да промениш посоката. — Сините му очи потъмняха от разбиране — естествено, че Уил щеше да разбере — и Теса побърза да продължи. — Струва ми се, че сега се случва съвсем същото, само че не с група персонажи от романите, а с приятелите ми, с хората, които обичам. Не искам да си седя ей така, докато трагедията връхлита отгоре ни. Искам да я отклоня, но не знам как да го направя.

— Боиш се за Джем.

— Да — отвърна Теса. — Тревожа се и за теб.

— Недей — дрезгаво каза Уил. — Не хаби загрижеността си за мен, Тес.

Преди тя да успее да отговори, вратата на библиотеката се отвори. Беше Шарлот, която изглеждаше направо капнала. Уил бързо се обърна към нея.

— Как е Джем?

— Буден и говори — отвърна Шарлот. — Взе малко уин фен, а Мълчаливите братя успяха да спрат вътрешния кръвоизлив и да стабилизират състоянието му.

При споменаването на вътрешен кръвоизлив Уил придоби вид, сякаш всеки момент ще повърне; Теса предположи, че и нейното изражение не е много по-различно.

— Може да приеме един посетител — продължи Шарлот. — Всъщност той дори каза кого иска.

Уил и Теса се спогледаха учудено. Теса знаеше какво си мислят и двамата: кой от тях щеше да бъде посетителят? Тя беше годеницата на Джем, но пък Уил беше негов парабатай, което беше свещено само по себе си. Уил тъкмо правеше крачка назад, когато Шарлот, която звучеше изтощена до мозъка на костите си, отново проговори:

— Помоли да повикам теб, Уил.

Слисан, Уил хвърли поглед към Теса.

— Аз…

Девойката не можеше да се престори, че не забеляза жегналата я изненада, както и нещо, което доста приличаше на завист, но безжалостно смаза и двете чувства. Обичаше Джем достатъчно, за да иска онова, което и той искаше за себе си. А и годеникът й винаги имаше основание.

— Върви — меко го подтикна тя. — Разбира се, че ще иска да те види.

Уил тръгна към вратата, за да се присъедини към Шарлот, но в средата на стаята спря и се върна при момичето.

— Теса — каза, — докато съм при Джем, ще направиш ли нещо за мен?

Тя го погледна и преглътна с усилие. Беше твърде близо, прекалено близо — очертанията на лицето и тялото на Уил бяха плътно пред очите й, а гласът му отекна в ушите й.

— Естествено. Какво?

До: Едмънд и Линет Херондейл

Имението Рейвънскар

Западен Йоркшир

Скъпи мамо и татко,

Знам, че беше страхливо от моя страна да си тръгна по този начин, призори, преди да сте се събудили, оставяйки само бележка, за да обясня отсъствието си. Не бях в състояние да ви последна в очите, като знаех какво бях решила да направя и че съм най-лошата и непокорна дъщеря.

Как бих могла да ви обясня решението си и какво ме накара да го взема? Дори и сега то ми се струва истинска лудост. Всъщност всеки ден е по-луд от предишния. Прав беше, татко, когато каза, че животът на ловците на сенки е като трескав сън…

Сесили яростно зачеркна изписаните редове, смачка листа в юмрука си и облегна глава върху бюрото.

Беше започвала това писмо толкова пъти и нито веднъж не бе успяла да напише нещо задоволително. Навярно не би трябвало да опитва сега, помисли си тя, не и когато откак се върна в Института всячески се опитваше да успокои нервите си. Всички се суетяха около Джем. А Уил, след като погледна набързо контузиите й в градината, почти не й беше проговорил. Хенри се бе втурнал да намери Шарлот, Гидеон беше придърпал Гейбриъл настрани и ето че Сесили беше поела по стълбите на Института сама.

Беше отишла в стаята си и без да си дава труда да свали бойното облекло, се бе сгушила върху мекото легло с балдахин. Докато лежеше в сенките, заслушана в далечните звуци на града отвън, сърцето й се бе свило от внезапна носталгия по дома. Спомнила си бе зелените хълмове на Уелс и своите родители и бе скочила от леглото, сякаш я бяха изхвърлили оттам. Препъвайки се в бързината, беше отишла до бюрото, взела бе писалка и лист хартия, изцапвайки пръстите си с мастило в нетърпението си. Ала така и не бе успяла да намери правилните думи. Струваше й се, че съжалението и самотата се процеждат от порите й, но така и не можеше да оформи тези чувства в нещо, което родителите й биха били в състояние да прочетат.

В този миг на вратата се почука. Сесили посегна към книгата, която бе оставила на бюрото, отвори я, сякаш четеше, и каза:

— Влез.

Вратата се отвори и Теса се показа колебливо на прага. Вече не носеше съсипаните булчински одежди, а обикновена рокля от син муселин. Двете украшения проблясваха около шията й — ангелът с часовников механизъм и нефритеният медальон, който бе сватбен подарък от Джем.

Сесили я погледна любопитно. Въпреки че отношенията между тях бяха дружелюбни, двете момичета не бяха особено близки. У Теса имаше някаква предпазливост и макар да подозираше каква бе причината за това, Сесили не можеше да го докаже. На всичкото отгоре, госпожица Грей притежаваше и някакво особено, почти магическо излъчване. Сесили знаеше, че тя е в състояние да се превъплътява, като приема външния вид на всяко същество, и просто не можеше да се отърве от усещането, че това е неестествено. Как би могъл да познаваш истинското лице на някого, който може да го измени с лекотата, с която другите сменяха дрехите си?

— Да? — каза тя. — Госпожице Грей?

— Моля те, наричай ме Теса — отвърна другото момиче, затваряйки вратата след себе си. Не за първи път молеше сестрата на Уил да й говори на малко име, ала навикът и опърничавостта пречеха на Сесили да го стори. — Дойдох да видя дали си добре и дали не се нуждаеш от нещо.

— А! — Сесили почувства как я жегна мимолетно разочарование. — Съвсем добре съм.

Теса направи малка крачка напред.

— Това „Големите надежди“ ли са?

— Да.

Сесили не й обясни, че бе видяла Уил да чете тази книга и я бе взела, за да се опита да разбере поне малко начина на мислене на брат си. До момента беше безнадеждно объркана. Пип беше прекалено угнетяващ, а Естела беше толкова ужасна, че на Сесили й се искаше да я разтърси.

— Естела — меко каза Теса, — До последния ми час, вие ще бъдете част от моето същество, част от малкото добро и от злото в него.[2]

— Значи и ти, като Уил, помниш наизуст пасажи от книгите? Или този ти е от любимите?

— Не съм надарена с неговата памет — каза Теса, пристъпвайки още мъничко навътре. — Нито пък с руната му мнемозина. Но наистина обичам тази книга. — Сивите й очи обходиха изпитателно лицето на другото момиче. — Защо все още си в бойно облекло?

— Мислех да се кача в тренировъчната зала — отвърна Сесили. — Открих, че там мисля добре, пък и никой не го е грижа какво правя.

— Още тренировки? Сесили, та ти току-що участва в битка! — възкликна Теса. — Знам, че понякога е необходимо повече от едно поставяне на руни, за да се излекува човек напълно… Преди отново да започнеш да тренираш, трябва да изпратя някого при теб — Шарлот или…

— Или Уил? — сопна се тя. — Ако някой от тях го беше грижа, вече щеше да е дошъл.

Теса спря до леглото.

— Не мислиш наистина, че брат ти не се интересува от теб.

— Е, не е тук, нали?

— Той ме изпрати — каза Теса, — защото е при Джем.

Сякаш това обясняваше всичко. Всъщност, предположи Сесили, в някои отношения наистина беше така. Знаеше, че Уил и Джем са много добри приятели, но имаше и още нещо. Беше чела в Кодекса за парабатаите и знаеше, че подобна връзка не съществува между мунданите и че е по-силна дори от кръвната връзка между братя.

— Джем е неговият парабатай — продължи Теса. — Уил е дал клетва да бъде до него в мигове като този.

— Щеше да бъде до него, независимо дали е дал клетва, или не. Би бил до всеки от вас. Ала дори не мина да провери дали не се нуждая от още едно иратце.

— Сеси… — започна Теса. — Проклятието на Уил…

— Не беше истинско проклятие!

— Знаеш ли — замислено каза Теса, — по един особен начин, е било истинско. Вярвал е, че никой не може да го обича и че ако го допусне, това ще струва живота на обикналия го. Ето защо ви е напуснал. Тръгнал си е, за да бъдеш в безопасност, а ето че сега си тук… което за него е пълната противоположност на това да си в безопасност. Не е в състояние да дойде и да погледне раните ти, защото в неговите очи той е причината да ги получиш.

— Сама го избрах. Да бъда ловец на сенки. И то не само защото исках да бъда с брат си.

— Знам — увери я Теса. — Но също така бях край Уил, докато бълнуваше, отровен с демонска кръв и давещ се със светена вода, и знам чие име викаше. Твоето.

Сесили вдигна учудено очи.

— Той ме е викал?

— О, да. — Бегла усмивка докосна устните на Теса. — Разбира се, отказа да ми каже коя си, когато го попитах, и това едва не ме подлуди… — Тя не довърши и извърна поглед.

— Защо?

— Любопитство — сви рамене Теса, макар че бузите й бяха поруменели. — Това е най-големият ми недостатък. Знам, че при Уил всичко е наопаки и надолу с главата, но фактът, че не е тук, за мен е още едно доказателство за това колко си му скъпа. Свикнал е да отблъсква всички, които обича, и колкото по-силно те обича, толкова по-яростно ще се опитва да не го показва.

— Но нали няма никакво проклятие…

— Трудно е да се освободиш от навици, създавани с години — промълви Теса, а в очите й имаше тъга. — Не допускай заблуждението да повярваш, че не те обича, само защото се преструва, че не го е грижа, Сесили. Ако трябва, изправи се срещу него, но не прави грешката да се отвърнеш от него, защото вярваш, че е изгубена кауза. Защото сториш ли го, ще съжаляваш.

До: Членовете на Съвета

От: Консул Джосая Уейланд

Извинете забавянето на отговора ми, господа. Исках да съм сигурен, че не ви давам мнението си прибързано и необмислено, а че то е плод на сериозно, търпеливо и добре обосновано размишление.

Боя се, че не мога да подкрепя препоръката ви за Шарлот Брануел като моя приемница. Макар да притежава добро сърце, тя е, общо взето, прекалено лекомислена, емоционална, страстна и непокорна, за да стане добър консул. Както знаем, нежният пол има своите слабости, на които мъжете не стават жертва, и за съжаление, тя ги притежава до една. Настойчиво ви моля да обсъдите друга кандидатура — тази на племенника ми, Джордж Пенхалоу, който през този ноември ще навърши двайсет и пет години, който е отличен ловец на сенки и порядъчен млад мъж. Вярвам, че той притежава моралната твърдост и сила на характера, необходими, за да предвожда ловците на сенки в следващото десетилетие.

В името на Разиел,

Консул Джосая Уейланд

[1] Част от превода е на Елена Павлова. — Бел.прев. ↑

[2] Превод Невяна Розева. — Бел.прев. ↑

4

ТРЕЗВ И ОБЗЕТ ОТ СТРАСТ

… а кой може тъй трезв да е,

ако от страст обзет е.[1]

Шекспир, „Троил и Кресида“

— Мислех, че най-малкото ще напишеш песен за това — каза Джем.

Уил го погледна любопитно. Въпреки че сам го беше повикал, Джем като че ли не беше в особено общително настроение. Седеше смълчан в единия край на леглото си, облечен в чисти панталони и риза, макар че тя му беше широка и в нея изглеждаше още по-слаб. Около ключицата му, като някаква зловеща огърлица, все още личаха петънца засъхнала кръв.

— Песен за какво?

Устните на приятеля му потръпнаха.

— Победата ни над червея. След всичките ти шеги…

— През последните няколко часа изобщо не ми беше до шеги — заяви Уил, поглеждайки за миг към окървавените кърпи върху нощното шкафче и купата, пълна до половината с розова течност.

— Стига си се тръшкал, Уил. Всички се суетят около мен и вече не издържам. Поисках да повикат теб… защото знаех, че ти няма да го правиш. Ти ме караш да се смея.

Уил вдигна ръце във въздуха.

— Е, добре тогава. Как ти се струва това?

Ура, напразно вече не се трепя, та да разберете,

че демонската шарка изкривява умовете.

И тъй, макар и да изпитвам жалост,

теша се, че на червея смъртта не бе нахалост,

защото в този случай вече,

че съм прав не можете да отречете.

Джем избухна в смях.

— Е, това беше ужасно.

— Импровизирах!

— Уил, да си чувал за ритъм…

Без никакво предупреждение, смехът на Джем премина в кашлица. Уил се втурна напред в мига, в който той се преви. Слабите му рамене се тресяха, кръв оплиска бялата покривка на леглото.

— Джем…

С една ръка момчето посочи кутията на нощното си шкафче. Уил посегна към нея. Изящно нарисуваната жена върху капака й, която изливаше вода от една ваза, му беше до болка позната. Той я ненавиждаше.

Отвори кутията… и се вцепени. Подобният на пудра захар прашец едва покриваше дървеното дъно. Може би вътре бе имало повече преди Мълчаливите братя да се погрижат за Джем, това Уил нямаше как да знае. Ала бе наясно, че би трябвало да е останало много повече.

— Джем — задавено попита той, — как така това е всичко?

Приятелят му бе престанал да кашля. По устните му имаше кръв и пред очите на Уил, който бе прекалено потресен, за да помръдне, той вдигна ръка и избърса алената течност с ръкава си. Ленът начаса почервеня. Джем изглеждаше трескав, бледата му кожа бе пламнала, макар че по нищо друго не личеше да е обзет от възбуда.

— Уил… — меко каза той.

— Преди два месеца — започна Уил и като усети, че повишава глас, си наложи да заговори по-спокойно. — Преди два месеца купих достатъчно уин фен, за да ти стигне за цяла година.

В погледа на Джем се появи смесица от предизвикателство и тъга.

— Започнах да вземам по повече.

— Повече? Колко повече?

Този път неговият парабатай не срещна очите му.

— Два, може би три пъти.

— Но количеството, което вземаш, е пряко свързано с влошаването на здравето ти. — Джем не отговори и гласът на Уил изплющя: — Защо?

— Не искам да живея половин живот…

— С това темпо няма да изживееш и една пета от него! — изкрещя приятелят му, а после дъхът му секна. Изражението на Джем се беше променило и Уил трябваше да тресне кутията, която държеше, върху нощното шкафче, за да не удари стената с юмрук.

Джем седеше с изправен гръб, а очите му горяха.

— Животът е повече от това просто да не умреш — заяви той. — Само погледни как живееш ти, Уил. Ти грееш ярко като звезда. Досега вземах от лекарството достатъчно, за да не умра, но не и за да бъда добре. Малко повече преди битка, може би, за да имам енергия, но това си е половин живот — не ден, а сив полумрак…

— Ала сега си променил дозата, така ли? От годежа насам ли? — настоя да узнае Уил. — Заради Теса ли е?

— Не бива да я обвиняваш за това. Решението беше мое. Тя не знае нищо.

— Тя би искала да живееш, Джеймс…

— Но аз няма да живея! — Джем скочи на крака, бузите му бяха пламнали. Уил не помнеше да го е виждал толкова разгневен. — Няма да живея, но мога да избера да бъда с нея колкото се може повече, да горя за нея толкова ярко, колкото аз реша, макар и за по-кратко, вместо да я обременя с някой, който е полужив, но за по-дълго. Изборът е мой, Уилям, и ти не можеш да го направиш вместо мен.

— Не бъди толкова сигурен. Винаги аз ти купувам уин фена…

Сега вече цялото лице на Джем гореше.

— Ако откажеш да го направиш, ще си го купувам сам. Открай време съм готов да го сторя. Ти настояваше да го купуваш вместо мен. А що се отнася до това… — той свали пръстена на семейство Карстерс от ръката си и го подаде на Уил, — вземи го.

Уил сведе за миг очи към пръстена, а после отново ги вдигна към лицето на Джем. През ума му минаха поне дузина ужасни неща, които можеше да каже или да направи. Старите навици не си отиваха толкова бързо, както сам бе разбрал. Толкова години се бе преструвал на жесток, че тази преструвка все още бе първото, към което посягаше, както някой разсеяно би подкарал каретата си към дома, в който е прекарал целия си живот, макар наскоро да се е изнесъл от там.

— Сега пък за мен ли искаш да се ожениш? — попита той най-сетне.

— Продай го — каза Джем — и задръж парите. Казах ти, че не е нужно да плащаш за лекарствата ми. Нали знаеш, че веднъж платих за твоите и не съм забравил усещането. Не беше приятно.

Уил потръпна, а после сведе поглед към символа на семейство Карстерс, проблясващ върху бледата белязана длан на Джем. Той посегна и нежно улови ръката на приятеля си, затваряйки я около пръстена.

— Кога ти стана безразсъдният, а аз — предпазливият? Откога се налага да те пазя от теб самия? Винаги е било обратното. — Очите му се взряха изпитателно в лицето на младежа. — Помогни ми да те разбера.

За миг Джем остана неподвижен, а после заговори:

— В началото, когато за първи път си дадох сметка, че обичам Теса, наистина си мислех, че любовта ме лекува. Толкова отдавна не бях получавал пристъп. И когато я помолих да се омъжи за мен, й го казах. Че любовта ми помага. Така че първия път, когато… то отново се случи, след като й бях направил предложение, просто не бях в състояние да й кажа, за да не би да си помисли, че това по някакъв начин намалява любовта ми към нея. Взех повече от лекарството, за да предотвратя нов пристъп. Много скоро, просто за да се държа на крака, вземах повече, отколкото преди това ми стигаше за цяла седмица. Не ми остават години, Уил. Възможно е да не разполагам и с месеци. И не искам Теса да знае. Моля те, не й казвай. Не само заради нея, но и заради мен.

Някак против волята си, Уил почувства, че го разбира — самият той би сторил всичко, би изрекъл всякаква лъжа, би поел всякакъв риск, за да накара Теса да го обикне. Би направил…

Почти всичко. Не би предал Джем. Това бе единственото, което не би извършил. И ето че Джем стоеше пред него, сложил ръка върху неговата и очите му търсеха съчувствие и разбиране. Как би могъл да не го разбере? Сякаш отново видя себе си в гостната на Магнус, как се моли да го изпратят в демонските владения, вместо да живее дори още час, дори още миг от един живот, който му бе станал нетърпим.

— Значи умираш заради любовта си — каза Уил най-сетне и дори в собствените му уши гласът му прозвуча задавено.

— Умирам малко по-бързо заради любовта си. А има много по-лоши неща, заради които човек би могъл да си иде от този свят.

Уил пусна ръката му и Джем започна да мести въпросителен поглед между него и пръстена.

— Уил…

— Ще отида в Уайтчапъл. Тази вечер. Ще купя всичкия уин фен, който може да се намери, толкова, от колкото имаш нужда.

Джем поклати глава.

— Не мога да искам от теб да сториш нещо, което противоречи на съвестта ти.

— Съвестта ми… — прошепна Уил. — Ти си моята съвест. Винаги е било така, Джеймс Карстерс. Ще го направя, но първо искам да ми обещаеш нещо.

— Какво?

— Преди години ме помоли да престана да търся лек за теб. Искам да ме освободиш от обещанието, което ти дадох. Позволи ми поне да потърся. Да се опитам да открия нещо.

Джем го погледна с учудване.

— Тъкмо когато си помисля, че те познавам напълно, ти отново ме изненадваш. Добре, ще те освободя от даденото обещание. Търси. Постъпи така, както смяташ, че трябва. Не мога да спъвам добрите ти намерения — това би било жестоко, а и аз бих сторил същото за теб, ако ролите ни бяха разменени. Знаеш го, нали?

— Да. — Уил направи крачка напред и сложи ръце върху раменете на Джем, така остри под дланите му, костите — прилични на крилете на птица. — Това не е празно обещание, Джеймс. Вярвай ми, никой не познава по-добре от мен болката на напразната надежда. Ще търся и ако изобщо съществува нещо, което да те спаси, аз ще го открия. Ала дотогава — животът си е твой и ти решаваш как искаш да го живееш.

Колкото и да беше невероятно, Джем се усмихна.

— Знам го — каза той, — но беше наистина любезно от твоя страна да ми го напомниш.

— Аз съм самата любезност. — Погледът на Уил обходи лицето на приятеля му, лице, което познаваше така добре, както и своето собствено. — Освен това съм упорит. Няма да те изгубя. Не и докато съм жив.

Очите на Джем се разшириха, но не отрони нито дума. Нямаше какво повече да се каже. Уил свали ръце от раменете на своя парабатай и се обърна към вратата.

Сесили стоеше там, където и по-рано този ден, стиснала нож в десницата си. Прицели се, след което отметна ръка назад. Оръжието полетя във въздуха и се заби в стената, няколко милиметра извън очертанията на мишената.

Разговорът с Теса не беше успокоил нервите й, тъкмо обратното — само още повече ги беше обтегнал. Госпожица Грей изглеждаше като уловена в капан, а от нея се излъчваше някаква примирена печал, от която Сесили се бе почувствала напрегната и раздразнителна. Колкото и да беше ядосана на Уил, не можеше да не се усети, че в сърцето си Теса таи някакъв страх за него, боязън, за която не искаше да говори, и Сесили копнееше да узнае каква е тя. Как би могла да предпази брат си, ако нямаше представа от какво да го пази?

Взе ножа от стената, върна се на мястото си и отново го хвърли. Той се заби още по-далеч от мишената и момичето изпусна сърдита въздишка.

— Uffern nef! — изруга тя на уелски. Ако беше тук, майка й щеше да е ужасно възмутена, но нея я нямаше.

— Пет — провлечено се обади някой откъм коридора.

Сесили се стресна и се обърна. На прага имаше сянка, която се раздвижи и се превърна в Гейбриъл Лайтууд, с разрошена кестенява коса и зелени очи, остри като стъкло. Беше висок поне колкото Уил, ако не и повече, и бе по-слаб от брат си.

— Не ви разбрах, господин Лайтууд.

— Хвърлянето ви — обясни той и протегна изящно ръка. — Давам му пет точки. Може би трябва да поработите над умението и техниката си, но несъмнено притежавате естествена дарба. Нуждаете се от практика.

— Уил ме тренира — информира го Сесили, докато той се приближаваше.

Едното ъгълче на устните му се повдигна.

— Както казах — трябва ви практика.

— Предполагам, че вие можете да го направите по-добре.

Гейбриъл издърпа ножа от стената и острието проблесна, когато го завъртя между пръстите си.

— Да — отвърна той. — Бях обучен от най-добрите, а сега на свой ред обучавам госпожица Колинс и госпожица Грей…

— Чух. Докато не ви омръзнало. Не бих казала, че това е отдадеността, която човек би търсил у един учител. — Сесили се стараеше да говори равнодушно. Помнеше допира му, когато й беше помогнал да се изправи в имението Лайтууд, но знаеше, че Уил не го харесва, а и самоуверената хладина в гласа му я дразнеше.

Гейбриъл докосна върха на ножа с пръста си и начаса избликна капка кръв, като алено мънисто. Той имаше мазолести пръсти, а опакото на дланите му беше осеяно с лунички.

— Преоблекли сте се.

— Цялата бях покрита с кръв. — Погледът й го обходи изпитателно от горе до долу. — Виждам, че вие не сте.

За миг по лицето му пробяга странно изражение. Изчезна само след миг, ала Сесили достатъчно дълго бе гледала как брат й крие чувствата си, за да разпознае признаците.

— Тук нямам дрехи — отвърна той. — А и не знам къде ще живея. Бих могъл да се върна в някоя от къщите на семейството ми, но…

— Обмисляте дали да не останете в Института? — учуди се девойката, прочитайки го върху лицето му. — Какво каза Шарлот?

— Ще разреши. — За миг изражението на Гейбриъл се промени и там, където досега имаше само суровост, неочаквано се появи уязвимост. — Брат ми е тук.

— Да — отвърна Сесили. — Моят също.

За момент младежът не каза нищо, сякаш това изобщо не му беше минало през ума.

— Уил — рече той най-сетне. — Много приличате на него. Доста е… смущаващо. — След това поклати глава, сякаш за да проясни мислите си. — Преди малко го видях. Излизаше от Института така, сякаш четиримата конници на Апокалипсиса са по петите му. Предполагам, че нямате представа какво става?

Цел. Сърцето на Сесили подскочи. Тя издърпа ножа от ръцете на Гейбриъл, без да обръща внимание на сепнатото му възклицание.

— Ни най-малко — отвърна, — но възнамерявам да разбера.

Точно както Ситито спускаше кепенци в края на работния ден, така Ийст Енд започваше да кипи от живот тъкмо тогава. Уил се придвижваше през улици, от двете страни на които имаше сергии, където се продаваха дрехи и обувки втора употреба. Вехтошари и точилари бутаха количките си през тесните улички, оповестявайки с дрезгави гласове какво събират или предлагат. Касапи, надянали опръскани с кръв престилки, се облягаха небрежно на прага на своите магазини, в чиито витрини висяха заклани животни. Жени простираха пране и си говореха през улицата с типичното за тази част на града произношение, от което думите им звучаха в ушите на Уил почти толкова неразбираемо, колкото и ако бяха на руски.

Беше започнало да ръми и косата му бе влажна. Той пресече пред един магазин за продажба на тютюн на едро (вече затворен за през нощта) и свърна в една по-малка уличка. В далечината виждаше камбанарията на църквата Уайтчапъл. Наоколо се спускаха сенки, мъглата беше гъста, мека и миришеше на желязо и смет. Тясна канавка, пълна с воняща вода, минаваше по средата на улицата. Отпред имаше порта, от двете страни на която висяха газени лампи, от онези, които се окачваха на каретите. Докато минаваше покрай нея, Уил изведнъж се стрелна напред и протегна ръка.

Разнесе се вик, а миг по-късно той придърпваше към себе си слабичка фигура, облечена в черно — Сесили, метнала набързо кадифен плащ върху бойното си облекло. Тъмна коса се показваше около качулката, изпод която го гледаха собствените му сини очи, пълни с ярост.

— Пусни ме!

— Защо ме следиш из задните улички на Лондон, малка идиотка такава? — Уил разтърси лекичко ръката й.

Очите на сестра му се присвиха.

— Тази сутрин бях кариад, а сега — идиотка?

— Тези улици са опасни. А ти изобщо не ги познаваш. Дори не си използвала магически прах. Едно е да заявиш, че не се боиш от нищо, когато живееш в провинцията, но това е Лондон.

— Не се боя от Лондон — предизвикателно заяви тя.

Уил се приведе още по-близо към нея и почти изсъска в ухото й:

— Fyddai’n wneud unrhyw dda yn ddweud wrthych i fynd adref?

Сесили се засмя.

— Не, няма никакъв смисъл да ми казваш да се върна вкъщи. Rwyt ti fy mrawd ac rwy eisiau mynd efo chi.

Думите й го накараха да примигне. „Ти си ми брат и искам да дойда с теб.“ Звучеше като нещата, които бе свикнал да чува от Джем и макар че Сесили бе толкова различна от него, колкото изобщо беше възможно, по едно нещо все пак си приличаха — и двамата бяха невероятно упорити. Когато сестра му заявеше, че иска нещо, не ставаше въпрос за празно желание, а за желязна решимост.

— Въобще ли не те е грижа накъде съм тръгнал? А ако отивам в Ада?

— Открай време ми се ще да видя Ада — спокойно отговори Сесили. — Мислех, че на всички им е интересно.

— Повечето от нас прекарват целия си живот, мъчейки се да не попаднат в него — каза Уил. — Ако толкова държиш да знаеш, отивам в свърталището на един ифрит, за да купя наркотични вещества от агресивни, безпътни негодници. Напълно е възможно да ти хвърлят един поглед и да решат да те продадат.

— Няма ли да им попречиш?

— Предполагам, че зависи от това колко ще ми предложат.

Сесили поклати глава.

— Джем е твой парабатай. Твой побратим, отреден ти от Клейва. Но аз съм ти сестра по кръвна линия. Защо си готов да сториш всичко за него, а от мен искаш единствено да си отида вкъщи?

— Откъде знаеш, че наркотичните вещества са за Джем?

— Не съм глупачка, Уил.

— И толкова по-жалко — промърмори той. — Джем… Джем е по-добрата част от мен. Не очаквам да разбереш. Дължа му го.

— Какво съм аз тогава? — попита Сесили.

Младежът шумно изпусна дъха си, прекалено ядосан, за да се сдържи.

— Ти си слабото ми място.

— А Теса е сърцето ти. — Думите на сестра му прозвучаха не ядосано, а замислено. — Както ти казах, не съм глупачка — добави тя, виждайки слисването му. — Знам, че я обичаш.

Уил вдигна ръка към главата си, сякаш от думите й го беше пронизала остра болка.

— Казала ли си на някого? Не бива да го правиш, Сесили. Никой не знае и трябва да си остане така.

— Наистина ли мислиш, че аз бих споделила някому твоите чувства?

— Не, предполагам, че не би го сторила. — Гласът му стана суров. — Сигурно ужасно се срамуваш от брат си — да храни забранени чувства към годеницата на своя парабатай…

— Не се срамувам от теб, Уил. Каквото и да изпитваш, не си направил нищо нередно, а предполагам, че всички желаем неща, които не можем да имаме.

— Така ли? И какво е това, което ти искаш, а не можеш да имаш?

— Да си дойдеш у дома. — Кичур черна коса бе залепнал за бузата й от влагата и й придаваше вид сякаш бе плакала, макар Уил да знаеше, че не е така.

— Институтът е моят дом. — Той въздъхна и облегна глава на каменния свод. — Не мога да стоя тук и да споря с теб цяла вечер, Сеси. Ако наистина си решила да ме последваш в Ада, не мога да те спра.

— Най-сетне ти дойде умът в главата. Знаех, че рано или късно ще стане — нали все пак имаш моята кръв.

Уил отново потисна желанието да я разтърси.

— Готова ли си?

Тя кимна и Уил вдигна ръка, за да почука на портата.

Вратата се отвори рязко и Гидеон застана на прага на спалнята си, примигвайки, сякаш досега е бил затворен в някое тъмно място и току-що е излязъл на светло. Панталоните и ризата му бяха измачкани, а една от тирантите му се беше смъкнала до средата на ръката му.

— Господин Лайтууд? — Софи се поколеба на прага. Носеше поднос, натоварен с кифлички и чай, достатъчно тежък, за да е неудобен. — Бриджет каза, че сте позвънили за поднос…

— Да. Разбира се. Да. Влез. — Напълно разбуден, Гидеон изправи рамене и й помогна да прекрачи прага.

Очевидно изритани небрежно, ботушите му бяха в ъгъла. Всъщност, на цялата стая й липсваше обичайната подреденост: бойното му облекло беше преметнато през облегалката на един стол — Софи потръпна вътрешно при мисълта какви щети щеше да причини това на тапицерията — върху нощното шкафче имаше полуизядена ябълка, а насред леглото се беше опънал Гейбриъл Лайтууд и спеше дълбоко.

Очевидно носеше дрехи на брат си, защото му бяха прекалено къси на китките и глезените. Заспал, той изглеждаше по-млад, обичайното напрежение бе напуснало лицето му. Едната му ръка стискаше възглавницата, сякаш за да почерпи сигурност от нея.

— Не можах да го събудя — каза Гидеон, като несъзнателно обви ръце около лактите си. — Трябваше да го заведа в неговата стая, но… — От устните му се откъсна въздишка. — Просто не намерих сили.

— Ще остане ли? — попита Софи, докато слагаше подноса върху нощното шкафче. — В Института, имам предвид.

— Аз… не знам. Така мисля. Шарлот му е казала, че е добре дошъл. Струва ми се, че тя го ужасява. — Крайчетата на устните му подскочиха лекичко.

— Госпожа Брануел? — Софи настръхна, както винаги, когато смяташе, че някой критикува господарката й. — Та тя е най-милата жена на света!

— Да… мисля, че именно затова го плаши толкова. Прегърнала го и му казала, че ако се нанесе тук, случилото се с баща ми ще остане в миналото. Не съм съвсем сигурен какво точно от „случилото се с баща ми“ е имала предвид — сухо добави Гидеон. — Най-вероятно, когато Гейбриъл го подкрепи в опита му да сложи ръка на Института.

— Не смятате, че е имала предвид най-скорошната случка? — Софи отметна кичур коса, изплъзнал се изпод шапчицата й. — Със…

— Огромния червей? Не, колкото и да е странно, не мисля. Ала на брат ми не му е в природата да очаква прошка. За каквото и да било. Той разбира единствено от най-сурова дисциплина. Навярно си мисли, че Шарлот се опитва да му погоди някакъв номер. Или че е луда. Завела го е в стаята, където да се нанесе, но според мен всичко това го е уплашило. Дойде, за да го обсъдим, но заспа. — Гидеон въздъхна и погледна към младежа в леглото си със смесица от обич, раздразнение и тъга.

Сърцето на Софи се изпълни със съчувствие.

— Сестра ви… — започна тя.

— О, Татяна и за миг не би си помислила да остане тук. Избягала е при семейство Блекторн, роднините на мъжа й, и толкова по-добре. Тя не е глупачка — всъщност, смята се за забележително умна — но е самомнителна и суетна и двамата с брат ми не се обичат особено. А и той не е спал от дни насам. Чакал е в онази проклета къща, без да може да влезе в библиотеката, блъскайки по вратата, без да получи никакъв отговор от татко…

— Искате да го защитите — отбеляза Софи.

— Естествено. Той е по-малкият ми брат.

Гидеон се приближи до леглото и докосна разрошената кестенява коса на Гейбриъл. Другото момче се размърда и издаде неспокоен звук, но не се събуди.

— Мислех, че отказва да ви прости, задето се опълчихте на баща си — каза Софи. — Споменахте… че се боите от това. Че за него постъпката ви е измяна към името Лайтууд.

— Мисля, че е започнал да се съмнява в добрата репутация на фамилията ни. Точно както стана с мен в Мадрид.

Младежът се отдръпна от леглото, а Софи наклони глава на една страна.

— Съжалявам — каза тя. — Съжалявам за баща ви. Каквото и да говорят за него, каквото и да е сторил, той ви е отгледал.

Гидеон се обърна към нея.

— Но, Софи…

Девойката не поправи обръщението му.

— Знам, че е извършил отвратителни неща, но въпреки това трябва да ви бъде позволено да скърбите за него. Никой не може да ви отнеме мъката — тя е ваша и само ваша.

Той я докосна леко по бузата с върха на пръстите си.

— Знаеш ли, че името ти означава „мъдрост“? Прекрасно ти подхожда.

Софи преглътна.

— Господин Лайтууд…

Ала пръстите му вече се бяха разперили, за да уловят бузата й в длан и той се навеждаше, за да я целуне.

— Софи… — прошепна, а после устните им се срещнаха — леко докосване, което постепенно стана по-настойчиво, когато той я придърпа още по-близо.

Нежно и деликатно тя обви ръце („толкова груби, похабени от пране и носене на какво ли не, от търкане на решетки, бърсане на прах и лъскане на мебели“, тревожеше се тя, но Гидеон като че ли нямаше нищо против и дори не забелязваше) около раменете му.

Тя се присламчи още по-плътно, при което токът на обувката й се закачи за килима и Софи политна към пода, но Гидеон я улови и паднаха заедно. Лицето на девойката пламна от смущение — мили боже, той щеше да си помисли, че нарочно го е дръпнала на земята, че е някаква разпусната луда жена, копнееща за плътска страст. Шапчицата й падна и тъмните къдрици се разпиляха по лицето й. Килимът под нея беше мек, а над нея беше Гидеон и шепнеше загрижено името й. Все така изчервена, тя извърна глава настрани и установи, че се взира под леглото му.

— Господин Лайтууд — каза, повдигайки се на лакти. — Това под леглото ви кифлички ли са?

Младежът се вцепени, примигвайки като заек, хванат натясно от ловджийски хрътки.

— Какво?

— Там. — Софи посочи тъмната купчинка под рамката. — Под леглото ви има същинска планина от кифлички. Какво, за бога, е това?

Гидеон седна и прокара ръце през разрошената си коса, а момичето се отдръпна рязко, при което полите й прошумоляха около нея.

— Аз…

— Вие се обаждахте за тези кифлички. Почти всеки ден. Лично ги поръчвахте, господин Лайтууд. Защо сте го правили, ако не сте ги искали?

Бузите му поаленяха.

— Само с този претекст можех да те видя, за друг начин не се сещах. Ти отказваше да разговаряш с мен, не желаеше и да ме изслушаш, когато се опитвах да те заприказвам…

— Затова сте лъгали? — Софи грабна падналата си шапчица и се изправи. — Давате ли си сметка колко работа имам, господин Лайтууд? Да нося въглища и гореща вода, да бърша прах и да полирам мебелите, да почиствам след вас и останалите… Не ми тежи и не се оплаквам, но как смеете да ми създавате допълнителна работа, да ме карате да влача тежки подноси нагоре-надолу по стълбите, само за да ви донеса нещо, което дори не искате?

Гидеон, чиито дрехи сега бяха още по-измачкани, скочи на крака.

— Прости ми — промълви той. — Изобщо не помислих.

— Не. — Софи яростно натъпка косата под шапчицата си. — Такива като вас никога не мислят, нали?

И с тези думи тя излезе от стаята, оставяйки го да се взира безнадеждно след нея.

— Чудесна я свърши, братко — обади се Гейбриъл от леглото, примигвайки срещу него със сънени зелени очи.

Гидеон го замери с една кифличка.

— Хенри. — Шарлот прекоси пода на криптата. Факлите с магическа светлина грееха толкова ярко, сякаш беше ден, макар тя да знаеше, че наближава полунощ.

Съпругът й се беше надвесил над най-голямата от дървените маси, разположени в средата на помещението. Върху една от другите маси, в стъкленица, над която се издигаха облачета лилав дим, гореше нещо зловонно. Голямо парче хартия, от онази, в която касапите увиват стоката си, беше разстлано върху масата на Хенри и той го изписваше с най-различни шифри и изчисления, като си мърмореше под носа.

— Хенри, миличък, не си ли изтощен? От часове си тук.

Мъжът се сепна и вдигна глава, побутвайки нагоре очилата, които носеше, когато работеше.

— Шарлот! — Изглеждаше учуден, макар че очевидно му беше приятно да я види. Само той, помисли си сухо Шарлот, бе способен да се учуди като види жена си в собствения им дом. — Ангел мой, какво правиш тук долу? Този студ не е благоприятен за бебето.

Съпругата му се засмя, но не се възпротиви, когато той се приближи до нея и я прегърна нежно. Откакто бе разбрал, че ще си имат дете, се държеше с нея сякаш беше направена от крехък порцелан. Сега я целуна по върха на главата и се отдръпна лекичко, за да се взре изпитателно в лицето й.

— Всъщност изглеждаш малко бледа. Може би вместо вечеря би било по-добре да помолиш Софи да ти донесе укрепващ говежди бульон в стаята? Ще ида да…

— Хенри, още преди часове решихме да не вечеряме и вместо това всички получиха сандвичи в стаите си. Джем все още е твърде болен, за да се храни, а момчетата Лайтууд са твърде потресени. Знаеш какъв е Уил, когато Джем не е добре. Както и Теса. Честно казано, всички в къщата се чувстват като разглобени на съставните си части.

— Сандвичи? — замечтано повтори Хенри, за когото това май беше най-съществената част от думите на жена му.

Шарлот се усмихна.

— Има и за теб, Хенри, на горния етаж. Ако си в състояние да се откъснеш от това тук. Предполагам, че не бива да ти се сърдя — знам, че преглеждаш дневниците на Бенедикт и съм сигурна, че са ужасно интересни, — но върху какво точно работиш всъщност?

— Портал — разпалено отговори Хенри. — Метод за пътуване. Нещо, което би могло да пренесе някой ловец на сенки от единия край на света до другия за броени секунди. Идеята ми дойде от пръстените на Мортмейн.

Очите на Шарлот се разшириха.

— Но пръстените на Мортмейн несъмнено са черна магия…

— Това обаче не е. А, да, има и още нещо. Ела. Отнася се до Бюфорд.

Съпругата му го остави да я улови за ръката и да я поведе през стаята.

— Хенри, поне сто пъти ти казах, че няма да кръстя Бюфорд никое от децата ни… В името на Ангела, това люлка ли е?

Мъжът й грейна.

— Нещо по-добро от люлка! — заяви той и махна с ръка към дървено, солидно на вид бебешко креватче, провесено между две колони, за да може да се люлее. Шарлот трябваше да признае, че изглеждаше наистина добре.

— Самолюлееща се люлка!

— Какво? — попита тя немощно.

— Само гледай. — Видимо горд, Хенри пристъпи напред и натисна някакво невидимо копче. Начаса креватчето започна да се люлее наляво-надясно.

Шарлот изпусна дъха си.

— Прекрасно е, миличък.

— Нали ти харесва? — Лицето на съпруга й грееше. — Ето, сега се люлее малко по-силно.

И наистина беше така, с движение, от което Шарлот изпита чувството, че се намира насред открито, развълнувано море.

— Хм… — отрони тя. — Хенри, искам да поговорим за нещо. Нещо важно.

— По-важно от това детето ни да бъде приспивано от нежно полюшване всяка вечер?

— Клейвът е решил да освободи Джесамин. Връща се в Института. След два дни.

Той се обърна към нея с изумено изражение. Зад него люлката се поклащаше още по-бързо, като карета, носеща се с пълна скорост.

— Връща се тук?

— Хенри, тя няма къде другаде да отиде.

Мъжът й отвори уста, за да отговори, но преди да успее да каже каквото и да било, се разнесе ужасяващ трясък, люлката се откъсна и полетя през стаята, блъскайки се в насрещната стена, където стана на трески.

Шарлот ахна тихичко и закри устата си с ръка. Хенри сбърчи чело.

— Може би ако пооправя малко дизайна…

— Не, Хенри — твърдо заяви тя.

— Ама…

— В никакъв случай. — Гласът й беше режещ като кама.

— Много добре, мила.

„Адските устройства не знаят милост. Адските устройства не знаят пощада. Адските устройства нямат чет. Адските устройства никога няма да престанат да прииждат.“

Думите, написани на стената в кабинета на Бенедикт, отекваха в главата на Теса, докато тя седеше край леглото на Джем и го гледаше как спи. Не беше сигурна колко е часът, но знаеше, че трябва да е „по много късна доба“, както би казала Бриджет, несъмнено — след полунощ. Беше заварила годеника си буден, когато бе дошла в стаята му, малко след като Уил си бе тръгнал; буден, седнал в леглото и достатъчно добре, за да хапне препечена филийка с чай, макар че беше по-блед, а дишането му — по-затруднено, отколкото й харесваше.

Софи бе дошла по-късно, за да отнесе храната, и се беше усмихнала на Теса.

— Оправете възглавниците му — посъветвала я беше тя шепнешком и девойката го бе направила, макар че суетенето й очевидно бе развеселило Джем.

Теса нямаше особен опит с това какво се прави в стаята на болен. Да се грижи за брат си, когато беше пиян, бе най-близкото подобие на това да се вживее в ролята на милосърдна сестра. Ала сега, когато ставаше дума за годеника й, тя нямаше нищо против да го прави, искаше да седи до него и да държи ръката му, докато той диша леко с полупритворени очи, а ресниците му потрепват върху скулите.

— Не беше много героично — неочаквано каза той, без да отваря очи, макар че гласът му беше силен.

Теса се сепна и се приведе напред. По-рано беше мушнала пръсти между неговите и сега сплетените им ръце почиваха върху леглото до него.

— Какво имаш предвид?

— Това днес — отвърна тихо той и се закашля. — Когато припаднах, кашляйки кръв в имението на Лайтууд…

— Това само подобри външния вид на мястото.

— Сега звучиш като Уил. — Джем се усмихна сънливо. — И освен това смени темата, също както би сторил той.

— Естествено. Сякаш бих започнала да те ценя по-малко, защото си се разболял. Знаеш, че не е така. Освен това днес се държа достатъчно геройски. Макар че Уил тъкмо казваше по-рано — добави тя, — че краят на героите никога не е щастлив.

— А! — Джем стисна лекичко ръката й, а после я пусна. — Е, един герой вижда нещата от гледната точка на героя, нали? Но що се отнася до нас, отговорът е прост.

— Така ли?

— Разбира се. Героите устояват, защото ние се нуждаем от тях. Не заради самите себе си.

— Говориш така, сякаш ти не си един от тях. — Теса посегна да отметне кичур коса от челото му и той притвори очи под допира й. — Джем… някога… — Тя се поколеба. — Мислил ли си за начини да удължиш живота си, които не са противоотрова на наркотика?

Тук Джем най-сетне отвори очи.

— Какво имаш предвид?

Теса си помисли за Уил на пода в таванското помещение, давещ се със светена вода.

— Да станеш вампир. Така ще живееш вечно…

Джем се надигна върху възглавниците.

— Теса, не. Недей… не може да мислиш така.

Тя извърна очи.

— Толкова ли ти е противна самата мисъл да станеш долноземец?

— Теса… — Той изпусна дъха си. — Аз съм ловец на сенки. Нефилим. Като родителите си. Това е съдбата, която съм си избрал, така както наследството на майка ми е част от мен. Което не означава, че мразя баща си. Но искам да уважа техния дар, кръвта на Ангела, доверието, което ми е оказано, клетвите, които съм дал. Пък и не мисля, че от мен би излязъл особено добър вампир. Повечето вампири ни ненавиждат. Понякога превръщат някой нефилим в един от тях, като шега, ала той е отритнат от останалите. Ние носим деня и огъня на ангелите във вените си — все неща, които те ненавиждат. Ще ме отбягват. Вече няма да съм парабатаят на Уил, нито ще съм добре дошъл в Института. Не, Теса. Предпочитам да умра, да се преродя и отново да видя слънцето, отколкото да живея до края на света, без никога повече да зърна дневна светлина.

— Ами ако станеш Мълчалив брат? Според Кодекса, руните, които поставят върху себе си, са достатъчно силни, за да спрат смъртта.

— Мълчаливите братя не могат да се женят, Теса — вирна брадичка Джем.

Тя отдавна знаеше, че под благостта му се таи упорство, не по-малко от това на Уил, и сега го видя съвсем ясно — стомана, скрита под коприна.

— Нали знаеш, че бих предпочела да си жив и да не се ожениш за мен, отколкото… — Гърлото й се сви, неспособно да изрече тази дума.

Погледът на Джем поомекна мъничко.

— Този път също е затворен за мен. С уин фена, тровещ кръвта ми, няма да преживея полагането на руните, които те носят. Ще трябва да престана да вземам наркотика, докато организмът ми не се изчисти от него, а това несъмнено ще ме убие. — Вероятно беше съзрял нещо в изражението й, защото гласът му омекна: — Пък и какъв живот водят Мълчаливите братя — сенки и мрак, мълчание и… никаква музика. — Той преглътна. — И освен това, не искам да живея вечно.

— Аз може би ще живея вечно — каза Теса. Същинските мащаби на този факт бяха нещо, което тя все още не бе в състояние да осъзнае напълно. Да приемеш мисълта, че животът ти никога няма да свърши, бе също толкова трудно, колкото и тази, че един ден ще умреш.

— Знам — каза Джем. — И съжалявам за това, защото смятам, че никой не би трябвало да е принуден да носи такъв товар. Знаеш за вярата ми, че един ден отново ще живея, Теса. Ще се завърна, макар и не в това тяло. Между душите, които са се обичали, съществува притегляне и в следващите им животи. Ще видя Уил, родителите си, чичовците си, Шарлот и Хенри…

— Ала не и мен.

Тази мисъл не за първи път минаваше през ума й, макар че тя всеки път я потискаше.

„Ако съм безсмъртна, значи имам само този живот. Няма да се върна и да се променя като теб, Джеймс. Няма да те видя в Рая, нито на бреговете на голямата река, или какъвто и живот да ни очаква отвъд този.“

— Но сега те виждам. — Джем се пресегна и допря длан до бузата й; сребристосивите му очи се взряха изпитателно в нейните.

— И аз теб — прошепна Теса и той се усмихна уморено и притвори клепачи.

Девойката положи ръка върху неговата, бузата й прилепваше плътно в извивката на другата му длан. Седя така, безмълвна под хладния допир на пръстите му, докато дишането му стана равномерно, а пръстите му, вплетени в нейните, се отпуснаха — беше заспал. С печална усмивка тя нежно свали ръката му, така че да почива върху завивката до него.

Вратата на спалнята се отвори и когато се обърна, Теса видя Уил, застанал на прага, все още с плащ и ръкавици. Един поглед към мрачното му разстроено лице й беше достатъчен, за да я накара да се изправи и да го последва в коридора.

Той вече бе хукнал навън със стремглавата крачка на човек, гонен от дявола. Теса затвори внимателно вратата след себе си и се разбърза, за да го настигне.

— Какво има, Уил? Какво се е случило?

— Току-що се връщам от Ийст Енд. — В гласа му имаше болка, каквато Теса не беше чувала от онзи ден в гостната, когато му бе казала, че е сгодена за Джем. — Отидох, за да потърся още уин фен. Ала такъв няма.

Момичето едва не се препъна.

— Как така „няма“? Джем има запаси, нали?

Междувременно бяха достигнали стълбите и сега Уил се обърна, за да я погледне, слизайки заднишком по стъпалата.

— Свършили са — отсечено каза той. — Не искаше да научаваш, но няма как да го скрием от теб. Неговият уин фен е свършил, а не мога да намеря нов. Винаги аз му го купувах. Имах доставчици, но те до един са изчезнали или пък нямат какво да ми продадат. Първо отидох на онова място… там, където двамата с Джем ме открихте. Нямаха никакъв уин фен.

— Тогава някъде другаде…

— Обиколих навсякъде. — Уил отново се обърна напред, когато стигнаха на втория етаж, където бяха библиотеката и гостната. Вратите и на двете стаи бяха отворени и от тях в коридора се прокрадваше светлина. — Навсякъде. На последното място, където бях, някой ми каза, че всички запаси са били изкупени нарочно през последните няколко седмици. Няма и трохичка.

— Но Джем… — поде Теса, а шокът се разливаше из тялото й като пожар. — Без уин фен…

— Той ще умре. — Уил поспря за миг пред вратата на библиотеката и очите му срещнаха нейните. — Тъкмо този следобед ми даде позволение да потърся лек за него. Да се опитам да намеря нещо. А ето че сега ще умре, защото не мога да го опазя жив достатъчно дълго, за да го открия.

— Не — заяви тя. — Няма да умре. Ние няма да го позволим.

Младежът прекрачи прага на библиотеката заедно с Теса, и погледът му обходи познатата стая, масите със запалените върху тях лампи, рафтовете със стари томове.

— Има книги — каза той, сякаш девойката изобщо не беше проговорила. — Книги, до които се допитвах; книги за различни редки отрови. — Той отиде до една от лавиците и трескаво прокара облечените си в ръкавици ръце по томовете, които почиваха там. — Беше отдавна, преди Джем да ми забрани да търся. Забравил съм…

Теса се приближи до него, полите на роклята й прошумоляха около глезените й.

— Уил, спри.

— Но аз трябва да си спомня. — Той отиде до друг от рафтовете, после до следващия; високото му стройно тяло хвърляше коса сянка върху пода. — Трябва да намеря…

— Уил, не можеш да прочетеш всички книги в библиотеката достатъчно бързо. Спри. — Тя беше зад него, достатъчно близо, за да види къде яката на връхната му дреха е влажна от дъжда. — Така няма да помогнеш на Джем.

— Как тогава? Как?

Той посегна към някаква книга, погледна я и я запрати на пода. Теса подскочи.

— Престани — извика тя и като го улови за ръкава, го обърна към себе си. Беше зачервен и задъхан, мускулите на ръката му под нейната бяха напрегнати и корави като желязо. — Когато си търсел лек преди, не си знаел онова, което знаеш сега. Не си имал съюзниците, които имаш сега. Ще отидем да попитаме Магнус Бейн. Той има очи и уши в Долния свят, а и владее най-различни магии. Помогна ни за твоето проклятие, би могъл да ни помогне и сега.

— Само че този път си нямаме работа с проклятие — каза Уил със стъклен поглед, сякаш рецитираше наизустена реплика от пиеса.

— Уил, чуй ме. Моля те. Нека отидем при Магнус. Той може да ни помогне.

Младежът затвори очи и си пое дълбоко дъх. Очите на Теса се спряха върху него. Не беше в състояние да се сдържа, когато не можеше да я види — деликатните, тъмни ресници върху скулите му, съвсем бледосиния оттенък на клепачите му.

— Да — проговори той най-сетне. — Да. Разбира се. Теса… благодаря ти. Не мислех.

— Беше разстроен. — Девойката внезапно си даде сметка, че все още държи ръката му и че са достатъчно близо, за да може да го целуне по бузата или да обвие ръце около шията му, за да го утеши. Тя го пусна и отстъпи крачка назад. Очите му се отвориха. — А и си смятал, че той завинаги ти е забранил да търсиш лекарство. Само че аз никога не го повярвах. И преди съм мислила за Магнус.

Уил я погледна изпитателно.

— Но никога не си говорила с него?

Теса поклати глава.

— Джем не искаше. Ала сега… Сега всичко е различно.

— Да. — Той се отдръпна от нея, но очите му се задържаха върху лицето й още миг. — Ще сляза да поръчам на Сирил да приготви каретата. Ще те чакам в двора.

До: Консул Джосая Уейланд

От: Членовете на Съвета

Уважаеми господине,

Не можем да не изразим огромното си огорчение от вашето писмо. Бяхме останали с впечатлението, че Шарлот Брануел е кандидатурата, радваща се на безрезервната ви подкрепа и че тя се е доказала като способен ръководител на Института в Лондон. Инквизитор Уитлоу се изказва много топло за нея и за начина, по който се е справила с предизвикателството, отправено към властта й от Бенедикт Лайтууд.

Нашето мнение е, че някой като Джордж Пенхалоу не е подходящ приемник на поста на консул. За разлика от госпожа Брануел, той не се е доказал като лидер. Вярно е, че тя е млада и пламенна, ала ролята на консул изисква плам. Настойчиво ви молим да забравите всяка мисъл за кандидатурата на господин Пенхалоу, който е твърде млад и неопитен за този пост, и отново да обмислите тази на госпожа Брануел.

С почит, в името на Разиел,

Членовете на Съвета

[1] Превод Валери Петров. — Бел.прев. ↑

5

РАЗДВОЕНО СЪРЦЕ

Да, и най-грижливо да издирва Бог,

из вените ми ако ще да рови, да претърсва,

не ще открие нищо спотаено,

освен любов, дълбоко в мен стаена.

Алджернон Чарлз Суинбърн, „Laus Veneris“[1]

До: Членовете на Съвета

От: Джосая Уейланд, консул

С натежало сърце вземам писалката, за да ви отговоря, господа. Много от вас ме познават от дълги години, през немалко от които съм ви ръководил в качеството си на консул. Вярвам, че го правих добре и давах всичко от себе си в служба на Ангела. И все пак, човешко е да се греши и вярвам, че да назнача Шарлот Брануел за ръководител на Института в Лондон бе именно това — грешка.

Когато го сторих, вярвах, че тя ще поеме по стъпките на баща си и ще се докаже като вярна ръководителка, покорна на властта на Клейва. Вярвах също така, че съпругът й ще потисне естествената й женска склонност към импулсивност и безразсъдство. За съжаление, не стана така. Хенри Брануел не притежава силата на характера, необходима, за да обуздава жена си, а тя, неспъвана от домакински задължения, е захвърлила добродетелта на покорството. Едва преди няколко дни открих, че Шарлот е наредила шпионката Джесамин Лъвлис да бъде повикана обратно в Института при освобождаването й от Града на тишината, въпреки изричното ми желание тя да бъде изпратена в Идрис. Подозирам също така, че Шарлот се вслушва в онези, които не са приятелски настроени към каузата на нефилимите и може би дори са в съюз с Мортмейн, като върколака Улси Скот.

Съветът не служи на консула — открай време е било обратното. Аз съм символ на властта на Съвета и на Клейва. Когато авторитетът ми се подронва чрез неподчинение, това отслабва влиянието на всички ни. По-добре послушно момче като племенника ми, който все още не е имал възможност да докаже качествата си, отколкото някой, който вече е доказал недостатъците си.

В името на Ангела,

Джосая Уейланд

Уил си спомняше.

Друг ден, преди месеци, в стаята на Джем. Дъжд потракваше по прозорците на Института и се стичаше на вадички по стъклата.

— И това е всичко? — бе попитал Джем. — Абсолютно всичко? Цялата истина?

Седеше на бюрото си, подвил крак под себе си — изглеждаше много млад. Цигулката му бе подпряна на стола. Беше свирил, когато Уил се бе появил и без никакво предисловие беше обявил, че с преструвките е свършено, че има да му признае нещо и че възнамерява да го стори сега.

Това бе сложило край на Бах. Джем беше оставил цигулката настрани, без нито за миг да откъсва очи от лицето на Уил, а в сребристите му очи бе разцъфнала тревога, докато приятелят му крачеше напред-назад и говореше, крачеше и говореше… докато не му бяха останали думи.

— Това е всичко — заявил бе Уил най-сетне. — И няма да те виня, ако ме мразиш. Ще те разбера.

Последвала бе дълга пауза, през която очите на Джем, сигурни и сребристи на треперливата светлина на огъня, не се откъсваха от лицето на неговия парабатай.

— Никога не бих могъл да те намразя, Уилям.

Вътрешностите на Уил се свиха, когато си припомни едно друго лице и видя как чифт нетрепващи синьо-сиви очи се вдигат към неговите. „Опитах се да те намразя, Уил. Но така и не успях“, беше промълвила тя и в този момент на него му бе станало болезнено ясно, че онова, което бе казал на Джем, всъщност не „беше всичко“. Имаше още. Като например любовта му към Теса. Ала този товар си беше само негов, не на Джем. Всъщност това бе нещо, което трябваше да бъде крито, за да може приятелят му да е щастлив.

— Заслужавам омразата ти — беше му казал Уил с пресеклив глас. — Изложих те на опасност. Вярвах, че съм прокълнат и че всички, които държат на мен, ще умрат. Оставих се да се привържа към теб, да ми станеш близък като брат, излагайки те на опасността…

— Не е имало никаква опасност.

— Но аз вярвах, че има. Ако допра револвер до главата ти, Джеймс, и натисна спусъка, би ли имало някакво значение, че не съм знаел, че не е зареден?

Очите на Джем се бяха разширили, а после той се бе засмял меко.

— Наистина ли вярваш, че не знаех за твоята тайна? Мислиш ли, че бих се впуснал в приятелството ни със затворени очи? Не знаех какъв точно е товарът, легнал на плещите ти, ала бях наясно, че има такъв. — Той се бе изправил. — Усещах, че според теб ти си като отрова за всички в живота си, обгърнат от разрушителна сила, която ще ме прекърши. Възнамерявах да ти покажа, че няма да се счупя, че обичта не е толкова крехка, колкото си мислиш. Успях ли да го постигна?

Уил беше свил безпомощно рамене. Почти му се искаше Джем да му е ядосан. Така би било по-лесно. Никога не се бе чувствал по-малък, както когато бе изправен срещу огромната доброта на Джем. Помисли си за Сатаната на Милтън: „Посрамен, дяволът се стресна и усети как страшна добротата е“.[2]

— Ти ми спаси живота — казал бе той на глас.

По лицето на Джем се бе разляла усмивка, сияйна като изгрева над Темза.

— Това е всичко, което съм искал някога.

— Уил? — Тих глас го извади от унеса му. Беше Теса, която седеше насреща му в каретата. На фона на бледата светлина сивите й очи имаха цвят на дъжд. — За какво мислиш?

С усилие на волята той се изтръгна от прегръдката на спомените и прикова очи в лицето й. Лицето на Теса. Не носеше шапка, а качулката на брокатената й наметка бе отметната назад. Лицето й беше бледо… с високи скули и леко заострена брадичка. Уил си помисли, че никога не бе виждал толкова изразително лице. Всяка нейна усмивка се врязваше в сърцето му, сякаш мълния разполовяваше почерняло дърво; същото правеше и всеки неин тъжен поглед. Точно сега тя го съзерцаваше с печална загриженост, от която сърцето му се сви.

— За Джем — отвърна той съвършено искрено. — Мислех си за реакцията му, когато му разказах за проклятието на Марбас.

— Беше му мъчно за теб — незабавно му отговори Теса. — Знам, че е така — сам ми го каза.

— Но никога не ме е съжалявал — допълни Уил. — Джем винаги ми е давал точно това, от което се нуждаех, по начина, по който се нуждаех от него, дори и сам да не съм бил наясно какво точно ми трябва. Всички парабатаи са така отдадени. Няма как да не сме, след като даваме толкова много от себе си на другия, дори и ако той на свой ред ни дава сила. Ала с Джем е различно. В продължение на толкова много години се нуждаех от него, за да оцелея, и той ме опази жив. Мислех, че не знае, че го прави, но може би съм грешал.

— Може би — рече Теса. — Той не би сметнал нито една секунда от това усилие за пропиляна.

— Никога ли не е говорил с теб за това?

Девойката поклати глава. Малките й ръце, скрити в бели ръкавици, бяха свити в юмруци в скута й.

— Говори за теб единствено с огромна гордост, Уил. Възхищава ти се повече, отколкото подозираш. Когато научи за проклятието, сърцето му щеше да се пръсне от болка за теб, ала едновременно с това почувства и нещо като…

— Задоволство, че се е оказал прав?

Теса кимна.

— Винаги е вярвал, че си добър. И ето че най-сетне имаше доказателство.

— О, не съм толкова сигурен — горчиво каза Уил. — Да бъдеш добър и да бъдеш прокълнат не е едно и също.

Девойката се приведе напред и взе дланта му между своите. Допирът й беше като нажежен до бяло огън във вените му. Докосваше единствено ръкавиците, не кожата й, но това нямаше значение. „Вие ме възпламенихте и накарахте една купчина пепел да лумне в огън.“[3] Някога се бе чудил защо любовта винаги се описваше с думи, свързани с горене. Пожарът, бушуващ във вените му сега, му даде отговор.

— Ти си добър, Уил — каза тя. — Никой не би могъл да потвърди с по-голяма сигурност от мен колко добър си всъщност.

Бавно, защото не искаше тя да отдръпне ръцете си, Уил промълви:

— Знаеш ли, когато бяхме на петнайсет години, Янлуо, демонът, погубил родителите на Джем, най-сетне намери смъртта си. Чичото на Джем реши да напусне Китай и го покани да се премести заедно с него в Идрис. Той отказа — заради мен. Заяви, че човек не изоставя своя парабатай. Че това е част от клетвата. „Твоите люде ще бъдат мои люде.“ Чудя се, ако аз бях имал възможността да се върна при семейството си, дали бих постъпил по същия начин заради него.

— Та ти го правиш — рече Теса. — Сякаш не знам, че Сесили иска да се върнеш у вас заедно с нея. И си мислиш, че не съм наясно, че оставаш заради Джем.

— И заради теб. — Думите излязоха от устата на Уил, преди да успее да ги спре.

Теса отдръпна ръцете си от неговите и той се наруга, безмълвно и яростно: „Как може да си толкова глупав? Как можа, след цели два месеца? Толкова внимаваше. Любовта ти към нея е товар, който тя понася единствено от учтивост. Не го забравяй!“.

Ала Теса просто дърпаше завеските на каретата, която тъкмо бе спряла. Намираха се в началото на уличка с частни конюшни, над чийто вход висеше табела с надпис: „Всички кочияши трябва да водят конете си, докато минават под този свод“.

— Пристигнахме — обяви Теса, сякаш Уил не беше казал нищо.

Може би наистина беше така, помисли си той. Може би не беше изрекъл думите на глас. Може би чисто и просто полудяваше. Това определено не беше невъзможно при тези обстоятелства.

Вратата на каретата се отвори и хладният въздух на Челси нахлу в купето. Уил видя как момичето вдига глава, докато Сирил й помага да слезе, а после и той се присъедини към нея на калдъръмената уличка. Мястото миришеше на Темза. Преди укрепването на брега и построяването на крайбрежната улица, реката стигаше много по-близо до тази редица къщи, чиито ъгли бяха някак смекчени от светлика, който газениците пръскаха в мрака. Сега от реката ги делеше по-голямо разстояние, но във въздуха все още се долавяше миризмата на водите й, която беше смесица от сол, мръсотия и желязо.

Фасадата на номер 16 беше в джорджиански стил, от простички червени тухли и с еркерен прозорец, който се издаваше над предната врата. Имаше малък павиран двор и градина зад елегантна ограда с изящни спираловидни елементи.

Портата вече беше отворена. Теса влезе, изкачи стъпалата и почука на вратата, следвана само на крачка-две от Уил.

Вратата беше отворена от Улси Скот, облечен в яркожълт копринен халат, наметнат над панталони и риза. На едното око имаше златен монокъл, през който сега ги гледаше недружелюбно.

— Нарушавате ми спокойствието. Щях да накарам лакея да отвори и да ви отпрати, но мислех, че е някой друг — грубо каза той.

— Кой? — попита Теса.

Уил не смяташе, че това е най-важното в случая, но тя си беше такава — непрекъснато задаваше въпроси; човек можеше да я остави сама в някоя стая и тя щеше да започне да разпитва мебелите и растенията.

— Някой, който има абсент.

— Изпий достатъчно от това нещо и ще решиш, че ти си някой друг — подхвърли Уил. — Търсим Магнус Бейн — ако не е тук, просто ни кажи и няма да отнемаме повече от скъпоценното ти време.

Улси въздъхна, сякаш се предава.

— Магнус — извика той. — Твоето синеоко момче е тук.

В коридора зад него се разнесоха стъпки и магьосникът се появи в пълно вечерно облекло, сякаш идваше от бал. Колосана бяла риза и ръкавели, черен фрак и коса, която приличаше на груба тъмна коприна. Очите му се местеха между Уил и Теса.

— На какво дължа оказаната чест в тази късна доба?

— Услуга — каза Уил, но побърза да се поправи, когато веждите на Магнус подскочиха нагоре: — Въпрос.

Улси въздъхна и се отдръпна от вратата.

— Е, добре. Заповядайте в гостната.

Никой не им предложи да си свалят шапките или връхните дрехи и когато влязоха в гостната, Теса си махна ръкавиците и застана близо до огъня, протегнала ръце към него и потръпвайки лекичко. Косата й беше влажна плетеница от къдрици върху тила й и Уил си наложи да извърне поглед, преди да си е припомнил какво е усещането да сложи ръце там и да почувства как кичурите се увиват около пръстите му. В Института, където вниманието му беше отвличано от Джем и останалите, му беше по-лесно да не забравя, че не бива да мисли за нея по този начин. Ала тук, където имаше усещането, че се изправя срещу целия свят с Теса до себе си… чувството, че тя е тук заради него, а не, както беше разумно да се предположи, заради здравето на своя годеник, това беше почти невъзможно.

Улси се метна в едно кресло с тапицерия на цветя. Беше свалил монокъла от окото си и сега го въртеше около пръста си на дългата му златна верижка.

— Просто нямам търпение да чуя за какво става дума.

Магнус се приближи до камината и се облегна на полицата над нея, същинско олицетворение на млад джентълмен в нехайна домашна обстановка. Стаята беше боядисана в бледосиньо и украсена с картини, изобразяващи сиви скали, искрящи сини морета и хора в класически облекла. На Уил му се стори, че разпознава една репродукция на Алма-Тадема… или поне трябваше да е репродукция, нали така?

— Не зяпай стените, Уил — подхвърли Магнус. — От месеци насам не си се вясвал. Какво те води тук сега?

— Не исках да те притеснявам — промърмори той, което беше истина, но само донякъде. След като магьосникът бе доказал, че проклятието, което Уил вярваше, че тегне над него, не съществува, го беше избягвал — не понеже му беше ядосан, нито защото повече нямаше нужда от него, а защото видът на Магнус му причиняваше болка. Беше му написал кратко писмо, в което обясняваше какво се бе случило и че тайната му вече не е тайна. Беше споменал годежа на Джем и Теса. И го беше помолил да не му пише в отговор. — Но това… това е истинска криза.

Очите на Магнус се разшириха.

— Каква криза?

— Става дума за уин фен — обясни Уил.

— Всемогъщи боже — обади се Улси. — Не ми казвай, че глутницата ми отново е започнала да го взема?

— Не — отвърна младежът. — Защото не е останало нищо за вземане.

По лицето на магьосника си пролича, че започва да му просветва и Уил се зае да обясни положението, доколкото му беше възможно. Докато му разказваше, изражението на Магнус се промени толкова, колкото би се променило и това на котарака Чърч, когато някой му говореше. Магьосникът просто го наблюдаваше със златистозелените си очи.

— А без уин фен? — попита Магнус, когато Уил свърши разказа си.

— Джем ще умре — обади се Теса и се извърна от огнището. Бузите й бяха порозовели — дали от топлината, или от притеснение, Уил не беше сигурен. — Не веднага, но… до седмица. Тялото му не може да се справи без прашеца.

— Как го взема? — намеси се Улси.

— Разтворен във вода. Или пък го вдишва… Какво общо има това? — попита Уил.

— Нищо. Просто се чудех. Демонските наркотици са интересно нещо.

— За нас, които обичаме Джем, прашецът е нещо повече от „интересно нещо“. — Теса вирна брадичка и Уил си спомни как веднъж й бе казал, че прилича на Бодицея. Тя беше безстрашна и той я обожаваше заради това, дори когато смелостта й служеше, за да защити любовта й към друг мъж.

— Защо дойдохте при мен? — тихо попита Магнус.

— И преди сте ни помагали — каза Теса. — Помислихме си, че навярно бихте могли отново да го направите. Помогнахте с Де Куинси… както и на Уил с неговото проклятие…

— Не мислете, че съм постоянно на ваше разположение — заяви Магнус. — Помогнах с Де Куинси, защото Камила го поиска, а на Уил, защото той ми предложи услуга в замяна. Аз съм магьосник. И не служа на ловците на сенки безплатно.

— Аз не съм ловец на сенки. — Думите на момичето бяха последвани от мълчание.

— Хм — изсумтя Магнус и се извърна от огъня. — Разбирам, че трябва да те поздравя, Теса.

— Аз…

— За годежа ти с Джеймс Карстерс.

— О! — Тя се изчерви и вдигна ръка към гърлото си, където носеше подаръка от Джем — медальона на майка му. — Да. Благодаря.

Уил по-скоро почувства, отколкото видя как Улси мести очи между тях тримата и умът, скрит зад тези очи, изследва, вади си заключения, забавлява се.

Раменете на младежа се напрегнаха.

— На драго сърце ще ти предложа нещо в замяна — съобщи той. — Този път. Друга услуга или каквото поискаш. За уин фена. Ако става въпрос за пари, мога да уредя… тоест, бих могъл да опитам…

— Може и да съм ви помогнал преди — поде Магнус, — но това… — Въздъхна. — Помислете, и двамата. Ако някой изкупува уин фена в страната, значи си има причина да го прави. А кой има причина да го прави?

— Мортмейн — прошепна Теса, преди Уил да успее да го каже. Той все още помнеше разговора си с Джем:

„Хората на Мортмейн изкупуват запасите от уин фен в Ийст Енд. Убедих се в това. Ако го свършиш, а той е единственият, който го предлага…“

„Можем да се окажем в негова власт — бе казал Джем. — Освен ако, разбира се, не искаш да ме оставиш да умра, което би било най-разумното, всъщност.“

Ала с достатъчно уин фен, за да им стигне за цяла година, Уил бе решил, че не ги грози опасност. Беше помислил, че Мортмейн ще открие друг начин да ги тормози и измъчва, защото несъмнено щеше да види, че планът му не може да сработи. И през ум не му беше минало, че запаси за една година биха могли да свършат за осем седмици.

— Не искаш да ни помогнеш — заяви Уил. — Не искаш да се окажеш в положението на враг на Мортмейн.

— Е, можеш ли да го виниш? — Улси се изправи във вихрушка от жълта коприна. — Какво бихте могли да му предложите, което да си струва риска, на който ще се изложи?

— Ще ви дам всичко — каза Теса с нисък глас, при чийто звук Уил изтръпна до кости. — Абсолютно всичко, ако само ни помогнете да спасим Джем.

Магнус стисна шепа от черната си коса.

— Господи, ама че сте и двамата. Мога да поразпитам наоколо. Да проследя някои от по-необичайните търговски маршрути. Старата Моли…

— Бях при нея — прекъсна го Уил. — Нещо така я е наплашило, че отказва дори да изпълзи от гроба си.

Улси изсумтя.

— И този факт не ти говори нищо, малки ловецо на сенки? Наистина ли си заслужава всичко това, само и само да удължите живота на приятеля си с някой и друг месец, най-много година? Той така или иначе ще умре. И колкото по-скоро се случи това, толкова по-скоро можеш да имаш годеницата му, онази, в която си влюбен. — Той обърна развеселения си поглед към Теса. — Несъмнено броиш с голямо нетърпение дните, докато той издъхне.

Уил не беше сигурен какво точно се случи след това; изведнъж над всичко сякаш се спусна бяла пелена, а монокълът на Улси полетя през стаята. Главата на Уил се удари в нещо, върколакът беше под него, ритайки и ругаейки, и двамата се търкаляха по килима. Остра болка прониза китката му, когато Улси го одра. От това главата му най-сетне се проясни и той си даде сметка, че върколакът го беше притиснал към земята; очите му бяха станали жълти, зъбите му, остри като ками, бяха оголени и готови да го ухапят.

— Престанете! Спрете! — Теса, която все още бе до камината, беше грабнала един ръжен.

Давейки се, ловецът на сенки сложи ръка върху лицето на Улси и го оттласна от себе си. Долноземецът изкрещя и изведнъж тежестта изчезна от гърдите на Уил — Магнус беше вдигнал върколака и го беше бутнал настрани. След това ръцете на магьосника сграбчиха младежа за якето и той усети как го издърпват от стаята. Улси се взираше след тях, притиснал ръка до лицето си, където сребърният пръстен на Уил беше изгорил скулата му.

— Пусни ме! Пусни ме! — Уил се съпротивляваше, ала хватката на Магнус беше като стомана. Той прекоси коридора и го вкара в една полуосветена библиотека. Момчето най-сетне се отскубна, в същия миг, в който магьосникът го пусна, в резултат на което залитна не особено изящно и се блъсна в облегалката на един диван, тапициран с червено кадифе. — Не мога да оставя Теса сама с Улси…

— Непорочността й едва ли е в опасност точно в неговата компания — сухо отбеляза Магнус. — Улси ще се държи добре, което едва ли може да се каже и за теб.

Уил бавно се обърна, бършейки кръвта от лицето си.

— Гледаш ме сърдито — каза той. — Приличаш на Чърч, точно преди да ухапе някого.

— Да се сбиеш с главата на Претор Лупус… — горчиво отвърна Магнус. — Знаеш ли какво би направила глутницата му с теб, стига само да има оправдание? Ти май наистина искаш да умреш, а?

— Не искам. — Отговорът на Уил учуди мъничко дори самия него.

— Не знам защо изобщо ти помогнах.

— Харесваш счупените неща.

Магнус направи две крачки и като улови лицето му между дългите си пръсти, повдигна брадичката му нагоре.

— Ти не си Сидни Картън. Каква полза от това да загинеш заради Джеймс Карстерс, когато той така или иначе умира?

— Защото, ако го спася, ще си е струвало…

— Господи! — Очите на Магнус се присвиха. — Какво си струва? Какво би могло да си струва?

— Всичко, което съм изгубил! — изкрещя Уил. — Теса!

Магнус отпусна ръце. След това направи няколко крачки назад, като вдишваше и издишваше бавно, сякаш се молеше за търпение.

— Съжалявам — каза най-сетне. — За онова, което каза Улси.

— Ако Джем умре, не мога да бъда с Теса. Защото ще е все едно съм чакал да се случи точно това или съм се зарадвал на смъртта му, понеже благодарение на нея мога да имам годеницата му. А аз нямам намерение да бъда такъв човек. Няма да извлека полза от смъртта му. Така че той трябва да живее. — Уил свали ръка. Ръкавът му беше почервенял от кръв. — Това е единственият начин, по който случващото се някога ще означава каквото и да било. В противен случай то би било просто…

— Безсмислено, ненужно страдание и болка? Предполагам няма да помогне особено, ако изтъкна, че животът е именно това. Добрите страдат, злото процъфтява, а всичко тленно отминава.

— Искам нещо повече от това — рече Уил. — Ти ме накара да искам повече. Показа ми, че съм прокълнат само защото бях избрал да повярвам, че е така. Каза ми, че има надежда, смисъл. А сега искаш да обърнеш гръб на онова, което сам създаде.

Магнус се изсмя кратко.

— Ти си непоправим.

— Чувал съм го и преди. — Младежът се отдръпна от дивана и направи гримаса. — Значи ще ми помогнеш?

— Ще ти помогна. — Магьосникът посегна към ризата си и извади нещо, което висеше на верижка и грееше с мека алена светлина. Квадратен червен камък. — Вземи го — каза и го сложи в ръката на Уил, който го погледна учудено.

— Не беше ли на Камила?

— Аз й го подарих. — За миг устните на Магнус се извиха горчиво. — Миналия месец тя ми върна всички подаръци, които съм й правил. Няма причина да не го вземеш. Предупреждава, когато наблизо има демони. Може да действа и с онези създания с часовников механизъм на Мортмейн.

— Истинската любов никога не умира — преведе Уил надписа, инкрустиран на гърба на камъка, разчитайки го на светлината, долитаща откъм коридора. — Не мога да го нося, Магнус. Твърде е красиво за мъж.

— Същото важи и за теб. Върви си вкъщи и се оправи. Ще ти се обадя веднага щом науча нещо. — Той го погледна изпитателно. — А междувременно се постарай да бъдеш достоен за помощта ми.

— Ако се приближиш до мен, ще ти разбия главата с ръжена — заплаши Теса, размахвайки го между себе си и Улси, сякаш държеше меч.

— Не се и съмнявам, че ще го направиш. — Върколакът я гледаше с неохотен респект, докато попиваше кръвта от брадичката си с носна кърпичка с монограм. Уил също беше изцапан с кръв — своята и тази на Улси, а сега несъмнено беше в някоя от другите стаи и я размазваше навсякъде. Младежът открай време не държеше особено на чистотата и подредеността, особено когато беше обзет от силни емоции. — Виждам, че си започнала да приличаш на ловците на сенки, които сякаш обожаваш. Какво те прихвана, та си се сгодила за един от тях? При това такъв, който е на смъртен одър?

В гърдите на момичето лумна гняв и тя си помисли дали да не го удари с ръжена, дори и без да се е опитал да се приближи. Докато се биеше с Уил обаче, се беше движил забележително бързо и тя се съмняваше, че изгледите й са особено добри.

— Не познавате Джеймс Карстерс, така че не говорете за него.

— Обичаш го, нали? — Улси успя някак да придаде неприятно звучене на думите си. — Но си влюбена и в Уил.

Теса цялата се смрази. Знаеше, че Магнус е наясно с любовта на Уил към нея, но мисълта, че онова, което тя изпитваше, е изписано върху лицето й, беше прекалено ужасяваща.

— Не е вярно.

— Лъжкиня. Сериозно, какво толкова, ако единият от тях умре? Винаги ще имаш чудесен резервен вариант.

Тя си помисли за Джем: изражението на лицето му, очите, затворени съсредоточено, докато свиреше на цигулка, извивката на устните му, когато се усмихваше, пръстите му — така нежни в дланта й… всичко у него й беше неизразимо скъпо.

— Ако имахте две деца, бихте ли казали, че не е толкова страшно, ако едното умре, защото ще ви остане другото? — попита тя.

— Човек може да обича две деца. Ала с романтична любов може да отдаде сърцето си само на едного — отвърна Улси. — Такава е природата на Ерос, нали? Така твърдят романите, макар самият аз да нямам опит в това отношение.

— С времето разбрах нещо за романите — рече Теса.

— И какво е то?

— Че не са верни.

Улси повдигна лекичко едната си вежда.

— Ти си интересно създание. Бих казал, че ми е ясно какво виждат у теб двете момчета, но… — Той сви рамене. Върху раздрания му от боя жълт халат се бе проточила дълга ивица кръв. — Жените са нещо, което никога не съм разбирал.

— Какво у тях ви се струва толкова загадъчно, господине?

— Най-вече — смисълът от тях.

— Е, все трябва да сте имали майка.

— Някоя ме е родила, да — каза Улси без особен ентусиазъм. — Почти не си я спомням.

— Може и да е така, но без жена изобщо не бихте съществували, нали? Колкото и безполезни да ви се струваме, ние сме по-умни, по-решителни и по-търпеливи от мъжете. Вие може и да сте по-силни, но жените издържат повече.

— Това ли правиш и ти? „Издържаш“? Без съмнение една сгодена жена би трябвало да е по-щастлива. — Очите му се впиха пронизващо в нея. — „Ако едно сърце се раздели против себе си, то не ще може да устои“, както казват. Обичаш и двамата и това те раздира.

— Дом — поправи Теса.

Едната вежда на Улси подскочи.

— Моля?

— „Ако един дом се раздели против себе си, този дом не ще може да устои.“[4] Не сърце. Навярно е по-добре да не се опитвате да използвате цитати, които не знаете съвсем.

— А за теб навярно ще е по-добре да престанеш да се самосъжаляваш — рече той. — Огромен късмет е човек да срещне дори една голяма любов в живота. Ти си открила две.

— Казва онзи, който няма нито една.

— Ох! — Улси сложи ръка върху сърцето си и залитна назад, сякаш щеше да припадне. — Гълъбчето можело да хапе. Много добре, ако не искаш да обсъждаме лични теми, защо не поговорим за нещо по-общо? Като природата ти, например. Магнус изглежда убеден, че си магьосница, но аз не съм толкова сигурен. Според мен у теб тече и кръв на феи, защото какво друго е превъплътяването, ако не магия на илюзиите? А кой няма равен на себе си в магията и илюзиите, ако не феите?

Теса се замисли за синьокосата фея на тържеството у Бенедикт, която бе заявила, че познава майка й, и дъхът й спря за миг. Преди обаче да успее да каже каквото и да било, на вратата се показаха Магнус и Уил, който, както можеше да се очаква, беше окървавен и намръщен. Той погледна първо Теса, а след това Улси и се изсмя.

— Май беше прав, Магнус. Теса не я грози опасност от негова страна. Виж, за обратното не съм толкова сигурен.

— Теса, миличка, остави ръжена — каза магьосникът и протегна ръка. — Улси може да бъде отвратителен, но съществуват по-добри начини за справяне с настроенията му.

С един последен свиреп поглед към върколака, Теса подаде ръжена на Магнус. След това отиде да си вземе ръкавиците, а Уил — палтото и наоколо настана бъркотия от движение и гласове. Теса чу как Улси се разсмя, но не му обърна почти никакво внимание — то цялото беше насочено към спътника й. По изражението му вече й беше станало ясно, че каквото и да си бяха казали двамата с магьосника насаме, то не беше решило проблема с наркотика на Джем. Уил имаше измъчен и мъничко страшен вид. От кръвта, опръскала високите му скули, синевата на очите изпъкваше още повече.

Магнус ги изпрати до входната врата, където хладният вятър блъсна Теса като вълна. Тя опъна ръкавиците си и кимна за довиждане на магьосника, който затвори вратата, оставяйки ги с Уил сами в нощта.

Темза проблясваше от другата страна отвъд дърветата, улицата и дигата, а газените фенери по моста „Батърсий“ осветяваха водата — нощен пейзаж в синьо и златно. Сянката на каретата се виждаше под дърветата до портата. Над тях луната ту се появяваше, ту изчезваше между облаците, плаващи по небето.

Уил беше съвършено неподвижен.

— Теса…

Гласът му беше особен и някак задавен. Тя бързо се приближи до него и вдигна поглед към лицето му. Обикновено променливо като лунната светлина, сега то сякаш се беше вкаменило.

— Магнус каза ли, че ще помогне? — попита го шепнешком.

— Ще се опита, но… начинът, по който ме гледаше… беше му жал за мен, Тес. Това означава, че няма надежда, нали? Ако дори Магнус смята, че усилията ни са обречени, няма какво да направя, нали?

Теса сложи ръка върху неговата. Той не помръдна. Толкова бе странно да е така близо до него, да усеща познатото му присъствие, след като в продължение на месеци се бяха избягвали един друг и почти не бяха разговаряли. Той дори бе отказвал да срещне очите й. А ето че сега беше тук и миришеше на сапун и дъжд, на кръв и Уил…

— Вече направи толкова много — прошепна тя. — Магнус ще се опита да помогне, а ние ще продължим да търсим и може би все нещо ще изскочи. Не бива да губиш надежда.

— Знам. Знам го. И въпреки това сърцето ми е сковано от такъв ужас, сякаш е ударил последният ми час. И преди съм изпитвал отчаяние, Тес, но никога такъв страх. И все пак знаех… винаги съм знаел…

„Че Джем ще умре.“ Теса не го каза на глас и думите увиснаха неизречени между тях.

— Кой съм аз? — прошепна Уил. — В продължение на години се преструвах на нещо различно от това, което съм, а после се възрадвах, задето отново мога да се върна към истинското си „аз“, само за да открия, че такова всъщност няма. Бях обикновено дете, превърнах се в не особено добър мъж, ала вече не знам как да бъда нито едното, нито другото. Не знам какво съм и когато Джем си отиде, няма да има кой да ми го показва.

— Аз знам точно кой си. Ти си Уил Херондейл — бе всичко, което Теса каза. В следващия миг ръцете му я обгърнаха, а главата му се отпусна на рамото й.

В първия момент тя се вкамени от изненада, а после предпазливо отвърна на прегръдката му, държейки го в обятията си, докато той потръпваше. Това не беше плач, а нещо различно, някакъв пристъп, сякаш се давеше. Теса знаеше, че не би трябвало да го докосва, но не можеше да си представи, че Джем би искал от нея да отблъсне Уил в миг като този. Не, тя не можеше да заеме мястото на Джем в живота му, не можеше да бъде неговият компас, който неизменно сочи север, но поне можеше да направи товара, легнал върху плещите му, малко по-лек.

— Искаш ли тази направо ужасна кутия за енфие, която някой ми подари? Сребърна е, така че не мога да я докосна — каза Улси.

Магнус, който стоеше до еркерния прозорец, дръпнал пердето съвсем мъничко, колкото да вижда Уил и Теса, които се бяха вкопчили един в друг, сякаш животът им зависеше от това, изсумтя неясно в отговор.

Върколакът извъртя очи.

— Още ли са там?

— Да.

— Объркана работа е това романтичната любов — рече Улси. — Нашият начин е далеч по-добър. Единственото, което има значение, е физическото.

— Да. — Двойката млади влюбени най-сетне се бяха пуснали, макар че продължаваха да се държат за ръце. Теса като че ли увещаваше Уил да слезе по стъпалата. — Мислиш ли, че щеше да се ожениш, ако нямаше племенници, които да продължат семейното име?

— Предполагам, че щеше да ми се наложи. Да викнем Божието име за Англия, Хари, Сейнт Джордж и Претор Лупус![5] — изсмя се Улси. Беше си налял чаша червено вино от гарафата върху бюфета и сега я въртеше небрежно, загледан в нейните непрестанно променящи се дълбини. — Дал си медальона на Камила на Уил — отбеляза той.

— Откъде знаеш? — Магнус участваше в разговора само с половината от ума си, другата половина следеше как младежите отиват към каретата. Въпреки разликата в ръста и фигурите им, изглеждаше така, сякаш момичето крепеше ловеца на сенки.

— Носеше го, когато излезе от стаята с него, но не и когато се върна. Предполагам не си му казал каква е истинската му стойност? Не си му обяснил, че носи рубин, който струва повече от целия Институт?

— Не го исках — обясни магьосникът.

— Трагично напомняне за една изгубена любов?

— Не подхождаше на тена ми. — Уил и Теса вече бяха в каретата и кочияшът им опъваше юздите. — Мислиш ли, че има шанс за него?

— Шанс за кого?

— За Уил Херондейл. Да бъде щастлив.

Върколакът въздъхна поривисто и остави чашата си.

— Има ли шанс ти да бъдеш щастлив, ако той не е?

Магнус не отговори.

— Влюбен ли си в него? — Във въпроса на Улси имаше единствено любопитство и нито помен от ревност.

Магьосникът се зачуди какво ли бе да имаш подобно сърце, или по-скоро — изобщо да нямаш сърце.

— Не — отвърна му той. — И аз съм се питал същото, но отговорът е „не“. Става дума за нещо различно. Имам чувството, че съм му длъжен. Чувал съм да казват, че когато спасиш живот, си отговорен за него. Ако той никога не открие щастието, ще ми се струва, че съм го разочаровал. Ако не може да има момичето, което обича, ще ми се струва, че съм го разочаровал. Ако не успея да спася живота на неговия парабатай, ще ми се струва, че съм го разочаровал.

— Значи ще го разочароваш — каза Улси. — А междувременно, докато ти униваш и търсиш уин фен, аз мисля да попътувам из провинцията. Градът ужасно ме потиска през зимата.

— Прави каквото искаш. — Магнус пусна завесата, скривайки каретата на Уил и Теса, която тъкмо се изгубваше от погледа му.

До: Консул Джосая Уейланд

От: Инквизитор Виктор Уитлоу

Джосая,

С дълбока тревога научих за писмото ти до Съвета относно Шарлот Брануел. Тъй като с теб се познаваме отдавна, смея да се надявам, че с мен ще бъдеш по-открит, отколкото с тях. Има ли някакъв проблем с Шарлот, който те безпокои? Баща й беше скъп приятел и на двама ни и не знам тя да е постъпила непочтено дори веднъж в живота си.

Разтревожено твой,

Виктор Уитлоу

[1] Възхвала на Венера (богинята на любовта). — Бел.прев. ↑

[2] „Изгубеният рай“, Джон Милтън, превод Александър Шурбанов. — Бел.прев. ↑

[3] Из „Повест за два града“, превод Димитър Стефанов. — Бел.прев. ↑

[4] Цитат от Новия завет, Марк 3:25. — Бел.прев. ↑

[5] Перифразиран цитат от шекспировата пиеса „Хенри V“. — Бел.прев. ↑

6

И НЕКА МРАКЪТ

Любов и Мъка нека се прегърнат, та да не изтлеят

и нека мракът гарвановия си блясък задържи:

далеч по-сладко е от загуба да се опиеш,

и да танцуваш със смъртта, от скръб да виеш.

Алфред, лорд Тенисън, „In Memoriam A.H.H.“

До: Инквизитор Виктор Уитлоу

От: Консул Джосая Уейланд

Пиша ти това писмо с немалка доза трепет, Виктор, въпреки че се познаваме от толкова години. Чувствам се малко като пророчицата Касандра, обречена да знае истината, ала никой да не й вярва. Навярно именно моят хюбрис издигна Шарлот Брануел до мястото, което заема сега и от което ме измъчва.

Тя непрекъснато подронва авторитета ми и се боя, че това ще доведе до сериозна нестабилност в Клейва. Онова, което за нея би трябвало да е истинска катастрофа (да открие, че под покрива си е подслонявала шпиони, съучастничеството на момичето Лъвлис в кроежите на Магистъра), бе превърнато в триумф. В очите на Анклава обитателите на Института са тези, които разкриха Магистъра и го прогониха от Лондон. Това, че никой не го е виждал, нито чувал от няколко месеца насам, се счита за резултат от добрата преценка на Шарлот, а не (каквато подозирам, че е истината) за тактическо оттегляне за прегрупиране на силите от негова страна. Макар да съм консул и да ръководя Клейва, струва ми се, че това ще остане в историята като времето на Шарлот Брануел, а моето наследство ще потъне в забрава…

До: Инквизитор Виктор Уитлоу

От: Консул Джосая Уейланд

Виктор,

Макар искрено да ценя загрижеността ти, всичките ми тревоги относно Шарлот Брануел бяха изразени в писмото ми до Съвета.

Нека Ангелът укрепи сърцето ти в тези смутни времена,

Джосая Уейланд

В началото по време на закуската цареше мълчание. Братята Лайтууд слязоха заедно, и двамата — унили; Гейбриъл почти не говореше, ако не се броеше това, че помоли Хенри да му подаде маслото. Сесили се беше настанила в далечния край на масата и четеше, докато се хранеше; Теса копнееше да види заглавието на книгата й, но девойката я бе сложила под такъв ъгъл, че това беше невъзможно. Под очите на Уил, който седеше срещу Теса, имаше тъмни сенки от недоспиване — спомен от изпълнената им със събития нощ. Самата Теса пък побутваше неохотно своето кеджири[1], потънала в мълчание, докато вратата не се отвори и Джем не се присъедини към тях.

Теса вдигна очи, обзета едновременно от изненада, но и удоволствие. Не изглеждаше твърде болен, по-скоро уморен и блед. Той се настани до нея с изящно движение.

— Добро утро.

— Изглеждаш много по-добре, Джеми — отбеляза Шарлот с удоволствие.

„Джеми?“ Теса погледна развеселено към Джем, който сви рамене и й отвърна с леко снизходителна усмивка.

Теса погледна през масата и видя, че Уил ги наблюдава. Очите й срещнаха неговите само за миг и в тях се появи въпрос. Възможно ли бе по някакъв начин той да беше открил още уин фен в периода от връщането им вкъщи и тази сутрин? Ала не, младежът изглеждаше точно толкова учуден, колкото и тя.

— Наистина съм по-добре — отвърна Джем. — Мълчаливите братя много ми помогнаха.

Той посегна да си налее чаша чай и годеницата му смущаващо ясно видя как костите и сухожилията в тънката му китка се раздвижиха. Когато Джем остави чайника, тя посегна към другата му ръка под масата и я улови. Слабите му пръсти се обвиха успокояващо около нейните.

Откъм кухнята долетя гласът на Бриджет:

Студен е вятърът таз’ вечер, мила,

студени капки ронят небесата;

че онзи, който обич в мен за първи път разпали

уви, смъртта си срещна във гората.

За своя мил ще сторя туй, което

една девица за любимия си може да направи:

до гроба му приседнала, аз ще ридая клето

година цяла и един ден отгоре.

— В името на Ангела, тя е наистина потискаща — обади се Хенри и остави вестника право върху чинията пред себе си, при което единият му край се натопи в жълтъка. Шарлот отвори уста, сякаш за да възрази, но я затвори, без да каже нищо. — Пее само за разбити сърца, смърт и несподелена любов.

— Е, повечето песни са за това — отбеляза Уил. — Споделената любов е идеална, но от нея трудно ще излезе свястна балада.

Джем вдигна очи, но преди да успее да каже каквото и да било, из целия Институт отекна силен кънтеж. Теса вече познаваше лондонския си дом достатъчно добре, за да знае, че това е входният звънец. Едновременно, сякаш главите им бяха закачени на пружини, всички погледнаха към Шарлот.

Придобила изведнъж леко стреснат вид, Шарлот остави вилицата си.

— О, боже. Канех се да ви кажа нещо, но…

— Госпожо? — Беше Софи, влязла в стаята с поднос в едната ръка. Теса не можеше да не забележи, че макар Гидеон да не откъсваше очи от нея, тя избягваше да срещне погледа му, а бузите й порозовяха лекичко. — Консул Уейланд е на долния етаж и иска да говори с вас.

Шарлот взе сгънатото листче от подноса, погледна го, въздъхна и каза:

— Много добре. Покани го да се качи горе.

Софи изчезна сред вихрушка от поли.

— Шарлот? — Хенри звучеше озадачен. — Какво става?

— Да, и аз питам. — Приборите на Уил издрънчаха върху чинията му. — Консулът? Да прекъсва закуската ни? Какво може да очакваме занапред? Посещение за чаша чай от инквизитора? Пикници с Мълчаливите братя?

— Пай с патешко месо в парка — промърмори Джем под носа си и двамата с Уил си размениха мимолетни усмивки, преди вратата да се отвори и консулът да нахлуе вътре.

Консул Уейланд беше едър широкоплещест мъж с яки ръце и одеждите му винаги падаха някак странно от раменете му. Русата брада му придаваше вид на викинг и точно в този миг лицето му имаше буреносно изражение.

— Шарлот — започна той направо, — тук съм, за да говорим за Бенедикт Лайтууд.

Разнесе се леко шумолене — пръстите на Гейбриъл бяха стиснали покривката на масата. Гидеон леко сложи ръка върху китката му, за да го успокои, но консулът вече се беше обърнал към тях.

— Гейбриъл — заяви той. — Мислех, че ще отидеш у семейство Блекторн заедно със сестра си.

Младежът стисна дръжката на чашата си.

— Те са твърде покрусени от загубата на Рупърт — отвърна. — Не мислех, че точно сега е най-подходящият момент да им се натрапвам.

— Е, ти пък оплакваш загубата на баща си, не е ли така? — каза консулът. — Споделената скръб е половин скръб.

— Консул Уейланд… — започна Гидеон, хвърляйки разтревожен поглед към брат си.

— Макар че навярно би било малко неловко да живееш заедно със сестра си, когато тя те е обвинила в убийство.

Гейбриъл издаде звук, сякаш някой го беше залял с вряла вода. Гидеон хвърли салфетката и се изправи.

— Татяна е направила какво?

— Чу ме — отвърна консулът.

— Не беше убийство — обади се Джем.

— Така твърдите вие — рече консулът. — На мен ми беше доложено, че е било.

— Беше ли ви доложено също така, че Бенедикт се беше превърнал в гигантски червей? — поиска да узнае Уил и Гейбриъл го погледна учудено, сякаш изобщо не беше очаквал именно той да му се притече на помощ.

— Уил, моля те — намеси се Шарлот. — Консул Уейланд, вчера ви уведомих, че Бенедикт Лайтууд беше открит в последния стадий на астриола…

— Каза ми, че е имало битка, в която той е бил убит — отвърна мъжът. — Ала на мен ми беше съобщено, че е бил болен от шарка, в резултат на което е бил преследван и убит, въпреки че не е оказал никаква съпротива.

Уил, чиито очи подозрително блестяха, понечи да проговори отново, ала Джем се пресегна и затисна устата му с ръка.

— Не разбирам — каза той, заглушавайки сподавените протести на Уил, — как е възможно да знаете, че Бенедикт Лайтууд е мъртъв, но не и как е умрял. Няма тяло, защото той беше повече демон, отколкото човек, и когато бе убит, се изпари, както става с демоните. Ала изчезналите слуги… смъртта на съпруга на Татяна…

Консулът изглеждаше уморен.

— Татяна Блекторн казва, че група ловци на сенки от Института са убили баща й и че Рупърт загинал в схватката.

— А спомена ли, че баща й изяде съпруга й? — попита Хенри, вдигайки най-сетне поглед от вестника си. — О, да. Изяде го. Оставяйки кървавия му ботуш в градината, където го намерихме. По него имаше следи от зъби. Интересно ми е да узная как нещо такова би могло да е злополука.

— И това ако не е оказване на съпротива… — додаде Уил. — Да изядеш собствения си зет, имам предвид. Макар че, разбира се, във всички семейства има пререкания.

— Не смяташ сериозно — вметна Шарлот, — че червеят… че Бенедикт би могъл да бъде надвит и взет в плен, нали, Джосая? Та той беше в последния стадий на шарката! Беше полудял и се беше превърнал в червей!

— Възможно е първо да се е превърнал в червей и после да е полудял — изтъкна Уил дипломатично. — Не можем да сме напълно сигурни.

— Татяна е изключително разстроена — каза консулът. — Обмисля дали да не поиска обезщетение…

— Тогава ще го платя. — Гейбриъл оттласна стола си назад и се изправи. — До края на живота си ще давам заплатата си на глупавата ми сестра, ако това иска, но няма да призная, че съм извършил нещо грешно… нито аз, нито някой от нас. Да, стрелата ми се заби в окото му. Окото на червея. И бих го направил отново. Каквото и да бе онова нещо, то вече не беше баща ми.

След думите му се възцари мълчание. Дори консулът сякаш нямаше готов отговор подръка. Сесили беше оставила книгата си на масата и местеше изпитателен поглед между Гейбриъл и консула.

— Извинете ме, консул Уейланд, но каквото и да ви е наговорила Татяна, тя не знае истината за ситуацията — продължи Гейбриъл. — Единствено аз бях в къщата заедно с баща ми, докато болестта му се влошаваше. Бях сам с него, докато полудяваше през последните две седмици. Най-сетне дойдох тук и помолих брат си за помощ. Шарлот бе така добра да постави на мое разположение своите ловци на сенки. Докато се върнем в къщата, създанието, което някога беше баща ми, бе разкъсало съпруга на сестра ми на парчета. Уверявам ви, консул Уейланд, че нямаше никакъв начин татко да бъде спасен. Биехме се за живота си.

— Тогава защо Татяна…

— Защото е унижена — обади се Теса, проговаряйки за първи път, откакто консулът беше влязъл в стаята. — Сама ми го каза. Разчуе ли се за демонската шарка, това ще опетни семейното име. Предполагам, че се опитва да измисли някаква алтернативна история с надеждата вие да я повторите на Съвета. Ала ви лъже.

— Наистина, консул Уейланд — намеси се и Гидеон. — Кое ви се струва по-логично? Че всички сме полудели и сме убили баща ми, а сега синовете му се опитват да покрият истината, или че Татяна лъже? Тя никога не обмисля нещата докрай и вие го знаете.

— Ако вярвате, че с такава лека ръка бих извършил отцеубийство — каза Гейбриъл, сложил ръка върху стола на брат си, — отведете ме на разпит в Града на тишината.

— Това навярно би било най-разумният подход.

При тези думи на консула Сесили така тресна чаената си чаша върху масата, че всички подскочиха.

— Не е честно — заяви тя. — Той казва истината. Всички ние казваме истината. Не може да не го знаете.

Консулът я измери с продължителен преценяващ поглед, след което се обърна към Шарлот.

— Очакваш да ти имам доверие? И все пак криеш постъпките си от мен. Действията имат последствия, Шарлот.

— Джосая, съобщих ти за случилото се в дома на семейство Лайтууд веднага след като всички се прибраха и се уверих, че са добре…

— Трябваше да ми кажеш по-рано — отсече консулът. — В мига, в който Гейбриъл е пристигнал. Не е ставало дума за рутинна мисия. Както стоят нещата, ти сама си се поставила в положение, в което трябва да те защитавам, въпреки факта, че сте нарушили протокола и сте отишли на тази мисия, без одобрението на Съвета.

— Нямаше време…

— Достатъчно — прекъсна я консулът с глас, който говореше, че изобщо не беше достатъчно. — Гидеон и Гейбриъл ще дойдат с мен в Града на тишината, за да бъдат разпитани. — Шарлот понечи да възрази, но той вдигна ръка. — От наложителна важност е момчетата Лайтууд да бъдат оправдани от Мълчаливите братя; така ще избегнем нежелана бъркотия, а аз ще мога да отхвърля искането на Татяна за обезщетение. Вие двамата — тук консулът се обърна към тях, — слезте и ме чакайте при каретата. Тримата ще отидем в Града на тишината заедно. Когато братята приключат с вас, ако не открият нищо интересно, ще ви върнем тук.

— Ако не открият — отвратено повтори Гидеон.

След това улови брат си за раменете и го изведе от стаята. Докато Гидеон затваряше вратата зад гърба си, Теса забеляза нещо да проблясва върху ръката му. Той отново носеше пръстена на Лайтууд.

— Добре — рече консулът и се обърна към Шарлот. — Защо не ми съобщи в мига, в който хората ти се завърнаха и ти казаха, че Бенедикт е мъртъв?

Ръководителката на Института не откъсваше очи от чашата с чай, устните й бяха свити в тънка черта.

— Исках да защитя момчетата — отговори тя. — Исках да получат поне малко спокойствие и почивка. Малко покой, след като баща им беше умрял пред очите им, преди да започнеш да им задаваш въпроси, Джосая!

— Това далеч не е всичко — продължи консулът, без да обръща внимание на изражението й. — Книгите и записките на Бенедикт. Татяна ни каза за тях. Претърсихме къщата му, ала дневниците му ги няма и писалището му е празно. Това разследване не е твое, Шарлот; тези документи принадлежат на Клейва.

— Какво търсите в тях? — попита Хенри, отмествайки вестника от чинията си. Звучеше така, сякаш не се интересува особено от отговора, но в очите му имаше суров блясък, който беше в разрез с привидното му безразличие.

— Информация за връзката му с Мортмейн. Информация за който и да било друг член на Клейва, който би могъл да е имал нещо общо с Мортмейн. Улики за местонахождението на Мортмейн…

— И устройствата му? — попита Хенри.

Консулът млъкна по средата на изречението.

— Устройствата му?

— Адските устройства. Армията му от автоматони. Тя е създадена, с цел да унищожава ловци на сенки и той възнамерява да я впрегне срещу нас — обясни очевидно възстановилата се Шарлот, докато оставяше салфетката си на масата. — Всъщност, ако може да се вярва на все по-неразбираемите бележки на Бенедикт, този момент ще настъпи по-скоро, отколкото си мислим.

— Значи наистина сте взели записките и дневниците му. Инквизиторът беше сигурен в това. — Консулът потърка очи с опакото на ръката си.

— Естествено, че ги взех. И разбира се, че ще ви ги дам. От самото начало възнамерявах да го сторя. — Изцяло овладяна, Шарлот вдигна сребърното звънче до чинията си и позвъни. Когато Софи се появи, тя й прошепна нещо и с един реверанс към консула момичето отново излезе.

— Трябваше да оставиш документите на мястото им, Шарлот. Процедурата е такава — каза консулът.

— Нямаше причина да не ги погледна…

— Трябва да се доверяваш на моята преценка и на тази на Закона. Да защитиш момчетата Лайтууд не е по-важно от това да открием местонахождението на Мортмейн, Шарлот. Не ти ръководиш Клейва. Ти си част от Анклава и ще се отчиташ пред мен. Ясно ли е?

— Да, консул Уейланд — каза Шарлот, докато Софи се връщаше в стаята с наръч листове, които подаде безмълвно на консула. — Следващия път, когато един от нашите почитаеми членове се превърне в червей и изяде друг от почитаемите ни членове, незабавно ще ви уведомя.

Консулът стисна челюст.

— Баща ти ми беше приятел — рече той. — Имах му доверие и поради тази причина вярвах и на теб. Не ме карай да съжалявам, че те назначих, нито за подкрепата, която ти оказах, когато Бенедикт Лайтууд се опита да оспори властта ти.

— Та ти беше на негова страна! — извика Шарлот. — Когато той предложи да ми бъдат отпуснати едва две седмици за довършването на една невъзможна задача, ти се съгласи! Не изрече и дума в моя защита! Ако не бях жена, никога не би постъпил по този начин.

— Ако не беше жена — отвърна консулът, — нямаше да се налага да го правя.

И с тези думи той си тръгна, сред вихрушка от тъмни одежди и мътно проблясващи руни. Вратата едва-що се беше затворила зад гърба му, когато Уил изсъска:

— Как можа да му дадеш документите? Те ни трябват…

Шарлот, която отново се бе отпуснала в стола, полупритворила очи, каза:

— Уил, цяла нощ стоях будна и преписвах важните пасажи. Голяма част беше…

— Безсмислици? — подхвърли Джем.

— Порнография? — обади се Уил едновременно с него. — Или пък и двете — допълни той. — Никога ли не си чувал за порнографски безсмислици?

Джем се ухили, а Шарлот зарови лице в ръцете си.

— По-скоро първото, отколкото второто, ако толкова държите да знаете. Преписах всичко, което успях, с неоценимата помощ на Софи. — Тя вдигна глава. — Уил… не забравяй, че това вече не е наше задължение. Мортмейн е проблем на Клейва, или поне те така виждат нещата. Имаше време, когато единствено ние бяхме отговорни за него, ала…

— Ние сме отговорни за безопасността на Теса! — Остротата в гласа на Уил изненада дори Теса, а той пребледня, когато си даде сметка, че всички го гледат изненадано, но въпреки това продължи: — Мортмейн все още иска да се добере до нея. Не може да си въобразяваме, че се е отказал. Може да се върне с автоматони, с магия и огън, чрез предателство, ала едно е сигурно — той ще се върне.

— Разбира се, че ще я защитим — рече Шарлот. — Не е нужно да ни го напомняш, Уил. Тя е една от нас. И като стана дума за това… — Тя погледна към чинията си. — Джесамин се връща утре.

— Какво? — Уил събори чашата си с чай и утайката попи в покривката. Около масата настана оживление, макар че Сесили просто се взираше в останалите объркано, а Теса само си пое рязко дъх, като запази мълчание. Спомни си последния път, когато бе видяла Джесамин, в Града на тишината, със зачервени очи, бледа, ридаеща и ужасена… — Тя се опита да ни предаде, Шарлот. А ти просто ще й разрешиш да се върне?

— Тя няма друго семейство, богатството й беше конфискувано от Клейва и освен това състоянието й не позволява да живее сама. Двата месеца на разпити в Града от кости едва не са я накарали да полудее. Не смятам, че ще представлява опасност за когото и да било от нас.

— И преди не смятахме, че ни грози опасност от нея. — Тонът на Джем беше по-суров, отколкото Теса бе свикнала да чува от него. — И все пак действията й за малко да изпратят Теса в ръцете на Мортмейн, а нас — в немилост.

Шарлот поклати глава.

— Ще са ни нужни милост и състрадание. Джесамин не е каквато беше преди… както бихте се убедили сами, ако я бяхте посетили в Града на тишината.

— Нямам никакво желание да посещавам предатели — студено заяви Уил. — Все още ли бръщолевеше как Мортмейн бил в Идрис?

— Да… именно затова Мълчаливите братя най-сетне се отказаха — така и не можаха да измъкнат нищо смислено от нея. Тя не знае никакви тайни, нищо важно. И го разбира. Чувства се безполезна. Ако просто можехте да се поставите на нейното място…

— О, изобщо не се съмнявам, че добре се преструва пред теб, Шарлот, че ридае и си къса дрехите…

— Е, ако си къса дрехите… — подхвърли Джем, усмихвайки се лекичко на своя парабатай. — Нали знаеш колко обича дрехите си.

Усмивката, с която Уил му отвърна, беше неохотна, ала непресторена. Шарлот видя, че й се открива подходяща възможност и побърза да се възползва от нея.

— Въобще няма да я познаете, когато я видите, уверявам ви. Моля ви само за седмица, една-едничка седмица, и ако след това никой от вас не може да търпи присъствието й тук, ще уредя да бъде откарана в Идрис. — Шарлот побутна чинията си настрани. — А сега е време да прегледаме копията, които направих на документите на Бенедикт. Кой ще ми помогне?

До: Консул Джосая Уейланд

От: Съвета

Уважаеми господине,

Преди да получим последното ви писмо вярвахме, че различията ни относно Шарлот Брануел се дължат просто на различие в мненията. Макар вие да не сте дали изрично разрешение Джесамин Лъвлис да бъде преместена в Института, одобрението за това беше дадено от Братството, което отговаря за тези неща. За нас приемането на момичето обратно в единствения дом, който то е имало някога, въпреки допуснатата грешка, е доказателство за великодушно сърце. Що се отнася до Улси Скот, той предвожда Претор Лупус, организация, която от много време насам смятаме за свой съюзник.

Намекът ви, че Шарлот Брануел се вслушва в онези, които не са дружелюбно настроени към Клейва, ни тревожи дълбоко. Без доказателства за това обаче, не възнамеряваме да предприемем каквото и да било, основаващо се на тази информация.

В името на Разиел,

Членовете на Съвета на нефилимите

Каретата на консула беше лъскаво червено ландо[2] с пет прозорчета и четирите букви на Клейва, нарисувани отстрани; теглеха го два прекрасни сиви жребеца. Беше влажен ден, ръмеше и кочияшът седеше прегърбен на капрата, скрит почти напълно под мушамена шапка и наметало. Намръщен, консулът, който не бе казал нито дума откакто бяха излезли от трапезарията на Института, даде знак на Гидеон и Гейбриъл да се качат в каретата, след което ги последва и залости вратичката.

Докато каретата потегляше рязко, Гейбриъл се обърна, за да погледне през прозореца. Зад очите и в стомаха си усещаше някакво парещо напрежение, което от предишния ден насам ту се появяваше, ту изчезваше и понякога го връхлиташе с такава мощ, че той си мислеше, че ще повърне.

„Гигантски червей… последния стадий на астриола… демонската шарка.“

Когато Шарлот и останалите за първи път бяха изрекли обвиненията си против баща му, той не искаше да повярва. Отстъпничеството на брат му му се бе сторило безумие, предателство толкова огромно, че можеше да бъде обяснено единствено с лудост. Баща му го бе уверил, че Гидеон ще размисли и ще се върне, за да се заеме отново с управляването на дома и с това да бъде Лайтууд. Само че Гидеон не се беше върнал и докато дните ставаха все по-кратки и по-мрачни, а Гейбриъл виждаше баща си все по-малко и по-малко, той за първи път бе започнал да се чуди, а след това и да се страхува.

„Бенедикт беше преследван и убит.“

Преследван и убит. Гейбриъл прехвърляше думите в ума си, ала така и не откриваше смисъл в тях. Бе убил чудовище, както го бяха обучили да прави, но това чудовище не беше баща му. Той все още бе жив някъде и момчето всеки момент щеше да погледне през прозореца на къщата и да го види как се приближава по пътеката, с развяно от вятъра дълго сиво палто, изчистените, остри линии на профила му — очертани на фона на небето.

— Гейбриъл. — Гласът на Гидеон проряза мъглата на спомените и виденията му. — Гейбриъл, консулът ти зададе въпрос.

Младежът вдигна глава. Тъмните очи на консула го гледаха очаквателно. Каретата се носеше по улица „Флийт“ и журналисти, адвокати и амбулантни търговци се провираха забързано между трафика.

— Попитах те — каза консулът, — как ти харесва гостоприемството на Института.

Гейбриъл примига насреща му. Малко неща изпъкваха в съзнанието му от мъглата на последните няколко дни. Шарлот, която го прегръща. Гидеон, който бърше кръвта от ръцете си. Лицето на Сесили, като ярко, гневно цвете.

— Ами, предполагам, че става — отвърна той хрипливо. — Но не е моят дом.

— Е, имението Лайтууд е великолепно — рече консулът. — Издигнато върху кръв и плячка, разбира се.

Гейбриъл го зяпна неразбиращо. Гидеон се взираше през прозореца с изражение сякаш му беше прилошало леко.

— Мислех, че искате да говорим за Татяна — каза той.

— Познавам Татяна. Тя не притежава и капка от разума на баща ви, нито пък от добротата на майка ви. Извадила е доста лош късмет, боя се. Естествено, молбата й за обезщетение ще бъде отхвърлена.

Гидеон се завъртя и го погледна слисано.

— Ако толкова малко вярвате на историята й, защо сме тук?

— За да разговарям с вас насаме — отвърна консулът. — Разбирате ли, когато за първи път предадох Института във властта на Шарлот, си мислех, че малко женско влияние ще му се отрази добре. Гранвил Феърчайлд беше един от най-строгите мъже, които съм срещал и макар да ръководеше Института съгласно Закона, го беше превърнал в студено, негостоприемно място. Тук, в Лондон, най-великия град на света, един ловец на сенки не можеше да се чувства у дома си. — Той сви бавно рамене. — Мислех, че да предам управлението на Института в ръцете на Шарлот би помогнало.

— Шарлот и Хенри — поправи го Гидеон.

— Хенри е кръгла нула — отвърна консулът. — Всички знаем, че, както казва поговорката: „в тоя дом кокошка пее“. От Хенри никога не се е очаквало да се намесва и той не го прави. Но същото важеше и за Шарлот. От нея се очакваше да е покорна и да се подчинява на желанията ми. В това отношение тя ме разочарова дълбоко.

— Вие я подкрепихте против баща ни — избъбри Гейбриъл на един дъх и веднага съжали. Гидеон го стрелна със сърдит поглед, който сякаш му казваше да замълчи, и той сви ръце в скута си и стисна устни.

Веждите на консула подскочиха.

— Защо, може би, за разлика от нея, баща ви щеше да бъде покорен? Пред мен имаше два лоши избора и аз се спрях на по-малкото зло. Все още хранех надежда да я контролирам. Ала сега…

— Сър — прекъсна го Гидеон, използвайки възможно най-любезния си глас. — Защо ни казвате всичко това?

— А! — рече консулът, поглеждайки през прозореца, по който се стичаха дъждовни вадички. — Ето че пристигнахме. — Той почука по стъклото. — Ричард! Спри пред „Сребърните стаи“.

Гейбриъл стрелна с очи брат си, който сви недоумяващо рамене. Разположен на „Пикадили Съркъс“, „Сребърните стаи“ беше клуб за джентълмени и вариете с лоша слава. Посещаваха го жени със съмнителна репутация, а освен това се говореше, че собствениците му са долноземци и че в някои от вечерните „магически представления“ всъщност има истинска магия.

— Някога идвах тук с баща ви — рече консулът, когато и тримата слязоха от каретата. Братята Лайтууд се взираха през ситния дъждец в доста безвкусната фасада в италиански стил, която очевидно беше присадена върху далеч по-скромните сгради, издигали се тук преди. Имаше тройна лоджия и ярка синя боя. — След като полицията отне лиценза на „Алхамбра“, защото управлението допуснало в заведението да се танцува канкан. Но разбира се, „Алхамбра“ се държеше от мундани. Това място е далеч по-добро. Е, ще влезем ли?

Тонът му не оставяше никакво място за възражения. Гейбриъл го последва през сводестия вход, където пари смениха собствениците си и всеки от тях получи билет. Гейбриъл изгледа своя с немалко учудване. Беше под формата на реклама и обещаваше най-доброто забавление в Лондон!

— Атлетически номера — четеше той на Гидеон, докато вървяха по дълъг коридор. — Дресирани животни, демонстрации на сила, гимнастици, циркови номера и вариететни певци. — Брат му си мърмореше под носа. — И акробати — бодро добави Гейбриъл. — Изглежда, че има жена, която е в състояние да сложи крака си върху…

— В името на Ангела, това място с нищо не е по-добро от евтините вариетета на низшите класи — каза Гидеон. — Гейбриъл, не поглеждай към нищо, освен ако не ти кажа, че може.

Младежът извъртя очи, когато брат му го улови за лакътя и го повлече през това, което очевидно беше главният салон — огромна зала, чийто таван беше покрит с репродукции на големите италиански майстори, (включително и „Раждането на Венера“ на Ботичели), които сега бяха поопушени и доста овехтели. Газени полилеи висяха от позлатени гипсови издатини и изпълваха помещението с жълтеникава светлина.

Покрай стените бяха наредени тапицирани с кадифе пейки, върху които имаше скупчени фигури — джентълмени, заобиколени от дами, чиито рокли бяха прекалено ярки, а смехът им — прекалено гръмогласен. Откъм сцената в далечния край на залата се носеше музика и консулът се насочи именно натам, с широка усмивка на лицето. Жена с цилиндър и фрак пристъпваше напред-назад по сцената, пеейки песен, наречена „Палаво е, но приятно“. Тя се обърна и за миг очите й проблеснаха в зелено под светлината на полилея.

„Върколак“, помисли си Гейбриъл.

— Изчакайте ме тук за миг, момчета — рече консулът и се изгуби в тълпата.

— Прекрасно — измърмори Гидеон и придърпа брат си по-близо до себе си, когато една жена с тясна сатенена рокля мина покрай тях с полюшваща се походка. Миришеше на джин и още нещо, нещо тъмно и сладко, което мъничко напомняше за дъха на горена захар на Джеймс Карстерс.

— Кой да предположи, че консулът си падал по такива забавления — подхвърли Гейбриъл. — Не можеше ли това да почака, докато се върнем от Града на тишината?

— Няма да ходим там. — Устните на Гидеон се бяха свили в тънка черта.

— Така ли?

— Не бъди такъв глупак, Гейбриъл. Естествено, че не. Той иска нещо друго от нас. Все още не знам какво. Доведе ни тук, за да ни смути… и нямаше да го стори, ако не бе сигурен, че ни държи в ръцете си с нещо, което ще ни попречи да кажем на Шарлот или на някой друг къде сме били.

— Може би наистина е идвал тук с баща ни.

— Може би. Но не това е причината да сме тук — отсече Гидеон и още по-здраво стисна рамото на брат си, тъй като точно в този миг консулът се върна. Носеше нещо, което приличаше на малка бутилка газирана вода, ала Гейбриъл предполагаше, че вътре е капнато и нещо по-силничко.

— Какво? Нищо за нас, така ли? — подхвърли той и в отговор получи гневен поглед от брат си и кисела усмивка от консула. Даде си сметка, че няма никаква представа дали консулът има семейство или деца. Той беше просто консулът.

— Имате ли изобщо някаква представа в каква опасност се намирате, момчета?

— Опасност? От страна на кого? Шарлот? — Гидеон звучеше така, сякаш не вярваше на ушите си.

— Не от Шарлот. — Мъжът отново спря поглед върху тях. — Баща ви не просто наруши Закона, той го опетни. Не просто си имаше вземане-даване с демони, той си легна с един от тях. Вие сте Лайтууд… всичко, което е останало от семейство Лайтууд. Нямате братовчеди, нито лели или чичовци. Бих могъл да излича цялото ви семейство от регистрите на нефилимите и да изхвърля сестра ви и вас на улицата, за да умрете от глад или да си изкарвате прехраната, просейки сред мунданите, без с нищо да наруша правилата на Клейва и Съвета. Кой мислите, че би се застъпил за вас? Кой би ви защитил?

Гидеон беше пребледнял като платно, кокалчетата на ръката, с която стискаше брат си, също бяха бели.

— Не е честно — заяви той. — Ние нямахме представа. Брат ми имаше доверие на баща ни. Не може да бъде държан отговорен…

— Имал му е доверие? Та нали точно той е изстрелял фаталната стрела? О, всички сте допринесли, но именно неговата ръка е нанесла смъртоносния удар… което показва, че е знаел точно какво представлява баща ви.

Гейбриъл си даваше сметка, че Гидеон го гледа с тревога. Въздухът в „Сребърните стаи“ беше горещ и тежък, и направо отнемаше дъха. Жената на сцената беше подхванала песен, наречена „Само за да угоди на една дама“ и крачеше напред-назад по сцената, почуквайки с бастун, от което подът трепереше.

— Греховете на бащите, деца. Стига да поискам, вие можете и наистина ще бъдете наказани за неговите престъпления. Какво ще направиш, Гидеон, докато руните на брат ти и Татяна биват изгаряни? Просто ще си стоиш и ще гледаш?

Дясната ръка на Гейбриъл потръпна; сигурен бе, че ако брат му не беше задържал китката му, той щеше да се протегне и да сграбчи консула за гърлото.

— Какво искате от нас? — попита по-големият Лайтууд с овладян глас. — Не ни доведохте тук, за да ни заплашвате. Не и ако не искате нещо в замяна. И ако беше нещо, което бихте могли да поискате лесно и законно, щяхте да го сторите в Града на тишината.

— Умно момче — рече консулът. — Искам да сторите нещо за мен. Направете го и дори имението Лайтууд да бъде конфискувано, аз ще се погрижа да запазите честта и името си, земите си в Идрис и мястото си сред ловците на сенки.

— Какво искате да направим?

— Да наблюдавате Шарлот. И най-вече кореспонденцията й. Да ми казвате какви писма получава и изпраща, особено ако са от Идрис.

— Искате да я шпионираме — равнодушно каза Гидеон.

— Не искам още изненади като тази с баща ви — отвърна консулът. — Тя не трябваше да крие заболяването му от мен.

— Нямаше друг избор — каза Гидеон. — Това беше условието на тяхното споразумение…

Консулът сви устни.

— Шарлот Брануел няма никакво право да сключва споразумения от такъв мащаб, без да се допита до мен. Аз съм по-висшестоящ от нея. Не бива и не може да ме прескача по този начин. Тя и онази групичка в Института се държат, сякаш са независима държава със свои собствени закони. Само вижте какво се случи с Джесамин Лъвлис. Тя предаде всички ни и това едва не ни погуби. Малката Грей е дете на фея или на магьосник, и мястото й изобщо не е в Института, независимо от нелепия й годеж. А що се отнася до Уил Херондейл… той е лъжец и разглезен хлапак, който ще свърши като престъпник, ако изобщо доживее да порасне. — Консулът млъкна за миг, дишайки тежко. — Шарлот може и да управлява мястото като феодално владение, но то не е такова. То е Институт и като такъв се отчита пред Съвета. Както ще сторите и вие.

— Шарлот не е направила нищо, с което да заслужи подобно предателство от моя страна — заяви Гидеон.

Консулът размаха пръст пред лицето му.

— Точно за това говоря. Лоялността ви не е към нея; не може да бъде към нея. А към мен. Трябва да бъде към мен. Не го ли разбирате?

— И ако откажа?

— Тогава ще изгубите всичко. Дом, земи, име, потекло, цел…

— Ще го направим — рече Гейбриъл, изпреварвайки брат си. — Ще я наблюдаваме и ще ви докладваме.

— Гейбриъл… — започна Гидеон и брат му се обърна към него.

— Не. Това е твърде много. Разбирам, че не искаш да се превърнеш в лъжец, ала преди всичко дължим вярност на семейството си. Семейство Блекторн ще изхвърлят Татяна на улицата, а тя няма да изкара дълго там, тя и детето…

По-големият от двамата Лайтууд пребледня.

— Татяна очаква дете?

Въпреки ужаса на ситуацията, Гейбриъл почувства мимолетен пристъп на задоволство, задето знаеше нещо, което не беше известно на брат му.

— Да. Щеше да го знаеш, ако все още беше част от семейството ни.

Гидеон се огледа наоколо, сякаш търсеше някое познато лице, а после отново се обърна безпомощно към брат си и консула.

— Аз…

Консул Уейланд се усмихна студено първо на единия, а после и на другия.

— Е, споразумяхме ли се, господа?

След един дълъг миг Гидеон кимна.

— Ще го направим.

Гейбриъл едва ли щеше да забрави скоро изражението, изписало се върху лицето на консула при тези думи. В него имаше задоволство, но не и изненада — очевидно не бе очаквал нещо по-различно (нито пък по-добро) от момчетата Лайтууд.

— Кифлички? — повтори Теса невярващо.

Софи, която беше коленичила пред решетката на камината с парцал и кофа сапунена вода, се усмихна.

— С перце да ме бяха бутнали, щях да падна, толкова бях изненадана — потвърди тя. — Дузини кифлички. Под кревата, корави като камък.

— Мили боже!

Теса се плъзна до ръба на леглото и се облегна назад. Всеки път, когато Софи идваше да почисти стаята й, тя трябваше да полага усилие да не отиде да й помогне. На няколко пъти се беше опитала да го направи, но след като прислужницата я беше възпряла за четвърти път — нежно, ала твърдо — тя най-сетне се беше отказала.

— И ти се ядоса?

— Разбира се, че се ядосах! — отвърна Софи. — Да ми създава цялата тази допълнителна работа, да ме кара да разнасям подносите нагоре-надолу по стълбите, а после да ги крие по този начин… изобщо няма да се учудя, ако в края на есента завъдим мишки.

Теса кимна, за да покаже, че напълно осъзнава сериозността на опасността от гризачи.

— Но не те ли ласкае поне мъничко, че е стигнал дотам, само и само да те види?

Софи се изпъна.

— Изобщо не ме ласкае. Гидеон не мисли. Той е ловец на сенки, а аз — мундан. Не мога да очаквам нищо от него. В най-най-добрия случай би могъл да поиска да ме направи своя любовница, когато се ожени за някоя като него.

Гърлото на Теса се сви при спомена за Уил на онзи покрив и как й предлага именно това — срам и безчестие — и колко дребна и нищожна се бе почувствала тя. Всичко бе лъжа, но въпреки това споменът все още й причиняваше болка.

— Не — продължи Софи, поглеждайки към зачервените си, загрубели от работа ръце. — По-добре е изобщо да не мисля за тези неща. Така ще си спестя разочарованието.

— Мисля, че двамата Лайтууд са по-добри — рече Теса.

Софи отметна косата от лицето си и пръстите й докоснаха лекичко белега, който пресичаше бузата й.

— Понякога ми се струва, че никой мъж не е по-добър.

Братята Лайтууд не отрониха нито дума, докато каретата им трополеше по улиците на Уест Енд на път към Института. Дъждът се беше усилил и така барабанеше по покрива, че Гейбриъл се съмняваше дали някой би го чул, дори ако беше казал нещо.

Гидеон се взираше в обувките се и не вдигна поглед, докато се връщаха в Института. Когато сградата изникна пред тях от дъжда, консулът се пресегна покрай по-малкия брат и им отвори вратата.

— Имам ви доверие, момчета — заяви той. — А сега вървете и направете така, че Шарлот също да ви се довери. И не споменавайте на никого за разговора ни. Що се отнася до този следобед — прекарали сте го с Братята.

Без да каже нищо, Гидеон слезе от каретата, последван от Гейбриъл. Ландото обърна и се изгуби с трополене в сивия лондонски следобед. Небето беше жълтеникаво-черно, ситните капки на дъжда — тежки като оловни сачми, а мъглата така гъста, че Гейбриъл едва различи портата на Института, когато тя се затвори зад каретата. И определено не видя ръцете на брат си, когато той го сграбчи за яката и го издърпа зад ъгъла.

За малко да падне, когато Гидеон го притисна към каменната стена на старата църква. Бяха близо до конюшнята, полускрити от една подпорна колона, която обаче изобщо не ги предпазваше от дъжда. Студени капки се сипеха върху главата и шията на Гейбриъл и му влизаха в яката.

— Гидеон… — опита да се възпротиви той, подхлъзвайки се върху калните плочки.

— Не говори. — Очите на брат му бяха огромни и сиви в мътната светлина, прошарени едва-едва със зелено.

— Имаш право — понижи глас Гейбриъл. — Трябва да съгласуваме историята си. Когато ни попитат какво сме правили този следобед, отговорите ни трябва да са съвършено еднакви, иначе няма да ни повярват…

— Казах да не говориш. — Гидеон прикова раменете на брат си до стената, достатъчно силно, за да го накара да изохка от болка. — Няма да разкажем на Шарлот за разговора си с консула. Ала също така няма и да я шпионираме. Гейбриъл, ти си ми брат и аз те обичам. Бих сторил всичко, за да те защитя. Но няма да продам душата ти, нито пък своята.

Гейбриъл се взря в него. Косата на Гидеон беше подгизнала от дъжда и капките се процеждаха в яката на палтото му.

— Може да умрем на улицата, ако откажем да изпълним това, което консулът иска от нас.

— Няма да лъжа Шарлот.

— Гидеон…

— Не видя ли изражението му? — прекъсна го Гидеон. — Когато се съгласихме да шпионираме за него, да предадем гостоприемството на дома, който ни подслони? Изобщо не беше учуден. И за миг не е имал съмнение, защото не очаква нищо друго, освен измяна, от онези, които носят името Лайтууд. Това е нашето наследство. — Пръстите му се сключиха още по-здраво около ръцете на брат му. — Животът не е просто оцеляване. Ние сме нефилими, имаме достойнство. Ако ни отнеме това, тогава наистина няма да имаме нищо.

— Защо? — попита Гейбриъл. — Защо си толкова сигурен, че трябва да вземем страната на Шарлот?

— Защото тази на баща ни бе погрешна. Защото познавам ръководителката на Института. Защото от месеци живея тук сред тях и знам, че са добри хора. Защото Шарлот Брануел никога не е проявила към мен друго, освен доброта. А и Софи я обича.

— А ти обичаш Софи.

Гидеон стисна устни.

— Тя е мундан и прислужница — каза Гейбриъл. — Не разбирам какво очакваш да излезе от това, Гидеон.

— Нищо — рязко отсече брат му. — Не очаквам нищо. Но след като смяташ, че би трябвало да очаквам нещо, значи татко ни е възпитал да вярваме, че трябва да постъпваме правилно само когато очакваме нещо в замяна. Няма да изменя на думата, която дадох на Шарлот. Така стоят нещата, Гейбриъл. Ако не ти харесва, ще те отпратя да живееш с Татяна и семейство Блекторн. Сигурен съм, че ще те приютят. Но няма да лъжа Шарлот.

— О, ще го направиш — възрази Гейбриъл. — И двамата ще го сторим. Но ще измамим и консула.

Гидеон присви очи, от ресниците му се процеждаха дъждовни капки.

— Какво искаш да кажеш?

— Ще сторим това, което консулът поиска и ще четем кореспонденцията на Шарлот. Ала онова, което ще му докладваме, няма да бъде вярно.

— Ако така или иначе ще му докладваме неверни неща, защо изобщо трябва да четем писмата й?

— За да знаем какво да не кажем — обясни Гейбриъл и усети влага в устата си. Имаше такъв вкус, сякаш се беше отцедила от покрива на Института — горчива и мръсна. — За да не би случайно да му издадем истината.

— Ако ни открият, ни очакват крайно сурови последствия.

Гейбриъл изплю глътка дъждовна вода.

— Тогава ми кажи едно. Готов ли си да поемеш риска от сурови последствия заради обитателите на Института? Защото аз… аз го правя заради теб и защото…

— Защото?

— Защото сбърках. Сгреших за баща ни. Вярвах в него, а не трябваше. — Той си пое дълбоко дъх. — Допуснах грешка и искам да я поправя и ако трябва да си платя за нея, съм готов да го сторя.

Гидеон го изгледа продължително.

— Това ли планираше от самото начало? Когато се съгласи на условията на консула в „Сребърните стаи“, това ли беше замислил?

Гейбриъл извърна очи от брат си и погледна към мокрия двор. В съзнанието си отново видя себе си и Гидеон, много по-малки от сега, застанали там, където Темза минаваше през края на имението им. Батко му му показваше безопасните места през мочурливата почва — винаги той му показваше сигурните пътеки. Имаше време, когато двамата си имаха пълно доверие и макар че Гейбриъл не бе сигурен кога то бе отминало, от тази загуба сърцето го болеше повече, отколкото от загубата на баща му.

— Ще ми повярваш ли — горчиво рече той, — ако ти кажа „да“? Защото това е истината.

Гидеон остана неподвижен в продължение на още един дълъг миг. След това Гейбриъл усети, че го придърпват напред, лицето му — притиснато в мокрото вълнено палто на брат му, който го прегръщаше силно и шептеше, докато се полюшваше напред-назад в дъжда:

— Всичко е наред, братленце. Всичко ще бъде наред.

До: Членовете на Съвета

От: Консул Джосая Уейланд

Много добре, господа. В такъв случай ви моля единствено за малко търпение и да не действате прибързано. Ако се нуждаете от доказателства, ще ви предоставя такива. Скоро отново ще ви пиша по този въпрос.

В името на Разиел и в защита на неговата чест,

Консул Джосая Уейланд

[1] Кеджири (известно още като киджири и кичири) — индийско ястие от ориз, парченца риба треска и яйца. — Бел.прев. ↑

[2] Вид четириколесна карета с подвижен покрив. — Бел.прев. ↑

7

ПОСМЯЛА ЛИ БИХ ДА МЕЧТАЯ

Ако отново ми предложеха изтеклата година,

добро и лошо да избирам пак;

приела ли бих болка, смесена с наслада,

или поискала бих да не те познавам аз?

Лейди Грегъри, „Ако отново ми предложеха изтеклата година“

До: Консул Уейланд

От: Гейбриъл и Гидеон Лайтууд

Уважаеми господине,

Дълбоко сме ви благодарни, че ни възложихте задачата да държим под око поведението на госпожа Брануел. Жените, както знаем, трябва да бъдат следени изкъсо, за да не кривнат от правия път. С огромна печал трябва да ви съобщим, че имаме възмутителни новини.

Управлението на домакинството е най-важният дълг на една жена, така, както най-ценната женска добродетел е пестеливостта. Госпожа Брануел обаче изглежда пристрастена към пръскането на пари и не я е грижа за нищо друго, освен за просташка показност.

Макар да е облечена скромно, когато вие посещавате Института, със съжаление трябва да докладваме, че в свободното си време тя се труфи с най-фина коприна и най-скъпи украшения. Поискахте от нас, и макар да ни беше неприятно да се натрапим в личните дела на една дама, ние го сторихме. Бихме ви предали и най-малките подробности от писмото й до нейната модистка, но се боим, че то може да се окаже твърде много за вас. Ще се задоволим с това да ви кажем, че средствата, харчени за шапки, са съизмерими с годишните приходи на голямо имение или малка държава. Не разбираме как една толкова дребна жена би могла да се нуждае от толкова много шапки. Малко вероятно е по тялото й да са скрити допълнителни глави.

Бихме сметнали за прекалено неджентълменско да коментираме облеклото на една дама, ако не беше пагубният ефект, който то има върху нашите задължения. Тя икономисва от нуждите на домакинството и то до най-ужасна степен. Всеки ден вечеряме с овесена каша, докато тя седи на масата, накичена със скъпоценни камъни и финтифлюшки. Както можете да се досетите, това далеч не е подобаваща храна за вашите безстрашни ловци на сенки. Толкова сме изнемощели, че миналия четвъртък за малко да бъдем победени от един бегемот, демон, който, както знаете, се състои предимно от полутечна субстанция. На върха на силите си и поддържани от добра храна, всеки от нас с лекота би могъл да смаже под ботуша си дузина бегемоти наведнъж.

Силно се надяваме, че ще успеете да ни окажете съдействие по този въпрос и че разноските на госпожа Брануел за шапки (както и за други атрибути на дамското облекло, които деликатността ни възпира да назовем) ще бъдат проверени.

Искрено ваши,

Гидеон и Гейбриъл Лайтууд

— Какво е финтифлюшка? — попита Гейбриъл, примигвайки като бухал срещу писанието, което току-що беше помогнал да съчинят. Всъщност Гидеон му беше продиктувал по-голямата част, а той просто беше движил писалката по листа. Започваше да подозира, че зад мрачната фасада на брат му се крие един непризнат комедиен гений.

Гидеон махна нехайно с ръка.

— Няма значение. Запечатай плика и да вървим да го дадем на Сирил, за да може да замине със сутрешната поща.

От битката с гигантския червей бяха минали няколко дни и Сесили отново беше в тренировъчната зала. Започваше да се чуди дали не би могла да премести леглото си и още малко мебели в нея, тъй като така или иначе прекарваше по-голямата част от времето си тук. В стаята, която Шарлот й беше отредила, нямаше почти никаква украса, нито нещо друго, което да й напомня за дома. Тя не беше донесла кой знае колко лични вещи от Уелс, тъй като не беше очаквала да остане много дълго.

Поне тук, в стаята с оръжията, се чувстваше в безопасност. Може би защото там, където беше отраснала, нямаше нищо, което да прилича на това помещение; то беше място само за ловци на сенки. Нищо тук не можеше да събуди у нея носталгия по дома. По стените висяха десетки оръжия. На първия си урок с Уил, когато той все още кипеше от ярост, че сестра му изобщо бе тук, Сесили трябваше да научи имената им и за какво служат. Японски мечове катана, двуостри саби, извити ятагани, мизерикорди, боздугани, арбалети, прашки и тънки тръбички, през които се изстрелваха отровни игли. Сесили помнеше как брат й изплюваше думите, сякаш те също бяха отровни.

„Ядосвай се колкото си искаш, големи братко“, помислила си беше тя. „Сега може и да се преструвам, че искам да бъда ловец на сенки, но само защото така нямаш друг избор, освен да ми позволиш да остана. Ще ти покажа, че тези хора не са твоето семейство. Ще те върна у дома.“

Сесили свали един меч от стената и го улови преценяващо. Уил й беше обяснил, че при мечовете, които се държат с две ръце, правилният начин на хващане бе пред гърдите, насочен право напред. Тежестта на тялото трябва да бъде разпределена равномерно между двата крака, а замахът трябваше да дойде от раменете, не от ръцете, за да може да бъде нанесен смъртоносен удар.

„Смъртоносен удар.“ В продължение на толкова години Сесили беше ядосана на брат си, задето ги беше изоставил, за да се присъедини към ловците на сенки в Лондон, отдавайки се, според думите на майка й, на живот на безсмислени убийства, оръжия, кръв и смърт. Какво не му бе достигало в зелените планини на Уелс? Какво липсваше на семейството им? Как бе могъл да обърне гръб на най-синьото море на света, за да го замени с нещо така лишено от съдържание като това?

Ала ето че сега тя беше тук и по свой избор прекарваше времето си сама в тренировъчната зала и нейната безмълвна колекция от оръжия. Тежестта на меча в ръката й беше успокояваща, сякаш бе бариера между нея и чувствата й.

Преди няколко вечери двамата с Уил бяха пребродили града, обикаляйки пушални за опиум, игрални домове и свърталища на ифрити, същински калейдоскоп от цветове, миризми и светлини. Държанието му не можеше да се нарече особено дружелюбно, но Сесили знаеше, че за него да й позволи да го придружи на подобна деликатна мисия, означава много.

Беше й приятно да бъдат заедно в онази нощ. Сякаш си бе върнала своя брат. Ала с напредването на вечерта Уил все повече се бе смълчавал и когато се върнаха в Института, той се бе отдалечил, очевидно желаещ да остане сам. На Сесили не й бе останало друго, освен да си отиде в стаята и да лежи в леглото си, загледана в тавана, докато не се бе съмнало.

Докато планираше идването си тук, си беше мислила, че връзките му с това място не може да са чак толкова силни. Не можеше да е привързан към тези хора така, както към семейството си. Ала докато нощта напредваше и тя гледаше как надеждата му постепенно се превръща в разочарование, засилващо се след всяко ново място, където му казваха, че уин фен не може да се намери никъде, Сесили беше разбрала (о, да, вече го беше чувала, знаеше го, но то не бе същото като да го разбере), че връзките, които брат й си бе създал тук, бяха също толкова силни, колкото и тези на кръвното родство.

Сега беше уморена и въпреки че държеше меча точно както Уил я беше научил (дясната ръка под предпазителя, лявата — върху главичката на ефеса), той й се изплъзна и политна към пода, забивайки се в дъските с острието напред.

— Олеле! — разнесе се глас откъм вратата. — Боя се, че за този опит не мога да ви пиша повече от три. Най-много четири, ако реша да ви дам допълнителна точка, задето се упражнявате да въртите меча в следобедна рокля.

Сесили, която действително не си беше дала труда да си сложи бойно облекло, отметна глава назад и се взря свирепо в Гейбриъл Лайтууд, който се беше появил на прага като някакъв пакостлив дух.

— А може би мнението ви ни най-малко не ме интересува, господине.

— Може би. — Той пристъпи в стаята. — Ангелът ми е свидетел, че брат ви никога не се е интересувал от него.

— По това си приличаме — подхвърли тя, докато издърпваше меча от пода.

— И по нищо друго. — Гейбриъл застана зад нея. И двамата се отразяваха в едно от тренировъчните огледала; младежът беше с цяла глава по-висок от нея и Сесили съвсем ясно виждаше лицето му над рамото си. То беше едно от онези особени лица със сурови очертания — красиво от някои ъгли и странно интересно от други. На брадичката му имаше малък белег, сякаш оставен от тънко острие. — Искате ли да ви покажа как се държи правилно?

— Ако настоявате.

Вместо отговор, той се пресегна около нея и намести хватката й около ефеса.

— Никога не бива да държите меча с острието надолу — обясни. — Дръжте го така — с върха напред, та ако противникът се нахвърли отгоре ви, да се наниже на него.

Сесили изпълни указанията му. Умът й препускаше. Толкова дълго бе смятала ловците на сенки за чудовища. Чудовища, които бяха отвлекли брат й, а тя беше героинята, която щеше да го спаси, макар той и сам да не си даваше сметка, че има нужда да бъде спасен. Осъзнаването, че те всъщност са нормални същества, бе станало постепенно и някак странно. Сесили усещаше топлината, която се излъчваше от тялото на Гейбриъл, дъха му, раздвижващ лекичко косата й… колко странно бе само да си даваш сметка за толкова много неща у другиго — усещането от близостта му допирът на кожата му, миризмата му…

— Видях ви как се биете в имението Лайтууд — прошепна Гейбриъл; коравата му ръка докосна пръстите й и Сесили трябваше да потисне тръпката, надигнала се в тялото й.

— Нескопосано? — попита тя, опитвайки се да звучи закачливо.

— С жар. Има такива, които се бият, защото им е задължение, както и такива, които го правят, защото им допада. На вас ви харесва.

— Аз не… — започна Сесили, но така и не можа да довърши, защото в този миг вратата на тренировъчната зала се отвори с трясък.

Беше Уил, изпълнил прага със стройното си, широкоплещесто тяло.

— Какво правиш тук? — попита той.

Е, дотук беше с краткото примирие, възцарило се между тях през онази нощ.

— Тренирам — отвърна тя. — Каза ми, че никога няма да стана по-добра, ако не тренирам.

— Не ти. Гейбриъл Лайтуърм[1]. — Брат й посочи с брадичка другото момче. — Извинявай, Лайтууд.

Гейбриъл бавно свали ръцете си, които беше обвил около Сесили.

— Който и да е обучавал сестра ти как да върти меч, й е създал немалко лоши навици. Просто се опитвах да помогна.

— Аз му казах, че нямам нищо против. — Сесили и сама не бе сигурна защо защитава Гейбриъл, освен може би за да ядоса брат си.

И успя. Очите му се присвиха.

— А той каза ли ти, че от години търси начин да ми отмъсти за нещо, което в неговите очи е оскърбление, нанесено от мен на неговата сестра? И какъв по-добър начин да го постигне, освен чрез теб?

Сесили завъртя рязко глава и се взря в Гейбриъл, върху чието лице се четеше смесица от раздразнение и предизвикателство.

— Вярно ли е това?

Той не отговори на нея, а на Уил.

— Ако ще живеем под един покрив, Херондейл, ще трябва да се научим да се отнасяме дружелюбно към другия. Не си ли съгласен?

— Докато съм в състояние да ти строша ръката без особено усилие, нямам намерение да се съгласявам с нищо такова. — Уил се пресегна и взе една рапира от стената. — А сега се махай оттук, Гейбриъл. И остави сестра ми на мира.

С един-единствен презрителен поглед младият Лайтууд мина покрай стария си враг и излезе от стаята.

— Наистина ли беше необходимо да го правиш, Уил? — попита Сесили в мига, в който вратата се затвори зад младежа.

— Аз познавам Гейбриъл Лайтууд, а ти — не. Съветвам те да ме оставиш аз да преценя характера му. Иска да те използва, за да ме нарани…

— Сериозно, наистина ли не си в състояние да си представиш, че може да е тласкан от подбуди, които не са свързани с теб?

— Познавам го — повтори Уил. — Той вече доказа, че е лъжец и предател…

— Хората се променят.

— Не чак толкова.

— Ти се промени. — Сесили прекоси стаята и пусна на една пейка меча, който издрънча.

— Както и ти. — Отговорът на Уил я изненада.

— Аз съм се променила? — рязко попита тя. — Как точно съм се променила аз?

— Когато се появи тук, непрекъснато говореше как трябвало да се върна у дома с теб. Обучението ти беше неприятно. Преструваше се, че не е така, но не можеше да ме заблудиш. А след това „Уил, трябва да се прибереш у дома“ отстъпи място на „Уил, напиши писмо“. Тренировките започнаха да ти харесват. Гейбриъл Лайтууд е негодник, но за едно е прав — хареса ти да се биеш с огромния червей в имението Лайтууд. Кръвта на ловците на сенки е като барут във вените ти, Сеси. Веднъж запален, няма да угасне толкова лесно. Остани тук достатъчно дълго и е почти сигурно, че ще станеш като мен — прекалено обвързана, за да си тръгнеш.

Тя присви очи насреща му. Яката на ризата му беше разкопчана, разкривайки нещо алено, което проблясваше в ямката на шията му.

— Това на врата ти женски медальон ли е, Уил?

Той сепнато сложи ръка на гърлото си, но преди да успее да отговори, вратата отново се отвори и Софи застана на прага с разтревожено изражение върху белязаното си лице.

— Господарю Уил, госпожице Херондейл — каза тя. — Търсех ви. Шарлот помоли всички веднага да отидат в гостната. Спешно е.

Сесили открай време беше саможиво дете. Трудно бе да не е, при положение че братята и сестрите ти са мъртви или изчезнали, а наоколо няма деца на твоята възраст, които родителите ти да смятат за подходяща компания. Тя много отрано се бе научила да се забавлява като наблюдава хората; не споделяше с никого онова, което виждаше, ала го скътваше в ума си и понякога го изваждаше и го разглеждаше, когато останеше сама.

Старите навици умираха трудно и макар че вече не беше самотна, откакто бе дошла в Института преди осем седмици, тя бе превърнала обитателите му в обекти на своите наблюдения. Все пак, те бяха ловци на сенки: първоначално — нейни врагове, а после, докато все по-малко и по-малко го беше вярвала — просто хора, които намираше за крайно интересни.

Докато влизаше в гостната заедно с Уил, Сесили ги огледа преценяващо. Първа беше Шарлот, седнала на бюрото си. Момичето не я познаваше отдавна, но въпреки това знаеше, че ръководителката бе от онези жени, които не губят самообладание, дори когато са под напрежение. Тя бе дребничка, ала силна, приличаше малко на майката на Сесили, макар и без склонността да си мърмори на уелски.

След това идваше Хенри, който се бе облегнал на бюрото на жена си. Той май беше първият от тях, който я убеди, че макар и различни, ловците на сенки не са опасно неузнаваеми. У Хенри, който сякаш се състоеше само от ръбове и кльощави крака, нямаше нищо плашещо.

След него погледът на Сесили се спря върху Гидеон Лайтууд, по-нисък и набит от брат си… Гидеон, чиито сиво-зелени очи обикновено следваха Софи из Института като изпълнено с надежда кутре. Девойката се зачуди дали и останалите в Института бяха забелязали слабостта му към прислужницата и какво мислеше по въпроса самата Софи.

А ето го и Гейбриъл. Когато ставаше дума за него, мислите на Сесили бяха объркани и неясни. Очите му горяха, тялото му — напрегнато като навита пружина, докато се облягаше на креслото на брат си. Върху тапицирания с тъмно кадифе диван срещу братята Лайтууд седяха Теса и Джем. При отварянето на вратата той беше вдигнал глава и както винаги, лицето му сякаш грейна мъничко при вида на Уил. Това бе свойствено и за двамата и Сесили се зачуди дали при всички парабатаи беше така или тези двамата бяха изключение. Във всеки случай, трябва да беше ужасяващо да бъдеш толкова силно обвързан с някого, особено когато този някой бе толкова крехък като Джем.

Докато Сесили ги наблюдаваше, Теса сложи ръка върху тази на годеника си и тихичко му каза нещо, което го накара да се усмихне. След това погледна бързо към Уил, но той просто прекоси стаята и отиде да се облегне на полицата над камината, както винаги. Сесили така и не беше сигурна дали го прави, защото вечно му беше студено, или защото смяташе, че изглежда особено привлекателен на фона на буйните пламъци.

„Сигурно ужасно се срамуваш от брат си — да храни забранени чувства към годеницата на своя парабатай…“, й беше рекъл Уил преди време. Ако ставаше въпрос за който и да било друг, тя би му казала, че няма смисъл да пази тайна. Рано или късно истината щеше да излезе наяве. Но в този случай не беше толкова сигурна. Уил имаше на своя страна дългогодишен опит в това да крие истината и да се преструва. Той беше обигран актьор. Ако тя не му беше сестра и ако не беше виждала изражението му в мигове, когато Джем не го гледаше, дори тя едва ли би се досетила.

И разбира се, ужасната истина бе, че нямаше да му се наложи да крие тайната си завинаги. А само докато парабатаят му е жив. Ако Джем Карстерс не беше така неизменно мил и добронамерен, помисли си Сесили, тя навярно би го мразила заради брат си. Не само че щеше да се ожени за момичето, което Уил обичаше, но и когато умреше, тя се боеше, че брат й никога нямаше да се съвземе. Само че не можеш да обвиниш някого за това, че умира. За това, че си е тръгнал нарочно (така, както Уил беше изоставил нея и родителите им) — може би, но не и за това, че умира — нещо, над което никой смъртен нямаше власт.

— Радвам се, че всички сте тук. — Напрегнатият глас на Шарлот изтръгна Сесили от мислите й. Тя се взираше мрачно в сребърния поднос на бюрото си, върху който имаше отворено писмо и малко пакетче, опаковано с навосъчена хартия. — Получих смущаваща кореспонденция. От Магистъра.

— От Мортмейн? — Теса се приведе напред и ангелът с часовников механизъм, който не сваляше от врата си, се люшна, проблясвайки на светлината от огъня. — Писал ти е?

— Предполагам, не за да се поинтересува за здравето ти — подхвърли Уил. — Какво иска?

Шарлот си пое дълбоко дъх.

— Ще ви прочета писмото.

Скъпа госпожо Брануел,

Простете, че ви безпокоя в това несъмнено тежко за домакинството ви време. Бях опечален, макар и — признавам си — не особено изненадан, да науча за сериозното състояние на господин Карстерс.

Вярвам знаете, че съм щастливият притежател на солидно — смея да кажа дори изключително — количество от лекарството, от което господин Карстерс се нуждае, за да поддържа доброто си физическо състояние. По този начин се оказваме в крайно интересна ситуация, от която аз искрено искам да излезем по начин, благоприятен и за двете страни. На драго сърце бих направил размяна: ако сте съгласна да предадете госпожица Грей на моите грижи, аз на свой ред ще ви отпусна голямо количество от запасите си от уин фен.

Изпращам ви доказателство за добрата си воля. Моля да ме уведомите за решението си като ми пишете. Ако правилната поредица цифри, напечатани в края на това писмо, бъдат предадени на моя автоматон, аз със сигурност ще получа отговора ви.

Искрено ваш,

Аксел Мортмейн

— Това е всичко — рече Шарлот и като сгъна листа, го сложи върху подноса. — Има инструкции как да повикаме автоматона, на който иска да предадем отговора си, както и цифрите, които спомена, но те с нищо не издават местонахождението му.

Последва шокирано мълчание. Сесили, която се беше настанила в неголямо кресло на цветя, погледна към Уил и видя как той извърна бързо глава, сякаш за да скрие изражението си. Джем пребледня и лицето му придоби цвета на стара пепел, а Теса… тя седеше съвършено неподвижно, а светлината на пламъците хвърляше сенки по лицето й.

— Мортмейн иска мен — заяви девойката най-сетне, нарушавайки мълчанието. — В замяна на уин фена за Джем.

— Това е нелепо — избухна годеникът й. — Немислимо. Писмото трябва да бъде предадено на Клейва, в случай че те успеят да открият нещо за местонахождението му, но това е всичко.

— Няма да открият къде се намира той — обади се тихо Уил. — Магистърът неведнъж е доказвал, че е прекалено умен.

— Тук не става въпрос за ум — възрази Джем. — Това е най-долно изнудване…

— Не твърдя, че не е така — съгласи се Уил. — Казвам само, че трябва да приемем пакета като благословия, още мъничко уин фен, който ще ти помогне, и да забравим за останалото.

— В писмото на Мортмейн става дума за мен — напомни им Теса, прекъсвайки ги. — Решението би трябвало да е мое. — Тя се обърна към Шарлот. — Ще отида.

За втори път се възцари мъртвешка тишина. Ръководителката на Института пребледня като платно. Сесили усети, че ръцете, които беше сплела в скута си, са хлъзгави от пот. Братята Лайтууд като че ли се чувстваха болезнено неловко. Гейбриъл изглеждаше така, сякаш му се искаше да бъде където и да било другаде, само не и тук. Сесили не ги винеше. Напрежението между Уил, Джем и Теса беше като буре с барут, на което му трябваше само клечка кибрит, за да изригне.

— Не — отсече Джем най-накрая и се изправи. — Теса, не може да го сториш.

Теса също стана.

— Мога. Ти си ми годеник. Не мога да допусна да умреш, ако съм в състояние да го предотвратя. Мортмейн не възнамерява да ме нарани…

— Не знаем какво възнамерява! Не може да му се има доверие! — неочаквано каза Уил, а после отпусна глава. Ръцете му стискаха полицата над камината толкова здраво, че пръстите му бяха побелели. Сесили видя, че се мъчи да запази мълчание.

— Ако Мортмейн искаше теб, Уил, ти щеше да отидеш. — Теса го погледна с решителност, която не търпеше възражение. Младежът потръпна при тези думи.

— Не — заяви годеникът й. — И на него щях да забраня.

Теса се обърна към Джем и за първи път Сесили видя върху лицето й гняв.

— Не можеш да ми забраниш… както не би могъл да забраниш и на Уил.

— Мога. По една много проста причина. Наркотикът не е лек, Теса. Той само удължава живота ми. Няма да допусна да захвърлиш своя заради остатъка от моя. Ако отидеш при Мортмейн, ще бъде напразно. Защото аз няма да взема лекарството.

Уил вдигна глава.

— Джем…

Ала Теса и Джем бяха впили пронизващи погледи един в друг.

— Няма да го сториш — тихо каза девойката. — Няма да ме оскърбиш, като хвърлиш в лицето ми саможертвата, която съм направила за теб.

Годеникът й прекоси стаята и грабна пакета — както и писмото — от бюрото на Шарлот.

— По-скоро бих те оскърбил, отколкото да те изгубя — заяви той и преди някой да понечи да го спре, хвърли и двете в огъня.

В стаята изригнаха викове. Хенри се втурна напред, но Уил вече бе коленичил пред решетката и бе пъхнал и двете си ръце в пламъците.

Сесили скочи от креслото.

— Уил! — изкрещя тя и се хвърли към брат си.

Сграбчи го за раменете и го дръпна назад. Той залитна и все още горящият пакет изпадна от ръцете му. Миг по-късно Гидеон вече беше при тях и тъпчеше пламъчетата с крака, оставяйки купчинка изпепелена хартия и сребърен прашец по пода.

Сесили се взираше в камината. Писмото с инструкциите как да повикат автоматона на Мортмейн го нямаше, превърнало се бе в пепел.

— Уил… — Джем изглеждаше така, сякаш му се гади.

Той коленичи до Сесили, която все още държеше брат си за раменете, и извади едно стили от джоба си. Ръцете на приятеля му бяха яркочервени там, където по кожата бяха започнали да се надигат мехури, и почернени от сажди. Дишаше дрезгаво и на пресекулки от болка, досущ като онзи път, когато едва деветгодишен беше паднал от покрива на къщата им и си беше счупил костите на лявата ръка.

— Byddwch yn iawn, Уил — каза Сесили, докато Джем допираше върха на стилито до кожата на брат й. — Ще се оправиш.

— Уил… — тихо мълвеше Джем, докато рисуваше трескаво. — Уил, толкова съжалявам, толкова съжалявам, Уил…

Накъсаното дишане на младежа започна да се успокоява под действието на иратцето, кожата му си възвръщаше обичайния цвят.

— Все още можем да спасим част от уин фена — каза той, облягайки се на сестра си. Миришеше на пушек и желязо. Дори през гърба му Сесили усещаше биенето на сърцето му. — Трябва да го съберем, преди да…

— Ето. — Беше Теса, коленичила до тях. Сесили смътно си даде сметка, че всички останали са на крака, Шарлот — затиснала устата си с ръка от шок. Теса държеше носна кърпичка, в която имаше около половин шепа уин фен, всичко, което Уил бе успял да спаси от огъня. — Вземи го — рече тя, тиквайки кърпичката в свободната ръка на Джем, онази, с която не държеше стилито. Той вдигна глава, сякаш се канеше да отговори, ала годеницата му вече се беше изправила. Напълно съкрушен, Джем видя как тя излезе от стаята.

— О, Уил! Какво ще правим с теб?

Младежът се беше настанил в креслото на цветя — чувствайки се съвсем не на място — докато Шарлот, седнала на едно малко столче пред него, мажеше ръцете му с мехлем. След три иратцета, те почти не го боляха и си бяха възвърнали нормалния цвят, но въпреки това ръководителката на Института настояваше да се погрижи за тях.

Всички останали бяха излезли, с изключение на сестра му и парабатая му. Сесили беше приседнала на облегалката на креслото му, а Джем беше коленичил на прогорения килим, все още със стилито в ръце, без да докосва Уил, ала все пак — близо до него. Те двамата бяха отказали да си тръгнат, дори и след като другите се бяха разотишли, а Шарлот бе отпратила Хенри обратно в мазето при работата му. В края на краищата, нямаше какво повече да се направи. Инструкциите за това как да се свържат с Мортмейн бяха станали на пепел и вече нямаше какво да решават.

Шарлот беше задържала Уил, за да намаже ръцете му с мехлем. Сесили и Джем бяха отказали да го оставят и той не можеше да отрече, че му е приятно. Харесваше му сестра му да седи на облегалката на стола му, ласкаеха го погледите й, пълни с яростно желание да го защити, които тя хвърляше на всеки, доближил се до него, дори и на Шарлот — мила и безобидна с нейния мехлем и майчинско отношение. А и Джем в краката му, облегнат лекичко на креслото му, както толкова пъти преди, когато на Уил трябваше да му направят превръзка или да му сложат иратце заради рани, получени в битка.

— Помниш ли онзи път, когато Мелиорн опита да ти избие зъбите, защото го нарече остроух лентяй? — подхвърли Джем. Бе взел малко от уин фена на Мортмейн и бузите му си бяха възвърнали цвета.

Уил се усмихна, напук на всичко — просто не можеше да се сдържи. Това беше единственото през последните няколко години, което го караше да се чувства щастлив — че има в живота си някой, който наистина го познава, който знае какво си мисли, преди дори да го бе изрекъл на глас.

— Аз пък щях да избия неговите в ответ — рече той, — но когато отидох да го намеря, той беше емигрирал в Америка. Несъмнено — за да избяга от гнева ми.

— Хм… — изсумтя Шарлот, както винаги, когато сметнеше, че Уил започва да се самозабравя. — Доколкото чух, той си беше създал доста врагове в Лондон.

— Dydw I ddim yn gwybod pwy yw unrhyw un o’r bobl yr ydych yn siarad amdano — жално възропта Сесили.

— Ти може и да не знаеш за кого говорим, но пък никой тук не знае какво казваш ти — рече Уил, ала в тона му нямаше истински укор. И сам долови изтощението в гласа си. Липсата на сън от предишната нощ си казваше думата. — Говори на английски, Сеси.

Шарлот се изправи и отиде да остави бурканчето с мехлема на бюрото си. Сесили подръпна кичур от косата на брат си.

— Покажи ми ръцете си.

Той ги протегна, припомняйки си огъня, изпепеляващата агония и най-вече — потресеното лице на Теса. Знаеше, че ще разбере защо го бе направил, без дори да се замисли, но онова, което бе видял в очите й… сърцето й се късаше за него.

Искаше му се и тя да беше останала. Приятно му бе Джем и Сесили да са до него, да е заобиколен от обичта им, ала без нея нещо винаги липсваше, една дупка с формата на Теса, зейнала в сърцето му, която никога нямаше да запълни.

Сесили докосна пръстите му, които сега изглеждаха съвсем нормално, като се изключат саждите под ноктите му.

— Направо поразително — каза тя и го потупа лекичко, като внимаваше да не размаже мехлема, после добави с неприкрита нежност в гласа: — Уил открай време има склонност да се наранява. Изгубила съм бройката на всички случаи, в които си е чупил нещо, когато бяхме деца… на ожулванията, на белезите.

Джем се наведе по-близо към креслото, загледан в огъня.

— По-добре да бяха моите ръце — отрони той.

Уил поклати глава. Изтощението сякаш притъпяваше всичко в стаята, замъгляваше тапетите и ги превръщаше в едно тъмно петно.

— Не. Не и твоите ръце. Те ти трябват за цигулката. За какво са ми нужни моите?

— Трябваше да се досетя какво ще сториш — тихо каза Джем. — Винаги знам как ще постъпиш. Трябваше да се сетя, че ще бръкнеш в огъня.

— А аз трябваше да се досетя, че ще изхвърлиш пакета. — В гласа на Уил нямаше гняв. — Беше… беше безумно благородна постъпка. Разбирам защо го направи.

— Мислех за Теса. — Джем облегна брадичка на свитите си колене и се засмя тихичко. — Безумно благороден. Това не е ли по твоята част? Как така изведнъж аз съм този, който върши нелепи неща, а ти се опитваш да ме спреш?

— Господи! Кога си разменихме ролите?

Светлината, пръскана от пламъците, играеше по лицето и косата на Джем, когато той поклати глава.

— Странно нещо е да си влюбен — рече той. — То те променя.

Уил сведе очи към него и най-силното чувство в гърдите му, по-силно от ревност, повече от каквото и да било, бе печално желание да може да сподели болката на приятеля си, да му разкаже за собствените си чувства. Защото не бяха ли те същите като неговите? Нима и двамата не обичаха по един и същи начин едно и също момиче? Ала вместо това каза само:

— Ще ми се да не се излагаш на риск.

Джем се изправи.

— Открай време искам и ти да сториш същото.

Уил вдигна очи, които така бяха натежали от желанието за сън и умората, която идваше с ефекта на целебните руни, че виждаше своя парабатай като фигура от светлина.

— Тръгваш ли си?

— Да, отивам да спя. — Джем лекичко докосна с пръсти заздравяващи ръце на приятеля си. — Почини си, Уил.

Очите на младежа вече бяха започнали да се затварят и той дори не чу вратата, захлопнала се зад Джем. Някъде по коридора Бриджет пееше и гласът й се издигна над пращенето на огъня. Този път Уил не го намери така дразнещ както обикновено — то по-скоро му напомни за приспивната песен, която майка му пееше някога.

Какво по-силно грей от светлината?

Какво по-мрачно е от тъмнината?

Какво по-остро е от меч в ръката?

Какво по-меко е от восък разтопен?

По-ярка истината е от светлината,

лъжата по-мрачна е от тъмнината,

от меч по-остра е жестоката разплата,

а любовта — по-мека е от восък разтопен.

— Песен гатанка — каза Сесили сънливо. — Винаги съм ги харесвала. Помниш ли когато мама ни пееше?

— Май да — призна Уил.

Ако не беше толкова изтощен, не би признал и толкова. Майка му непрекъснато пееше и музиката изпълваше всяко кътче на имението им. Пееше, докато вървеше покрай коритото на река Маудах или между нарцисите в градината.

Llawn yw’r coed o ddail a blode, llawn o goriad merch wyf inne.

— Помниш ли морето? — попита Уил с натежал от умора глас. — Езерото Тал-ъ-Лин. В Лондон няма нищо толкова синьо като тях.

Чу как сестра му си пое рязко дъх.

— Разбира се, че си спомням. Мислех, че ти си забравил.

Образи, изплували от сънищата, се появиха пред затворените очи на Уил, сънят се обви около тялото му и го повлече като течение, далеч от осветения бряг.

— Не мисля, че мога да стана от това кресло, Сеси — промърмори той. — Тази нощ ще спя тук.

Ръката на Сесили се вдигна, търсейки неговата, и когато я намери, я стисна нежно.

— Тогава и аз ще остана тук — каза тя и гласът й се сля с вълните на съня, които най-сетне го заляха целия и го издърпаха в дълбините си.

До: Гейбриъл и Гидеон Лайтууд

От: Консул Джосая Уейланд

С огромна изненада прочетох писанието ви. Не виждам как бих могъл да бъда по-ясен. Желая да ми предавате подробности от кореспонденцията на госпожа Брануел с роднините и доброжелателите й в Идрис. Не съм искал баналности от писмата на шапкарката й. Не ме е грижа нито за дрехите на Шарлот Брануел, нито за дневното ви меню.

Ако обичате, погрижете се следващото писмо да съдържа истинска информация. Искрено се надявам, че то ще бъде писмо, което повече подхожда на ловци на сенки, а не на умопобъркани.

В името на Разиел,

Консул Уейланд

[1] От английската дума за червей („worm“). — Бел.прев. ↑

8

ПЛАМЪК, ИЗТЪКАН ОТ ПЛАМЪК

Надежда го наричате —

тоз пламък, изтъкан от пламък!

А всъщност е агония на желанието.

Едгар Алан По, „Тамерлан“

Теса седеше пред тоалетната си масичка и грижливо решеше косата си. Въздухът навън беше хладен, ала влажен, сякаш напоен с водите на Темза, и лъхаше на желязо и градска мръсотия. От това време краищата на обикновено гъстата й, къдрава коса се оплитаха. Не че Теса мислеше за косата си; ресането беше просто еднообразно движение, което й позволяваше да запази принудително спокойствие.

В ума си тя отново и отново виждаше шока на годеника си, докато Шарлот четеше писмото на Мортмейн, изгорените ръце на Уил и жалкото количество уин фен, което бе успяла да събере от пода. Виждаше Сесили, прегърнала брат си, и болката на Джем, докато отново и отново се извиняваше на приятеля си: „Толкова съжалявам, толкова съжалявам“.

Не бе могла да го понесе. И двамата бяха в агония, а тя ги обичаше. И двамата. Именно тя бе причината за болката им… Мортмейн искаше нея. Заради нея уин фена на Джем беше изчезнал и пак заради нея Уил беше толкова нещастен. Как можеше трима души, свързани от толкова силна обич, да си причиняват такава болка?

Теса остави четката за коса и се погледна в огледалото. Изглеждаше уморена, под очите й имаше сенки. Точно същият вид имаше и Уил през целия ден, докато седеше с нея в библиотеката и помагаше на Шарлот с документите на Бенедикт, превеждайки пасажи от гръцки, латински или пургатски. Писалката му се носеше бързо по листа, тъмната му глава — наведена над работната маса. Странно бе да го гледа на дневна светлина и да си спомня момчето, което се беше вкопчило в нея като удавник в спасително въже на стъпалата пред къщата на Улси. Не можеше да се каже, че през деня лицето му не беше помрачавано от каквато и да било сянка, но не можеше да се каже и че е открито или отзивчиво. Той не беше недружелюбен, нито студен, но пък и не бе вдигнал глава от работата си, не й се беше усмихнал през масата, нито по някакъв начин бе намекнал за случилото се предишната нощ.

На Теса й се беше искало да го придърпа настрани и да го попита дали Магнус се е свързал с него, да му каже: „Никой, освен мен, не разбира какво изпитваш и никой, освен теб, не разбира какво изпитвам аз. Не може ли да го изпитваме заедно?“

Ала ако Магнус се беше свързал с него, Уил щеше да й каже — той беше благороден. Те всички бяха благородни. Може би ако не бяха такива, помисли си Теса, взирайки се в ръцете си, всичко нямаше да е чак толкова ужасно.

Глупаво беше да предложи да отиде при Мортмейн — сега си даваше сметка за това, но тогава мисълта я беше завладяла като някаква необуздана страст. Тя просто не можеше да бъде причината за цялото това нещастие и да не се опита да го облекчи. Ако се предадеше на Мортмейн, годеникът й щеше да живее по-дълго, Уил и Джем щяха да се имат един друг и всичко щеше да бъде така, сякаш тя изобщо не беше идвала в Института.

Ала сега, в студените часове на вечерта, тя си даваше сметка, че нищо не би могло да върне времето назад, нито да изличи чувствата между тях. Струваше й се, че е празна отвътре, сякаш нещо в нея липсваше, и едновременно с това сякаш беше парализирана. Част от нея искаше да се втурне при Уил, да види дали ръцете му са се оправили и да го умолява да й прости. Никога досега не се бяха сърдили един на друг и тя не знаеше как да се държи с Джем, когато е толкова разгневен. Дали щеше да поиска да развали годежа им? Дали беше разочарован от нея? Мисълта, че годеникът й може да се чувства огорчен от нея, беше почти непоносима.

Скръц. Теса вдигна глава и се огледа — дочула бе тихичък звук. Дали не си беше въобразила? Беше уморена. Може би бе време да повика Софи да й помогне да се съблече, след което да си легне със „Замъка Отранто“ — книгата, която четеше сега и която чудесно се справяше с отвличането на вниманието й за известно време.

Вече бе станала от стола и отиваше да дръпне звънеца за прислугата, когато звукът се повтори, този път — по-настоятелен. Скръц, скръц — до вратата на спалнята. С лек трепет тя прекоси стаята и рязко отвори вратата.

Чърч беше приклекнал от другата страна. Сивкавосинята му козина беше разрошена, изражението му — свирепо. Около врата му беше завързана панделка от сребриста дантела, за която бе закачено навито листче, като миниатюрен свитък. Теса коленичи, посегна към панделката и я развърза. Дантелената нишка падна на пода и котаракът начаса избяга.

Теса взе листчето хартия и го разгъна. Вътре, с познат изящен почерк, беше написано:

„Ще те чакам в музикалната стая.

Дж.“

— Тук няма нищо — оповести Гейбриъл.

Двамата с брат му се намираха в гостната. Пердетата бяха пуснати и вътре беше доста тъмно. Ако не носеха магическа светлина, наоколо щеше да цари непрогледен мрак. Той трескаво претърсваше кореспонденцията на Шарлот. За втори път.

— Как така нищо? — попита Гидеон, който стоеше до вратата. — Ей там виждам купчина писма. Несъмнено поне едно от тях…

— Нищо скандално — заяви Гейбриъл и затръшна чекмеджето на бюрото. — Нито дори интересно. Кореспонденция с някакъв чичо в Идрис. Той, изглежда, страда от подагра.

— Очарователно — промърмори брат му.

— Човек не може да не се запита в какво всъщност консулът смята, че е забъркана Шарлот. Някакво предателство към Съвета? — Гейбриъл взе купчинката с писмата й и направи физиономия. — Можем да го уверим, че е невинна, единствено ако знаем в какво я подозира.

— И ако вярвах, че иска да се убеди в невинността й — отвърна Гидеон. — На мен ми се струва по-вероятно, че се надява да я улови да прави нещо нередно. — Той протегна ръка. — Дай ми това писмо.

— Кое? До чичо й? — По-младият Лайтууд не изглеждаше особено сигурен, но се подчини.

Вдигна магическата светлина над бюрото, докато брат му се наведе и след като си присвои една от писалките на Шарлот, се зае да напише послание до консула.

Тъкмо духаше мастилото, за да засъхне, когато вратата на гостната се отвори внезапно и Гидеон се изправи рязко. Жълт лъч, много по-ярък от магическата светлина, се разля в стаята. Гейбриъл примига и вдигна ръка, за да заслони очите си. Помисли си, че трябваше да си сложи руна за нощно зрение, ала те отнемаха време, за да се изличат, и се тревожеше, че това би повдигнало въпроси. В броените мигове, които му трябваха, за да привикне със светлината, до ушите му достигна ужасеното възклицание на брат му.

— Софи?

— Вече ви помолих да не ме наричате така, господин Лайтууд. — Тонът й беше студен и когато Гейбриъл си възвърна зрението, видя, че прислужницата е застанала на прага със запалена лампа в ръка. Очите й, бездруго присвити, станаха съвсем тесни, когато се спряха върху младежа, стиснал писмата на Шарлот в ръка.

— Вие… Това кореспонденцията на госпожа Брануел ли е?

Гейбриъл побърза да остави купа пликове на бюрото.

— Аз… ние…

— Да не би да четяхте писмата й? — Стиснала лампата в ръка, Софи имаше свиреп вид, като някакъв ангел на отмъщението. Гейбриъл хвърли поглед към брат си, но Гидеон сякаш беше изгубил ума и дума.

През целия си живот младежът не помнеше брат му някога да се беше заглеждал и по най-красивите момичета ловци на сенки, ала ето че съзерцаваше тази белязана, мунданска прислужница сякаш беше изгревът. Ясно видя ужаса, изписал се по лицето на Гидеон, докато доброто мнение на Софи за него ставаше на пух и прах пред очите му.

— Да — отвърна Гейбриъл. — Наистина четяхме кореспонденцията й.

Момичето направи крачка назад.

— Незабавно ще я доведа…

— Не… — Той протегна ръка. — Не е каквото си мислите. Почакайте. — И побърза да й разкаже какво се бе случило: заплахите на консула, искането му да шпионират Шарлот и тяхното решение на проблема. — Никога не сме възнамерявали да издадем и дума, излязла изпод перото й — довърши той. — Целта ни бе да я защитим.

Лицето на девойката не изгуби подозрителното си изражение.

— И защо да повярвам и на дума от това, господин Лайтууд?

Тук Гидеон най-сетне се обади.

— Госпожице Колинс — каза той. — Моля ви… Разбирам, че… злополучната история с кифличките… мнението ви за мен е пострадало сериозно, но моля ви, повярвайте ми, че никога не бих предал доверието на Шарлот в мен, нито пък бих й се отплатил за гостоприемството с измяна.

Софи се поколеба за миг, а после сведе очи.

— Съжалявам, господин Лайтууд. Бих искала да ви вярвам, но преди всичко дължа лоялност на госпожа Брануел.

Гейбриъл сграбчи от бюрото писмото, което брат му току-що беше довършил.

— Госпожице Колинс. Моля ви, прочетете това. Ето какво се канехме да изпратим на консула. Ако и след това все още възнамерявате да отидете при ръководителката ни, няма да се опитаме да ви спрем.

Софи погледна от него към Гидеон, а после кимна лекичко и се приближи. Остави лампата на масата, взе писмото и зачете на глас:

До: Консул Джосая Уейланд

От: Гидеон и Гейбриъл Лайтууд

Уважаеми господине,

В искането да прочетем писмата на госпожа Брануел до Идрис, отново проявихте обичайната си мъдрост. Успяхме да надзърнем тайничко в гореспоменатата кореспонденция и установихме, че тя поддържа почти ежедневна връзка с прачичо си Родерик Феърчайлд.

Съдържанието на тези писма, господине, би ви шокирало и разочаровало. То вече отне голяма част от нашата вяра в нежния пол.

Госпожа Брануел проявява най-коравосърдечно, безчувствено и неженствено отношение към множеството му болежки. Предлага му да пие по-малко, за да облекчи подаграта си, изглежда развеселена от тежката воднянка, която го мъчи, и напълно пренебрегва споменаването на субстанциите, които се събират в ушите и други отверстия на тялото му.

Признаци за нежната загриженост, която човек би очаквал от една жена, спрямо роднините й от мъжки пол, както и уважението, което всяка сравнително млада дама дължи на по-възрастните от нея… такива просто няма! Госпожа Брануел, боим се, се е опила от властта си. Тя трябва да бъде спряна, преди да е станало прекалено късно и още много храбри ловци на сенки да се откажат поради липса на женска грижа.

Искрено ваши,

Гидеон и Гейбриъл Лайтууд

Когато девойката замлъкна, се възцари тишина. Софи сякаш цяла вечност се взира в листа с широко отворени очи, преди най-сетне да проговори:

— Кой от вас написа това?

Гидеон се прокашля.

— Аз.

Софи вдигна поглед. Макар и присвити, устните й потръпваха лекичко и в продължение на един ужасен миг Гидеон си помисли, че тя ще заплаче.

— О, боже! И това е първото ви писмо?

— Не, имаше едно преди него — призна по-малкият брат. — То беше за шапките на Шарлот.

— За шапките й? — От устните на Софи се откъсна звънък смях и Гидеон я погледна така, сякаш никога не бе виждал нещо по-прекрасно. Гейбриъл трябваше да признае, че наистина беше хубава, когато се смееше, със или без белега. — Консулът ядоса ли се?

— Побесня — увери я Гидеон.

— Ще кажете ли на госпожа Брануел? — настоя да узнае Гейбриъл, който не можеше да понесе това напрежение нито миг повече.

Софи беше престанала да се смее.

— Няма. Защото не искам да ви изложа пред консула и защото смятам, че една такава новина би я наранила, без от това да има някаква полза. Да я шпионира по този начин, ама че ужасен човек! — Очите й хвърляха искри. — Ако искате да ви помогна в опитите да осуетите кроежите на консула, на драго сърце ще го сторя. Нека задържа писмото и утре ще се погрижа то да замине.

Музикалната стая не беше толкова прашна, колкото Теса си я спомняше. Всъщност изглеждаше така, сякаш наскоро я бяха почистили основно. Дървените первази и подът направо грееха, също като голямото пиано в ъгъла. В огнището подскачаха пламъци, обгръщайки застаналия пред камината Джем в огнен контур. Той се обърна и когато я видя, се усмихна нервно.

Всичко в стаята излъчваше уют, като картина, нарисувана с водни бои — светлината на огъня, която сякаш вдъхваше призрачен живот на музикалните инструменти, покрити с бели чаршафи; тъмният блясък на пианото; отражението на пламъците в стъклата на прозорците, досущ като тъмно злато. Теса виждаше и тях с Джем, застанали един срещу друг: момиче с тъмносиня вечерна рокля и слабичко като вейка момче с рошава сребриста коса и черно сако, което висеше мъничко по-широко, отколкото трябва, около крехката му фигура.

Лицето му в сенките беше изтъкано от уязвимост, в извивката на устните му имаше тревога.

— Не бях сигурен дали ще дойдеш.

Теса пристъпи напред. Искаше й се да го прегърне, но не го стори. Първо трябваше да каже нещо.

— Разбира се, че дойдох. Джем, толкова много съжалявам. Не мога да обясня… беше някаква лудост. Не бях в състояние да понеса мисълта, че ти ще пострадаш заради мен… заради това, че по някакъв начин съм свързана с Мортмейн.

— Вината не е твоя. Не ти си избрала да е така…

— Не мислех трезво. Уил беше прав — не можем да имаме доверие на Мортмейн. Дори ако отида при него, няма никаква гаранция, че той ще удържи на думата си. А и по този начин щях да сложа оръжие в ръцете на вашия враг. Не знам за какво иска да ме използва, но то не може да бъде за доброто на ловците на сенки, в това поне сме сигурни. В крайна сметка може да се окажа онова, което ще навреди на всички ви. — Сълзи пареха очите й, ала тя ги преглътна с усилие. — Прости ми, Джем. Не бива да пропиляваме в гняв времето заедно, с което разполагаме. Разбирам защо постъпи така… аз бих сторила същото за теб.

Докато Теса говореше, очите на годеника й бяха топли и сребристи.

— Zhe shi jie shang, wo shi zui ai ne de — прошепна той.

Тя го разбра. „В целия свят, ти си онова, което обичам най-много.“

— Джем…

— Знаеш го, не може да не го знаеш. Никога не бих те оставил да си тръгнеш от мен, не и за да отидеш там, където те грози опасност, не и докато все още дишам. — Преди девойката да успее да направи още една крачка, Джем вдигна ръка. — Почакай. — Наведе се, а когато се изправи, държеше калъфа на цигулката си и лъка. — Аз… Исках да ти дам нещо. Сватбен подарък, когато се оженим. Но ми се ще да ти го дам сега, ако ми позволиш.

— Подарък? — повтори Теса учудено. — След като… Но ние се скарахме!

Той се усмихна, същата онази прекрасна усмивка, от която лицето му грейваше и която караше човек да забрави колко слаб и изпит изглеждаше.

— Жизненоважна част от семейния живот, както разбирам. Ще се окаже добра практика.

— Но…

— Теса, наистина ли вярваш, че съществува кавга, независимо сериозна или незначителна е тя, която би ме накарала да престана да те обичам? — Джем звучеше учуден и тя си помисли за Уил, за годините, през които той беше подлагал лоялността на Джем на изпитание, беше го подлудявал с лъжи, увъртания и самонараняване, и въпреки това обичта към неговия побратим не само не бе изчезнала, но дори не бе отслабнала.

— Боях се — меко каза тя. — И… и нямам подарък, който да ти дам в замяна.

— Напротив, имаш. — Каза го тихо, ала твърдо. — Седни, моля те. Спомняш ли си как се запознахме?

Теса се настани на един нисък стол с позлатени облегалки, а полите на роклята й прошумоляха около нея.

— Аз нахлух в стаята ти посред нощ, като умопобъркана.

Джем се усмихна широко.

— Ти пристъпи изящно в стаята ми и ме завари да свиря на цигулка. — Пръстите му затягаха винта на лъка; когато приключи, го остави и нежно извади цигулката от калъфа й. — Имаш ли нещо против да ти посвиря?

— Знаеш, че обожавам да те слушам как свириш.

И наистина беше така. Обичаше дори да го слуша как говори за цигулката, макар да не разбираше много от думите. Без изобщо да се отегчи, часове наред можеше да го слуша как бърбори за колофон, ключове, гриф, лъкове, разположение на пръстите и склонността на една от струните да се къса…

— Wo wei ni xie de. — С тези думи той вдигна цигулката към лявото си рамо и я намести под брадичката си. Беше й казвал, че много цигулари използват подложка за рамо, но не и той. От едната страна на гърлото му, там, където се опираше цигулката, имаше мъничко петънце, сякаш синина, която отказваше да избелее.

— Ти… направил си нещо за мен?

— Написах нещо за теб — поправи я Джем с усмивка и засвири.

Теса гледаше прехласната. Той започна простичко, тихо; беше уловил лъка съвсем леко и изтръгваше мек, хармоничен звук с него. Мелодията въздейства на момичето като хладна и сладка вода, беше прекрасна и изпълнена с надежда като изгрев-слънце. Не можеше да откъсне очарован поглед от пръстите му, докато те се движеха, извличайки прелестни трели от цигулката. Звукът стана по-плътен, когато лъкът ускори темпото си, ръката на Джем се движеше напред-назад, слабото му тяло се превърна в неясно петно от раменете надолу. Пръстите му промениха позицията си едва забележимо и музиката зазвуча по-ниско, сякаш буреносни облаци се сбираха над ясен хоризонт, поток, превърнал се изведнъж в буйна река. Мелодията се разбиваше в краката на Теса и се надигаше, за да я обгърне. Цялото тяло на момчето сякаш се движеше в унисон със звуците, които той изтръгваше от инструмента, макар годеницата му да знаеше, че краката му са стъпили твърдо на земята.

Ритъмът на сърцето й се учести, за да не изостава от темпото на музиката; очите на Джем бяха затворени, ъгълчетата на устните му — извити надолу, сякаш изпитваше болка. Част от нея копнееше да скочи и да го прегърне, ала другата не искаше да направи нищо, което би прекъснало музиката, нищо, което би накарало прелестните звуци да затихнат. Струваше й се, че в неговата ръка лъкът сякаш се превръща в четка, с която той рисува платно, разкриващо самата му душа. Докато последните ноти се издигаха все по-нависоко, сякаш се опитваха да достигнат небесата, Теса си даде сметка, че лицето й е мокро, но едва когато и последният звук отшумя и Джем свали цигулката, тя осъзна, че плаче.

Много бавно годеникът й прибра инструмента в калъфа и постави ръка до него. След това се изправи и се обърна към Теса. Изражението му беше срамежливо, бялата му риза беше подгизнала от пот, а вената на шията му туптеше.

Девойката беше останала без думи.

— Хареса ли ти? — попита той. — Можех да ти подаря украшение, но исках да бъде нещо, което да е само твое. Нещо, което никой друг да не може да чуе или притежава. И понеже не ме бива с думите, излях онова, което изпитвам към теб, в музика. — Младежът замълча за миг. — Е, хареса ли ти? — повтори след малко и затихващата интонация на въпроса му говореше, че очаква отрицателен отговор.

Теса вдигна лице, така че да види сълзите й.

— Джем…

Той коленичи пред нея с разкаяно изражение.

— Ni jue de tong man, qin ai de?

— Не… не — отвърна Теса, като едновременно плачеше и се смееше. — Не съм наранена. Нито нещастна. Ни най-малко.

Усмивка се разля по лицето на годеника й и очите му грейнаха от удоволствие.

— Значи ти е харесало?

— Сякаш видях душата ти отразена в нотите. И тя беше красива. — Теса се приведе напред и нежно докосна лицето му, гладката кожа над коравите скули, косата му като перца по опакото на дланта й. — Видях реки, лодки с формата на цветя, всички цветове на нощното небе.

Джем изпусна шумно дъха си и се отпусна на пода до стола й, сякаш и последната капчица сила го беше напуснала. Облегна глава на коляното й и тя започна да го милва по косата, прокарвайки пръсти през меките кичури.

— И двамата ми родители обичаха музиката — каза той изведнъж. — Баща ми свиреше на цигулка, а майка ми — на цин[1]. Аз предпочетох цигулката, макар че бих могъл да избера и инструмента на майка ми. Понякога съжалявам, защото в Китай има мелодии, които не могат да бъдат изсвирени на цигулка; мелодии, които майка ми би искала да науча. Тя ми разказваше историята на Ю Бо Я, който бил майстор свирач на цин. Най-добрият му приятел бил дървар на име Джун Дзъ Ци и той му свирел. Казват, че когато Бо Я свирел песен за вода, приятелят му веднага разбирал, че мелодията описва буйни води, а когато свирел за планини, Дзъ Ци можел да види върховете им. А Бо Я му казвал: „То е, защото ти разбираш музиката ми“. — Джем сведе поглед към ръката си, обвила леко коляното му. — Хората все още използват израза „джъ ин“ в смисъл на „близки приятели“ или „сродни души“, ала истинското му значение е „разбиращ музика“. — Той се пресегна и улови ръката й. — Докато свирех, виждах онова, което и ти. Ти разбираш музиката ми.

— Но аз нищо не разбирам от музика, Джем. Не мога да различа партита от соната…

— Не. — Младежът се обърна и се изправи на колене, подпирайки се на облегалките на стола й. Сега бяха толкова близо, че Теса можеше да види, че косата му беше овлажняла от пот на слепоочията и тила, да усети миризмата на колофон и горена захар. — Не такава музика имах предвид. Искам да кажа… — Отрони нетърпелива въздишка и като улови ръката й, я допря до гърдите си, така че тя усети ритмичните удари на сърцето му. — Всяко сърце има своя собствена мелодия. Ти разбираш тази на моето.

— Какво станало с тях? — прошепна Теса. — С дърваря и музиканта?

Джем се усмихна тъжно.

— Джун Дзъ Ци умрял и Ю Бо Я изсвирил последната си песен над гроба му. След това строшил своя цин и никога повече не свирил.

Теса усети как горещи сълзи напират под клепачите й, мъчейки се да се излеят навън.

— Каква ужасна история.

— Така ли мислиш? — Сърцето на Джем прескочи един удар под пръстите й. — Докато бил жив и двамата били приятели, Ю Бо Я написал някои от най-прекрасните песни, които познаваме. Дали би могъл да го стори сам? Сърцата ни се нуждаят от огледало, Теса. Виждаме по-доброто си „аз“ в очите на онези, които ни обичат. Пък и съществува красота, която единствено мимолетността може да роди. — Той снижи поглед, а после отново го вдигна и срещна нейния. — Бих ти дал всичко от себе си. Бих ти дал повече за две седмици, отколкото повечето мъже биха ти дали за цял живот.

— Няма нищо, което да не си ми дал, нищо, от което да съм недоволна…

— Ала аз съм — рече той. — Искам да се оженя за теб. Бих те чакал до края на времето, но…

Но ние не разполагаме с такова.

— Аз нямам семейство — бавно каза Теса, без да откъсва очи от неговите. — Никакъв настойник. Никой, който би… се засегнал… от една по-бърза сватба.

Очите на Джем се разшириха мъничко.

— Аз… Наистина ли го мислиш? Не искам да те лиша от времето, което ти е необходимо, за да се подготвиш.

— Каква подготовка смяташ, че ми е нужна? — попита тя и за миг мислите й литнаха към Уил и се сети как той бе бръкнал в огъня с голи ръце, за да спаси лекарството на Джем. Докато го виждаше в ума си, не можеше да не си спомни деня в гостната, когато й бе казал, че я обича, а когато си бе тръгнал, бе обвила ръка върху един горещ ръжен, та парещият допир до кожата й да заличи поне за миг болката в сърцето й.

Уил. Тогава го бе излъгала… ако не с думите, които беше изрекла, то с това, което се подразбираше от тях. Бе го оставила да вярва, че не го обича. Тази мисъл и досега й причиняваше болка, но не съжаляваше за стореното. Нямаше друг начин. Познаваше го достатъчно добре, за да е наясно, че дори да сложи край на връзката си с Джем, той пак нямаше да бъде с нея. Никога не би приел любов, купена с цената на щастието на неговия парабатай. А ако част от сърцето й принадлежеше на Уил, и само на него, и винаги щеше да си остане така, за никого не би било от полза, ако истината излезеше наяве. Обичаше и Джем… обичаше го дори по-силно от деня, когато бе приела да се омъжи за него.

„Понякога човек трябва да избира дали да бъде мил, или да постъпи доблестно“, беше й казал той. „Понякога е невъзможно да направиш и двете.“ Може би наистина зависи от книгата, помисли си Теса. Ала в книгата на живота й, пътят на доблестта и добротата беше един и същ. Дори ако тогава в гостната беше наранила Уил, с течение на времето чувствата му към нея щяха да избледнеят и той щеше да й благодари, задето го бе освободила. Тя наистина го вярваше. Той не можеше да я обича вечно.

Беше поела по този път много отдавна. Ако възнамеряваше да го извърви през следващия месец, значи можеше да го стори и през следващия ден. Знаеше, че обича Джем и макар част от нея да бе влюбена в Уил, най-добрият подарък, който можеше да направи и на двамата, бе да не допусне те да го научат.

— Не знам — каза Джем, съзерцавайки я от пода. По лицето му се четяха надежда и недоверчивост. — Съветът все още не е одобрил молбата ни… а и ти нямаш рокля.

— Не ме е грижа за Съвета. Нито пък за облеклото ми, стига и за теб да няма значение. Ако наистина го мислиш, Джем, ще се омъжа за теб, когато поискаш.

— Теса… — промълви той. Посегна към нея, сякаш беше удавник и девойката наведе глава за бърза целувка. Той се надигна на колене и устните му помилваха нейните — веднъж, два, три пъти, докато ги накараха да се отворят и тя вкуси сладостта му на горена захар. — Твърде си далеч — прошепна младежът, а после ръцете му я обгърнаха и между тях вече нямаше никакво разстояние.

Притегли я от стола и ето че двамата бяха коленичили на пода, обвили ръце един около друг.

Притискаше я до себе си, а нейните пръсти проследяваха очертанията на лицето му, изпитите му бузи. „Скулите му са толкова остри, костите на лицето му изпъкват. Пулсът му тупти под почти прозрачната му кожата. Ключиците му са корави като метална огърлица.“

Ръцете му се плъзнаха от кръста към раменете й, а устните му докоснаха ключицата й, ямката на шията й, докато нейните пръсти се впиха в ризата му, повдигайки я, така че дланите й вече докосваха голата му кожа. Беше толкова слаб, ребрата му се четяха под допира й. На светлината на огъня Теса го виждаше изрисуван от сенки и пламъци, които позлатяваха бялата му коса.

„Обичам те“, беше казал той. „В целия свят ти си онова, което обичам най-много.“

Почувства горещия допир на устата му по врата си, а после — по-надолу. Целувките му спряха там, където започваше роклята й. Теса усещаше как сърцето й бие под устните му, сякаш се опитваше да го достигне, да бие за него. Почувства как ръцете му се обвиха около тялото й, там, където бяха връзките на роклята й…

Вратата се отвори със скърцане и те отскочиха един от друг, запъхтени, сякаш току-що бяха пробягали маратон. Теса чуваше как кръвта бучи в ушите й, докато се взираше в прага, където нямаше никого. Изведнъж тежкото дишане на Джем до нея се превърна в смях.

— Какво…

— Чърч — обясни й той и когато сведе поглед, Теса видя котаракът да прекосява музикалната стая с крайно самодоволен вид, след като си беше отворил вратата.

— Никога не съм виждала котка да изглежда толкова доволна от себе си — подхвърли тя, докато Чърч — без да й обръща никакво внимание, както обикновено — отиде с мека стъпка при Джем и го побутна с муцунка.

— Когато казах, че може би ще се нуждаем от компаньонка, нямах това предвид — каза младежът, но въпреки това погали котарака по главата и се усмихна на Теса с крайчеца на устните си. — Наистина ли мислеше това, което каза? Че би се омъжила за мен още утре?

Тя вирна брадичка и го погледна право в очите. Не можеше да понесе мисълта да чака и да пропилее още миг дори от живота му. Внезапно и необуздано поиска да бъде обвързана с него — в болест и здраве, в радост и мъка… да бъде свързана с него чрез обет и да може да му даде думата си и любовта си изцяло и докрай.

— Да, наистина го мислех — заяви девойката.

Когато Джем направи съобщението, трапезарията не беше съвсем пълна, тъй като не всички бяха слезли за закуска.

— С Теса ще се венчаем — заяви той най-спокойно, докато разстилаше салфетката върху скута си.

— Очаква ли се да бъдем изненадани? — попита Гейбриъл, който беше в бойно облекло, тъй като възнамеряваше да потренира след закуска. Беше взел всичкия бекон от масата за сервиране и Хенри го гледаше опечалено. — Нали вече сте сгодени?

— Сватбата беше насрочена за декември — отвърна Джем, посягайки под масата, за да стисне окуражително ръката на Теса. — Но размислихме. Възнамеряваме да се оженим утре.

През стаята сякаш премина електричество. Хенри се задави с чая си, и Шарлот, която сякаш беше изгубила ума и дума, трябваше да го потупа по гърба. Гидеон постави чаената си чаша в чинийката с дрънчене и дори Гейбриъл застина, когато тъкмо поднасяше вилицата към устата си. Софи, която току-що беше влязла откъм кухнята, носейки прясно препечени филийки, ахна.

— Не можете да го направите! Роклята на госпожица Грей беше съсипана, а новата дори още не е започната!

— Теса може да носи каквото и да е — отвърна Джем. — Не е нужно да е облечена в типичното за ловците на сенки златно, защото не е ловец на сенки. Тя има няколко красиви рокли — просто ще избере любимата си. — Тук той наведе срамежливо глава към годеницата си. — Искам да кажа, ако нямаш нищо против.

Девойката не отговори, тъй като в този миг в трапезарията влязоха Уил и сестра му.

— Вратът ми е ужасно схванат — тъкмо казваше Сесили с усмивка. — Не мога да повярвам, че изобщо успях да заспя в такава поза…

Усетила, също като брат си, настроението в стаята, така и не довърши и се огледа наоколо.

Уил определено изглеждаше по-отпочинал от предишния ден и като че ли му беше приятно Сесили да е край него, макар че доброто му настроение очевидно се изпаряваше, докато очите му обхождаха лицата на останалите в стаята.

— Какво става? — попита той. — Да не се е случило нещо?

— С Теса решихме да избързаме със сватбената церемония — отвърна Джем. — Ще се състои през следващите няколко дни.

Уил не каза нищо. Лицето му не промени изражението си, само пребледня като платно. Отказваше да погледне към Теса.

— Джем, Клейвът. — Шарлот най-сетне престана да потупва Хенри по гърба и се изправи с разтревожено лице. — Те все още не са одобрили брака ви. Не може да вървите против тях.

— Но не можем и да ги чакаме — отвърна той. — Може да минат месеци, дори година… знаете, че предпочитат да протакат, вместо да дадат отговор, който се боят, че няма да се хареса.

— А и не е като нашият брак да е сред приоритетите им в момента — допълни Теса. — Документите на Бенедикт Лайтууд, издирването на Мортмейн — тези неща несъмнено са по-важни. А това е личен въпрос.

— За Клейва не съществуват лични въпроси — каза Уил. Гласът му бе особен и глух, сякаш долиташе от голямо разстояние; вената на шията му пулсираше. Теса си помисли за крехкото разбирателство, започнало да се възцарява между тях през последните няколко дни и се зачуди дали това щеше да го разруши, да го пръсне на парчета като деликатен порцелан, разбит в скала. — Майка ми и баща ми…

— Има закони за браковете с мундани. Но не и за брак между нефилим и някой като Теса. Пък и ако се налага, и аз, също като баща ти, бих се отказал от това да бъда ловец на сенки.

— Джеймс…

— Мислех, че поне ти ще разбереш. — В погледа, който Джем спря върху Уил, се четеше объркване и болка.

— Не казвам, че не разбирам. Просто те подтиквам да помислиш…

— Помислих. — Джем се облегна в стола си. — Имам мунданско разрешително за брак, законно издадено и подписано. Можем да влезем във всяка църква и да се оженим още днес. Наистина бих предпочел и вие да присъствате, но дори да не можете, пак ще го направим.

— Да се ожениш за момиче, само за да го оставиш вдовица… — подхвърли Гейбриъл Лайтууд. — Мнозина биха казали, че не й правиш кой знае каква услуга.

Джем се вкамени, ръката му, стиснала тази на годеницата му, се вкочани. Уил пристъпи напред, ала Теса вече се беше изправила, вперила изпепеляващ поглед в Гейбриъл.

— Не смей да говориш така, сякаш всичко зависи единствено от Джем, а аз изобщо нямам думата — заяви тя, без нито за миг да откъсва очи от лицето му. — Никой не ме е принудил на този годеж, нито пък храня някакви илюзии за здравето на Джем. Искам да бъда с него през всички дни или минути, с които разполагаме, и ще се смятам за благословена, че съм ги имала.

Очите на Гейбриъл бяха студени като морето, миещо бреговете на Нюфаундленд.

— Просто съм загрижен за вашето добруване, госпожице Грей.

— По-добре се тревожи за своето — сопна се Теса.

Зелените очи насреща й се присвиха.

— В смисъл?

— Вярвам, че това, което дамата се опитва да каже — провлечено се обади Уил, — е, че не тя уби собствения си баща. Или толкова бързо се съвзе от случилото се, че няма защо да се тревожим за чувствата ти, Гейбриъл?

Сесили ахна. По-младият от братята Лайтууд се изправи и в изражението му Теса отново зърна момчето, което беше предизвикало Уил на двубой първия път, когато го бе срещнала — изтъкано от арогантност, напрежение и омраза.

— Ако някога посмееш… — започна той.

— Престанете — каза Шарлот, но спря, когато откъм прозорците се чу как ръждясалата порта на Института се отваря със скърцане, а после по плочките зачаткаха конски копита. — О, в името на Ангела! Джесамин. — Шарлот скочи на крака, захвърляйки салфетката си в чинията. — Да вървим… трябва да слезем да я посрещнем.

Макар в други отношения пристигането на Джесамин да беше доста ненавременно, то свърши отлична работа за отвличане на вниманието им. След лека суматоха и известна доза объркване от страна на Гейбриъл и Сесили, които не бяха наясно коя бе Джесамин и каква роля беше изиграла в живота на Института, те всички поеха хаотично по коридора. Теса, която имаше чувството, че не й достига въздух, сякаш корсетът й беше прекалено стегнат, поизостана малко. Мислите й се върнаха към предишната нощ и как беше държала Джем в прегръдките си, докато часове наред се целуваха и си шепнеха за сватбата, която щяха да направят, и съвместния живот, който им предстоеше… сякаш разполагаха с всичкото време на света. Сякаш женитбата щеше да му дари безсмъртие, макар тя да знаеше, че не е така.

Потънала в мислите си, Теса се спъна, когато стигна до най-горното стъпало. Нечия ръка я задържа и когато вдигна поглед, видя Уил.

Останаха така в продължение на един миг, замръзнали заедно като статуи. Другите вече слизаха по стълбите, а гласовете им заглъхваха. Ръката на Уил бе уловила нежно нейната, ала лицето му беше безизразно, издялано сякаш от гранит.

— Не си съгласен с останалите, нали? — попита Теса по-остро, отколкото бе възнамерявала. — Че не бива да се омъжа за Джем днес. Попита ме дали го обичам достатъчно, за да се омъжа за него и да го направя щастлив, и аз ти казах, че отговорът ми е „да“. Не знам дали съм в състояние да го направя напълно щастлив, но мога да опитам.

— Ако някой би могъл да го стори, това си ти — отвърна той, приковал очи в нейните.

— Останалите смятат, че храня някакви илюзии относно здравето му.

— Надеждата не е илюзия.

Думите му бяха окуражителни, но в гласа му имаше нещо мъртвешко, което я плашеше.

— Уил… — Теса улови китката му. — Няма да ме изоставиш сега… няма да ме оставиш сама да търся лек, нали? Не бих могла да го сторя сама.

Той си пое дълбоко дъх, притворил сините си очи с тъмни сенки под тях.

— Разбира се, че няма. Никога няма да се откажа от него, нито от теб. Ще продължа. Просто…

Той замълча и извърна глава. Светлината, струяща през прозореца високо над тях, огряваше бузата, брадичката и извивката на челюстта му.

— Просто какво?

— Помниш ли какво още ти казах онзи ден в гостната? Искам да бъдеш щастлива. Искам и Джем да бъде щастлив. И все пак, докато отиваш към олтара, където той те очаква, за да бъдете свързани завинаги, ти ще стъпваш по невидима пътека от отломките на разбитото ми сърце, Теса. Бих дал живота си за всекиго от вас двамата. Бих дал живота си за вашето щастие. Когато ми каза, че не ме обичаш, си мислех, че чувствата ми ще закърнеят и ще изчезнат, но не стана така. Те се усилваха с всеки изминал ден. Сега, в този миг, те обичам по-отчаяно, отколкото когато и да било преди, а след един час ще те обичам повече, отколкото сега. Знам, че не е честно спрямо теб да ти казвам всичко това, когато не можеш да направиш нищо. — Той си пое накъсано дъх. — Колко ли ме презираш!

Теса имаше чувството, че някой бе издърпал земята изпод краката й. Спомни си какво си бе казала предишната нощ — че чувствата на Уил към нея несъмнено са избледнели, че след години неговата болка ще е по-малка от нейната. И наистина го бе повярвала. Ала сега…

— Не те презирам, Уил. Ти винаги си се държал благородно… по-благородно, отколкото бих могла да очаквам…

— Не — горчиво каза той. — Мисля, че ти никога не си очаквала нищо от мен.

— Очаквала съм всичко, Уил — прошепна тя. — Повече, отколкото ти от себе си. Ала ти ми даде дори повече от това. — Гласът й изневери. — Казват, че човек не може да раздвои сърцето си, но…

— Уил, Теса! — Шарлот ги викаше от преддверието. — Стига сте се размотавали! И може ли един от вас да доведе Сирил? Възможно е да имаме нужда от помощ с каретата, ако Мълчаливите братя възнамеряват да останат за малко.

Теса погледна безпомощно Уил, но магията на момента между тях си бе отишла. Изражението му беше сдържано, отчаянието, подтиквало го допреди миг, се бе изпарило. Изведнъж сякаш хиляди заключени врати го отделяха от нея.

— Ти върви, аз ей сега идвам — рече той равнодушно и като се обърна, хукна нагоре по стълбите.

Девойката заслиза като вцепенена по стъпалата, подпирайки се лекичко на стената. Какво не бе сторила за малко? Какво едва не му беше казала?

И все пак аз те обичам.

Ала, всемилостиви Боже, каква полза би имало от тези думи, кому биха помогнали? За Уил те щяха да са като ужасен товар на плещите, защото той щеше да знае какво изпитва Теса, без да може да стори каквото и да било. Те биха го привързали още по-силно към нея, нямаше да го освободят, за да си потърси друга, която да обича… някоя, която не беше сгодена за най-добрия му приятел.

„Друга, която да обича.“ Тя излезе на стъпалата пред входа на Института и усети как вятърът я прониза като с нож. Всички се бяха събрали на стълбите с леко неловък вид, особено Гейбриъл и Сесили, които изглеждаха така, сякаш се чудят какво търсят тук. Ала Теса почти не ги забелязваше. Сърцето й се свиваше от болка и знаеше, че не е заради студа. Беше заради мисълта за Уил, влюбен в друга.

Само че това беше толкова себично. Ако обикнеше друга, тя щеше да си наложи да го понесе, прехапала устни мълчаливо, така, както той бе изтърпял нейния годеж с Джем. Дължеше му поне това, мислеше си момичето, докато една тъмна карета, управлявана от мъж в пергаментовите на цвят одежди на Мълчаливите братя, изтрополи през отворената порта. Дължеше на Уил същото благородство, което бе проявил той.

Каретата стигна до стъпалата на Института и спря. Теса усети как ръководителката на Института се размърда неспокойно зад нея.

— Още една карета? — каза Шарлот и когато проследи погледа й, Теса видя, че зад първата карета безшумно идва още една, напълно черна, без никакъв герб.

— Ескорт — рече Гейбриъл. — Може би Мълчаливите братя се тревожат, че тя ще се опита да избяга.

— Не. — В гласа на Шарлот се долавяше объркване. — Тя не би…

Мълчаливият брат върху капрата на първата карета пусна юздите, слезе и отиде до вратичката. В този миг втората карета спря зад него и той се обърна. Теса не можеше да види изражението му, тъй като качулката скриваше лицето му, но нещо в стойката му издаваше изненада. Тя присви очи… имаше нещо странно в конете, които теглеха втората карета — телата им нямаха кожата на обикновени животни, а блестяха като желязо, и движенията им бяха неестествено бързи.

Кочияшът на втората карета скочи от мястото си, приземявайки се с разтърсващ тропот и Теса зърна металическо проблясване, когато ръката му се вдигна към робата с цвят на пергамент… и я смъкна.

Отдолу се показа лъскаво тяло с яйцевидна глава без очи. Медни нитове крепяха ставите на лактите, коленете и раменете. Дясната му ръка — ако можеше да бъде наречена така — завършваше с грубо изработен бронзов арбалет. Създанието я вдигна и я сви. Стоманена стрела, с черен метален връх, полетя във въздуха и се заби в гърдите на първия Мълчалив брат с такава сила, че го запрати на няколко крачки през двора, преди той да се строполи на земята с почервеняла от кръв роба.

[1] Най-древният китайски музикален инструмент; наричал се е още „шъ“ — „камък“, или „няоциу“ — „пееща топка“. — Бел.прев. ↑

9

ИЗКОВАН ИЛИ ИЗЛЯТ ОТ МЕТАЛ

… тази течна руда изцеди

в приготвени за нея форми и направи първо

различни сечива, а после — всичко, дето може

да изковеш или излееш от метал.[1]

Джон Милтън, „Изгубеният рай“

Теса, парализирана от ужас, видя, че кръвта на Мълчаливите братя бе червена, също като на обикновените хора.

Чу как Шарлот даде няколко нареждания със силен глас, а после Хенри се втурна по стълбите и се хвърли към първата карета. Отвори вратата и Джесамин се строполи в ръцете му. Тялото й беше отпуснато безжизнено, очите й — полузатворени. Беше облечена в същата опърпана бяла рокля, която носеше и когато Теса я беше видяла при посещението си в Града на тишината, а прекрасната й руса коса беше подстригана почти до черепа, като на болна от треска.

— Хенри… — изхлипа тя и се вкопчи в реверите му. — Помогни ми, Хенри. Отведи ме в Института, моля те…

Той се обърна с Джесамин на ръце в същия миг, в който вратите на другата карета се отвориха рязко и отвътре се изсипаха още автоматони, присъединявайки се към първия. Те сякаш се разгъваха, докато излизаха, като хартиени играчки… един, двама, трима, а после Теса престана да ги брои, тъй като ловците на сенки около нея наизвадиха оръжията от коланите си. Видя проблясването, когато от върха на бастуна на Джем изскочи метално острие и чу шепот на латински, докато серафимски ками лумваха около нея, заобикаляйки я като обръч от свещен огън.

А после автоматоните се хвърлиха в атака. Един от тях се втурна към Хенри и Джесамин, докато останалите се насочиха към стъпалата. Теса чу как Джем извика името й и осъзна, че няма никакво оръжие. Днес не беше възнамерявала да тренира. Огледа се наоколо като обезумяла, търсейки нещо, каквото и да било — по-тежък камък или дори пръчка. По стените на преддверието висяха оръжия — за украса, ала оръжието си беше оръжие. Тя се шмугна вътре, грабна един меч и отново изтича навън.

Там я посрещна хаос. Джесамин беше до колелото на каретата, с която беше дошла, закрила лицето си с ръце. Хенри стоеше до нея, а серафимската кама проблясваше в ръката му, докато той отбиваше атаките на автоматона, който се опитваше да мине покрай него, протегнал към Джесамин завършващите си с шипове ръце. Останалата част от създанията с часовников механизъм се бяха разпръснали пред стъпалата, вкопчени в схватка с ловците на сенките.

Теса вдигна меча с две ръце, обхождайки двора с поглед. Тези автоматони бяха различни от онези, които беше виждала преди — движенията им бяха по-бързи и не така отсечени, медните им стави се сгъваха и разгъваха плавно.

На най-долното стъпало братята Лайтууд се биеха ожесточено с триметрово механично чудовище, размахало ръцете си с шипове като боздугани. Върху рамото на Гейбриъл вече беше зейнала дълбока рана, от която бликаше кръв, ала двамата с Гидеон, единият — отпред, другият — отзад, даваха силен отпор на чудовището. Джем, който беше приклекнал, се изправи и заби бастуна си в главата на друг от автоматоните. Ръцете на съществото потръпнаха конвулсивно и то опита да се отдръпне, но оръжието вече беше потънало дълбоко в металния му череп. Джем издърпа острието и когато автоматонът отново се нахвърли върху него, той замахна към краката му, отсичайки единия. Съществото залитна и се сгромоляса на калдъръма.

Малко по-близо до Теса, камшикът на Шарлот изплющя във въздуха като мълния, откъсвайки арбалета от ръката на първия автоматон, но това изобщо не забави чудовището. То посегна към нея с другата си ръка, подобна на шпатула и завършваща с хищни нокти, ала в този миг Теса се хвърли между тях, замахвайки с меча така, както я беше учил Гидеон — като използва цялото си тяло и нанесе удар отгоре, за да използва и силата на гравитацията на своя страна.

Острието се спусна, отсичайки втората ръка на създанието. Този път от раната шурна черна течност, но и това не спря автоматона и той се наведе над Шарлот, за да нанесе удар с главата си, от която стърчеше късо острие. То се заби над лакътя на жената и тя извика, а след това изплющя с камшика си. Сребристозлатният електрум се обви около гърлото на създанието и го стисна здраво. После Шарлот дръпна с все сила и главата на автоматона, отделена от тялото му, тупна на земята; черна течност рукна от дупките, зейнали в металния му корпус, и механичното създание най-сетне се сгромоляса.

Теса ахна и отметна глава назад. Мокра от пот, косата бе залепнала за челото и слепоочията й, ала тя се нуждаеше и от двете си ръце, за да държи тежкия меч и не можеше да я прибере. С парещи очи видя, че Гейбриъл и Гидеон бяха повалили противника си на земята и му нанасяха удар след удар. Зад тях Хенри в последния миг успя да избегне поредния замах на създанието, което го беше приклещило до каретата. Подобната му на тояга ръка строши прозореца и дъжд от стъкла се посипа върху Джесамин, която изпищя и закри главата си с ръце. Хенри вдигна оръжие и го заби в тялото на автоматона. Теса беше свикнала да вижда как серафимските ками изпепеляват плътта на демоните и ги превръщат в прах, ала автоматонът просто залитна назад и отново поднови нападението си, а острието стърчеше от гърдите му, грейнало като факла.

Шарлот извика и се спусна по стълбите към съпруга си. Теса се огледа… и не видя Джем. Сърцето й се сви. Тя направи крачка напред…

И една тъмна фигура, облечена в черни одежди, се изпречи пред нея. Черни ръкавици покриваха ръцете й, краката й бяха обути в черни ботуши. Теса не виждаше нищо друго, освен бяло като сняг лице, обрамчено от гънките на черна качулка, познато и ужасяващо като кошмар, явявал й се безброй пъти.

— Здравей, госпожице Грей — каза госпожа Блек.

Въпреки че надникна във всички стаи, за които се сети, Уил така и не успя да намери Сирил. Това го дразнеше, а и споменът за разигралото се между него и Теса на стълбите изобщо не помагаше. След като в продължение на два месеца едва ли не беше ходил на пръсти, когато беше край нея, толкова много бе внимавал, ето че сега бе оставил чувствата му да се излеят като кръв от отворена рана и единствено намесата на Шарлот беше попречила глупостта му да доведе до истинска катастрофа.

И все пак, докато минаваше покрай кухнята и продължаваше по коридора, отговорът на Теса го човъркаше.

„Казват, че човек не може да раздвои сърцето си, но…“

Но какво? Как бе възнамерявала да довърши?

Гласът на Бриджет долетя откъм трапезарията, където двамата със Софи чистеха.

О, майко, позволи ми да си легна,

в тясна, мека постеля.

Уилям от любов към мен умря,

а аз ще си отида от тъга.

Погребаха я в стария църковен двор,

Уилям почиваше до нея.

Алена роза на гроба му израсна,

нежна шипка от нейния поникна.

Виеха се те край църковната камбанария,

а когато стигнаха върха й,

преплетоха стъбла в прегръдка нерушима

тез два храста като неделими.

Докато се чудеше разсеяно как Софи се сдържа да не я прасне по главата с някоя чиния, Уил усети, че през тялото му премина тръпка, сякаш го бяха ударили в гърдите. Той ахна и се олюля, подпирайки се на стената. Вдигна ръка към гърлото си и почувства нещо да тупти там, като второ сърце до неговото. Верижката на медальона, който Магнус му беше дал, беше студена; той побърза да я извади изпод ризата си и се взря в рубина, който висеше на нея — наситеночервен и пулсиращ с алена светлина, като сърцето на огън.

Смътно си даде сметка, че Бриджет вече не пее и че двете момичета стоят на прага на трапезарията и го гледат с разширени от изумление очи. Той пусна медальона и украшението падна върху гърдите му.

— Какво има, господарю Уил? — попита Софи. Откакто истината за проклятието му беше излязла наяве, тя беше престанала да го нарича „господин Херондейл“, макар че той все още се чудеше понякога дали тя всъщност го харесва особено. — Добре ли сте?

— Не аз — отвърна той. — Веднага трябва да слезем на долния етаж. Случило се е нещо ужасно.

— Но вие сте мъртва — ахна Теса и направи крачка назад. — Видях как умряхте…

Думите й отстъпиха място на писък, когато дълги метални ръце се обвиха около нея изотзад и я вдигнаха във въздуха. Мечът й издрънча на земята, когато автоматонът затегна хватката си около нея, и по лицето на госпожа Блек се разля ужасната й студена усмивка.

— Е, хайде сега, госпожице Грей. Не се ли радваш поне мъничко да ме видиш? В крайна сметка, нали именно аз първа те приветствах с добре дошла в Англия. Макар да смея да кажа, че оттогава доста добре си се уредила тук.

— Пусни ме! — Девойката зарита яростно, но в отговор автоматонът просто я удари с глава, което я накара да прехапе устната си. Давейки се, тя се изплю — слюнка и кръв опръскаха все още бялото лице на мъчителката й. — По-скоро бих умряла, отколкото да тръгна с вас…

Госпожа Блек избърса лице с ръкавицата си и се намръщи отвратено.

— За съжаление, това не може да бъде уредено. Мортмейн те иска жива. — Тя щракна с пръсти към автоматона. — Отнеси я в каретата.

Автоматонът направи крачка напред, както държеше Теса… и рухна. Момичето едва успя да протегне ръце, за да омекоти удара, когато двамата се сгромолясаха на земята, механичното създание — отгоре й. Остра болка проряза дясната й китка и тя извика, но въпреки това се подпря на нея, за да се измъкне изпод автоматона. Претърколи се по няколко от стъпалата, а гневният писък на госпожа Блек отекна в ушите й.

Теса вдигна замаяно глава. Госпожа Блек беше изчезнала. Автоматонът, който я държеше допреди малко, се беше килнал на една страна върху стълбите; част от металното му тяло липсваше и докато той се обръщаше, девойката зърна какво имаше вътре: зъбчати колелца и механизми, и прозрачни тръбички, през които течеше някакво тъмно вещество. Дишайки тежко и оплискан с мазната черна течност от съществото, Джем беше застанал над него. Лицето му беше бяло и решително. Той погледна към Теса за миг, за да се увери, че е добре, и като скочи от стълбите, нанесе нов удар на автоматона, отсичайки един от краката му. Съществото потръпна конвулсивно като умираща змия, а после единствената останала му ръка се стрелна напред, сграбчи Джем за глезена и дръпна с все сила.

Кракът на Джем се изви под него и той падна, претъркулвайки се презглава по останалите стъпала, приклещен в ужасяваща прегръдка от металното чудовище. Звукът, с който автоматонът се тътрузеше по стълбите — метал, дращещ върху камък — беше отвратителен. Те се удариха едновременно в земята и силата на сблъсъка ги откъсна един от друг. Пред ужасения поглед на Теса Джем се изправи зашеметен. Алената му кръв се смесваше с черната течност, изцапала дрехите му. Бастунът му го нямаше — лежеше на каменните стъпала, където го беше изпуснал при падането си.

— Джем… — прошепна Теса и се надигна на колене. Опита се да запълзи напред, но китката й поддаде; отпусна се на лакти и протегна ръка към бастуна…

В този миг две ръце се обвиха около нея и я изправиха, а гласът на госпожа Блек изсъска в ухото й:

— Не се съпротивлявай, госпожице Грей, или нещата ще се развият зле за теб, много зле.

Теса опита да се извърти, ала нещо меко захлупи носа и устата й; отвратително сладникава миризма изпълни ноздрите й, а после пред очите й се спусна черна пелена и тя изгуби съзнание.

Със серафимска кама в ръка, Уил изхвърча през входната врата и се озова насред истински хаос.

Автоматично първо потърси Теса, но за щастие не я видя. Явно беше проявила здрав разум и се бе скрила някъде. Черна карета беше спряла до стъпалата и насред купчина строшени стъкла, отпусната безсилно до едно от колелата й, се беше свила Джесамин. От другата й страна Хенри и Шарлот (той — с меч в ръка, а тя — с камшика си), удържаха атаките на три дългокраки метални автоматона с гладки като яйца глави и ръце, които завършваха с остриета. Бастунът на Джем лежеше на стъпалата, хлъзгав от мазна черна течност. Недалеч от вратата братята Лайтууд се биеха с други два автоматона с отработената ловкост на воини, които години наред бяха тренирали заедно. Сесили беше коленичила до тялото на един Мълчалив брат, чиито одежди бяха алени от кръвта му.

Портата на Института беше отворена и друга черна карета тъкмо излизаше през нея, носейки се с пълна скорост. Уил обаче почти не й обърна внимание, защото в долния край на стълбите видя Джем. Бял като платно, но изправен на крака, той отстъпваше заднишком, докато един автоматон бавно се приближаваше към него. Механичното създание се олюляваше като пияно, голяма част от едната му половина, включително и ръката му, липсваха, ала Джем не беше въоръжен.

Хладният фокус на битката се спусна над Уил и всичко около него сякаш тръгна на забавен кадър. Даде си сметка, че прислужниците, и двете въоръжени, също се включиха в битката — Софи изтича при Сесили, а Бриджет, същинска вихрушка от червена коса и свистящи остриета, вече превръщаше един учудващо огромен автоматон в купчина непотребно желязо с ярост, която при други обстоятелства би го слисала. Но в този миг светът на Уил се бе стеснил неимоверно, съсредоточен върху автоматоните и Джем, който вдигна поглед и като го видя, протегна ръка към него.

Младежът прескочи четири стъпала и като се хвърли настрани, сграбчи бастуна на своя парабатай и му го подхвърли. Той го улови във въздуха, тъкмо когато механичното същество замахваше към него, и го посече. Горната половина тупна на земята, но краката и долната част, от която сега шуртеше отвратителна смесица от черна и зелена течност, продължи да настъпва към него. Джем се завъртя на една страна и отново замахна със своеобразния си меч, посичайки съществото през коленете. Най-сетне то рухна, парчетата, на които беше станало тялото му, потръпваха конвулсивно.

Джем завъртя глава и погледна приятеля си. Очите им се срещнаха за миг и Уил се усмихна… ала Джем не отвърна на усмивката му. Беше бял като призрак и Уил не бе в състояние да разчете погледа му. Ранен ли беше? Бе покрит с толкова много от мазната тъмна течност, че не можеше да се види дали кърви. Тревога се разля по тялото на Уил и той тръгна по стълбите към своя парабатай… но преди да беше направил и няколко крачки, Джем се обърна и хукна към портата. Пред слисаните очи на Уил приятелят му изскочи навън и се изгуби из лондонските улици.

Уил се затича… и рязко спря, когато на най-долното стъпало един автоматон, движейки се бързо и плавно като вода, му препречи пътя. Ръцете му завършваха с дълги ножици. Ловецът на сенки се наведе, за да избегне едната от тях, стрелнала се към лицето му, след което заби серафимската си кама в гърдите на създанието.

Разнесе се съскането на топящ се метал, ала съществото само се олюля и отново замахна. Младежът се мушна под острите му ръце, като в същото време извади от колана си един кинжал. Завъртя се рязко, вдигнал оръжието за удар… само за да види как автоматонът се превръща в метални панделки, големи метални стружки, белещи се като кората на портокал. Черна течност изригна и опръска момчето по лицето, а отломките от създанието рухнаха на земята.

Уил зяпна, а Бриджет го погледна преспокойно над посеченото метално тяло. Косата й беше щръкнала около главата, същински ореол от червени къдрици, бялата й престилка беше покрита с черна кръв, но лицето й беше безизразно.

— Трябва повече да внимавате — каза тя. — Не мислите ли така?

Той бе изгубил дар слово. За щастие Бриджет явно не очакваше отговор. Тя отметна косата си назад и се запъти към Хенри, който се биеше с особено ужасяващ на вид автоматон, висок над четири метра. Ловецът на сенки беше успял да отсече едната му ръка, но другата — дълга страхотия с няколко стави, завършваща с подобно на кинжал острие — все още продължаваше да замахва към него. Прислужницата се приближи най-спокойно изотзад и го прониза там, където у един човек би бил кръстът. Разлетяха се искри и създанието политна напред. Джесамин, която все още стоеше сгушена до колелото на каретата, изпищя и запълзя на четири крака към Уил, за да избяга от пътя на съществото.

В продължение на един миг Уил гледаше като поразен как тя разкървави дланите и коленете си на парчетата стъкло, посипали земята, но не спря да пълзи. После, сякаш някой му беше ударил шамар, за да го накара да се размърда, той се втурна напред, заобикаляйки Бриджет, за да стигне до Джесамин. Пъхна ръце под мишниците й и я вдигна от земята. От гърдите й се откъсна възклицание — стори му се, че бе неговото име — а после тя се отпусна безжизнено, вкопчена в реверите му.

Уил я отнесе по-надалеч от каретата, оглеждайки случващото се в двора. Шарлот се беше справила с автоматона пред себе си, а Бриджет и Хенри тъкмо правеха друго от създанията на парченца. Софи, Гидеон, Гейбриъл и Сесили бяха повалили два автоматона на земята и ги кълцаха, като че бяха коледно печено. Джем не се бе върнал.

— Уил… — гласът на Джеси беше тъничък като конец. — Уил, моля те, пусни ме.

— Трябва да те занеса вътре, Джесамин.

— Не. — Тя се закашля и младежът с ужас видя, че от ъгълчетата на устата й се процежда кръв. — Няма да оцелея толкова дълго. Уил… ако някога изобщо съм означавала нещо за теб, дори мъничко, пусни ме.

Той приседна на стъпалата, като все още я държеше в ръце, правейки каквото му беше по силите, за да подпре възможно най-удобно главата й на рамото си. Гърлото й беше обляно в кръв, предницата на бялата й рокля беше подгизнала толкова, че платът беше залепнал за тялото й. Беше ужасяващо слаба — ключиците й стърчаха като криле на птица, бузите й бяха хлътнали. Повече приличаше на пациентка, излязла с несигурна стъпка от лудницата, отколкото на красивото момиче, оставило ги едва преди осем седмици.

— Джес… — меко каза той. — Джеси, къде си ранена?

Ужасяваща усмивка подръпна устните й. Крайчетата на зъбите й бяха обагрени в червено.

— Един от ноктите на чудовището ме прониза в гърба — прошепна тя и наистина, когато погледна надолу, Уил видя, че задната част на роклята й е пропита с кръв. Животворната течност беше изцапала ръцете, панталона, ризата му; задушаваше гърлото му с металическия си мирис. — Мина през сърцето ми. Усещам го.

— Едно иратце… — Уил трескаво зарови в колана си за стилито.

— Никакво иратце не може да ми помогне вече. — Гласът й беше сигурен.

— Тогава Мълчаливите братя…

— Дори тяхната сила не е в състояние да ме спаси. Пък и не бих понесла отново да ме докоснат. По-скоро бих умряла. Умирам и се радвам, че е така.

Уил я погледна поразен. Спомняше си как Джеси беше пристигнала в Института, четиринайсетгодишна и проклета като разгневена котка с извадени нокти. Той никога не се беше държал мило с нея, нито пък тя с него — всъщност никога не се бе държал мило с когото и да било, освен Джем — но тази девойка му беше спестила усилието да съжалява за поведението си. Въпреки това й се беше възхищавал по един особен начин, бе във възторг от жарта на нейната омраза и силата на волята й.

— Джеси… — Той сложи ръка на бузата й, непохватно избърсвайки кръвта.

— Няма нужда. — Тя отново се закашля. — Да бъдеш мил с мен, имам предвид. Знам, че ме мразиш.

— Не е вярно.

— Нито веднъж не ме посети в Града на тишината. Другите дойдоха. Теса и Джем, Хенри и Шарлот. Но не и ти. Ти не си от онези, които прощават, Уил.

— Така е, не съм. — Каза го, защото беше вярно и защото част от причината никога да не бе харесвал Джесамин беше, че в някои отношения тя му приличаше на самия него. — Джем е онзи, който умее да прощава.

— И все пак винаги съм харесвала теб повече. — Очите й обходиха замислено лицето му. — О, не, не така. Не си мисли глупости. Просто разбирах защо ненавиждаше сам себе си. Джем винаги беше готов да ми даде втори шанс, също както и Шарлот. Но аз не се нуждая от даровете на великодушните сърца. Искам да ме виждат такава, каквато съм в действителност. И понеже ти не ме съжаляваш, знам, че ако те помоля за нещо, ще го направиш.

Тя си пое накъсано дъх. Около устата й имаше кървави мехурчета. Уил знаеше какво означава това — дробовете й или бяха пронизани, или се стопяваха, разяждани от нещо, защото тя се давеше в собствената си кръв.

— Какво е то? — попита той настойчиво. — Какво искаш да направя?

— Погрижи се за тях — прошепна тя. — Бебето Джеси и останалите.

Отне му миг, преди да осъзнае, че говори за куклите си. Мили боже.

— Няма да допусна да унищожат никоя от вещите ти, Джесамин.

Бледа усмивка пробяга по лицето й.

— Помислих си, че… не биха искали нищо, което да им напомня за мен.

— Никой тук не те мрази, Джесамин. Какъвто и свят да ни очаква след този, не преминавай в него, въобразявайки си, че те мразим.

— Така ли? — Клепачите й бяха започнали да натежават. — Но със сигурност бихте ме харесвали повече, ако ви бях казала къде се намира Мортмейн. Тогава може би нямаше да изгубя обичта ви.

— Кажи ми сега — подтикна я Уил. — Кажи ми, ако си в състояние, и си върни тази любов…

— Идрис — прошепна тя.

— Джесамин, знаем, че това не е вярно…

Очите й се отвориха. Бялата им част сега имаше ален оттенък, като вода, в която имаше кръв.

— Ти… — започна момичето — ти най-добре от всички би могъл да разбереш. — Пръстите й се свиха конвулсивно, стискайки още по-здраво ревера му. — Ти си ужасен уелсец — хрипливо каза тя. Гърдите й се повдигнаха рязко за последен път и това бе всичко. Джесамин беше мъртва.

Очите й бяха отворени, приковани в лицето на Уил. Той ги докосна лекичко и затвори клепачите й, оставяйки два кървави отпечатъка от палеца и показалеца си.

— Ave atque vale, Джесамин Лъвлис.

— Не!

Беше Шарлот. Уил вдигна замъглен от ужаса поглед и видя, че останалите се бяха събрали около него: Шарлот — отпусната безсилно в прегръдките на Хенри; Сесили — с широко отворени очи и Бриджет — с напълно безизразно лице и две изцапани с мазна черна течност остриета в ръце. Зад тях, напълно пребледнял, Гидеон бе приседнал на стъпалата на Института с брат си и Софи от двете му страни. Облягаше се назад и беше свалил връхната си дреха. Единият му крак беше превързан с парче плат, а Гейбриъл рисуваше на ръката му нещо, което най-вероятно беше целебна руна.

Хенри зарови лице в шията на Шарлот, шепнейки нещо успокояващо, докато по лицето на съпругата му се стичаха сълзи. Уил погледна първо към тях, а после към сестра си.

— А Джем? — попита ги той.

— Тръгна след Теса — отвърна Сесили, която се взираше в Джесамин със смесица от съжаление и ужас.

Бяла светлина лумна пред очите на Уил.

— Тръгна след Теса? Какво искаш да кажеш?

— Един… един от автоматоните я залови и я хвърли в каретата им — запъна се Сесили при свирепия му тон. — Нямаше как да ги последваме. Създанията ни препречваха пътя. А после Джем изхвърча през портата. Предположих…

Уил си даде сметка, че пръстите му несъзнателно се бяха вкопчили в ръцете на Джесамин, оставяйки сиво-синкави петна върху кожата й.

— Някой да вземе Джесамин — дрезгаво заповяда той. — Трябва да тръгна след тях.

— Уил, не… — започна Шарлот.

— Шарлот — името й сякаш раздра гърлото му, — трябва да отида…

Разнесе се дрънчене — звукът от затварянето на портата на Института. Уил вдигна рязко глава… и видя Джем.

Портата току-що се беше затръшнала зад него и той идваше към тях. Вървеше бавно, сякаш беше пиян или ранен, и когато дойде малко по-близо, Уил видя, че е покрит с кръв — с катраненочерната течност от автоматоните, но и с доста алена кръв — по ризата, лицето, ръцете и косата му.

Той стигна до тях и се закова на място. Изглеждаше както Томас, когато Уил го бе открил на стъпалата на Института, облян в кръв и полумъртъв.

— Джеймс?

В тази едничка дума се съдържаха цял куп въпроси.

— Няма я — рече момчето с глух, безизразен глас. — Изтичах след каретата… но тя вече набираше скорост, а аз не можех да бягам достатъчно бързо. Изгубих ги близо до Темпъл Бар. — Очите му пробягаха по Джесамин, ала сякаш не забеляза нито безжизненото й тяло, нито Уил, който го държеше, нито каквото и да било. — Само ако се бях оказал малко по-бърз… — самообвиняваше се Джем, а после се преви, сякаш го бяха ударили, раздиран от силна кашлица. Рухна на колене и лакти. Кръв оплиска земята в краката му. Пръстите му задраскаха по камъните, а после той се претърколи по гръб и остана да лежи неподвижно.

[1] Превод Александър Шурбанов. — Бел.прев. ↑

10

КАТО ВОДА ВЪРХУ ПЯСЪК

Удивлявал съм се как други, подвластни на смъртта, продължават да живеят, докато онзи, когото обичах така, че сякаш никога не би могъл да умре, беше мъртъв; още повече съм се удивлявал как аз, който сякаш бях второто му „аз“, продължавам да живея, когато той бе мъртъв. Добре рече един от неговите приятели: „Ти, половина на моята душа“, защото чувствах, че с него сме „една душа в две тела“; и затова собственият ми живот ми вдъхваше ужас, защото не исках да живея, когато от мен бе останала едва половината. И може би заради това се боях и да умра, да не би онзи, когото обичах толкова, да погине напълно.

Свети Августин, „Изповеди, книга IV“

Сесили побутна лекичко вратата на стаята на Джем и надникна.

Вътре цареше тишина, ала въпреки това кипеше дейност. Двама Мълчаливи братя се бяха изправили до леглото на момчето. Шарлот, с мрачно, мокро от сълзи лице, стоеше до тях. Уил беше коленичил до леглото, все още облечен в окървавените си дрехи от битката в двора. Беше облегнал глава на кръстосаните си ръце, сякаш се молеше. Изглеждаше толкова млад, уязвим и отчаян, че въпреки собствените й противоречиви чувства, част от Сесили копнееше да влезе в стаята и да го утеши.

Останалата част от нея виждаше неподвижната бледа фигура върху леглото и не смееше да се приближи. Девойката не беше тук от дълго време и в този миг се чувстваше като натрапница на обитателите на Института… на тяхната скръб и мъка.

Но тя трябваше да говори с Уил. Просто трябваше. Пристъпи напред…

И усети как една ръка се стовари върху рамото й и я дръпна назад. Гърбът й се допря в стената на коридора и Гейбриъл Лайтууд побърза да я пусне.

Сесили вдигна учудено очи към него. Изглеждаше изтощен, под зелените му очи тъмнееха сенки, в косата и по маншетите на ризата му имаше пръски кръв. Яката му беше влажна и очевидно идваше от стаята на брат си. Едно от остриетата на автоматоните беше ранило лошо Гидеон в крака и макар че иратцетата бяха облекчили състоянието му, очевидно и тяхната лечебна сила си имаше своя предел. Софи и Гейбриъл му бяха помогнали да се прибере в стаята си, въпреки протестите му през целия път, че всички трябва да се занимават с Джем.

— Не отивайте там — ниско каза Гейбриъл. — Опитват се да спасят Джем. Брат ви трябва да бъде до него.

— Но защо? Какво може да стори за него? Та той не е лекар.

— Дори докато е в безсъзнание, Джем ще черпи сила от своя парабатай.

— Трябва да поговоря с Уил само за минута.

Гейбриъл прокара пръсти през разчорлената си коса.

— Отскоро сте сред ловците на сенки — каза той. — Не можете да разберете. Да изгубиш своя парабатай… не е нещо дребно. За нас то е толкова сериозно, колкото и загубата на съпруг или съпруга, на брат или сестра. За него е все едно вие да лежите в онова легло.

— Нямаше да го е грижа толкова, ако в леглото лежах аз.

Младежът изсумтя.

— Брат ви едва ли щеше да положи толкова усилия да ме предупреди да стоя настрана, ако не държеше на вас, госпожице Херондейл.

— Не, той просто не ви харесва особено. Защо е така? И защо ми давате този съвет относно него? Вие също не го харесвате.

— Не — отвърна той. — Не е точно така. Аз не харесвам Уил Херондейл. Двамата от години изпитваме неприязън един към друг. Всъщност веднъж той ми строши ръката.

— Наистина ли? — Веждите на Сесили подскочиха против волята й.

— И все пак започва да ми става ясно, че доста неща, които винаги съм смятал за сигурни, не са такива. И Уил е едно от тях. Бях убеден, че е негодник, но Гидеон ми разказа повече за него и започвам да разбирам, че хлапакът има доста особено чувство за хумор.

— И това е нещо, което явно уважавате.

— Искам да е така. Искам да е нещо, което разбирам. А и Джеймс Карстерс е един от най-добрите между нас. Дори да мразех Уил, бих искал да бъде пощаден точно сега, заради Джем.

— Онова, което трябва да кажа на брат си… — започна Сесили. — Джем би искал да му го кажа. Достатъчно е важно. И ще отнеме само миг.

Гейбриъл потърка слепоочията си. Беше толкова висок, че направо стърчеше над момичето, колкото и да беше слаб. Имаше остро изсечено лице, не точно красиво, но изящно. Долната му устна беше извита почти като лък.

— Добре — отстъпи той. — Аз ще отида и ще ви го изпратя.

— Защо вие, а не аз?

— Ако е ядосан или сразен от скръб, е по-добре аз да го видя; по-добре да се разсърди на мен, а не на вас — обясни Гейбриъл простичко. — Вярвам ви, че наистина става дума за нещо важно, госпожице Херондейл. Надявам се да не ме разочаровате.

Тя не отговори и като побутна вратата, младежът влезе в болничната стая. Сесили се облегна на стената с разтуптяно сърце, когато отвътре се разнесоха приглушени гласове. Чу Шарлот да казва нещо за руни за възстановяване на изгубена кръв, които очевидно бяха опасни… а после вратата се отвори и Гейбриъл се показа на прага.

Сесили се изправи.

— Уил…

По-младият от братята Лайтууд я погледна и нещо в погледа му припламна. Миг по-късно Уил се появи зад него, затваряйки вратата след себе си. Гейбриъл кимна на Сесили и се отдалечи по коридора, оставяйки я насаме с брат й.

Тя винаги се бе чудила как всъщност е възможно да бъдеш насаме с някого. Ако си с някого, значи по дефиниция не си сам. Ала в този миг тя се чувстваше напълно сама, защото брат й сякаш изобщо не беше там. Дори не й се струваше ядосан. Макар да се облягаше на стената до нея, той изглеждаше някак безплътен, като призрак.

— Уил… — повика го Сесили. Сякаш не я чу. Трепереше, ръцете му се тресяха от напрежение. — Гуилем Оуайн — меко рече тя.

Той най-сетне обърна глава към нея и я погледна с очи, сини и студени като водите на езерото Мунгил, скътано между планините.

— Когато дойдох тук, бях на дванайсет години.

— Знам — отвърна объркано девойката. Да не мислеше, че тя е забравила? Да изгуби първо Ела, а после и своя Уил, обичния си по-голям брат, едва в рамките на няколко дни? Той като че ли пак не я чу.

— Ако трябва да съм съвсем точен, беше на десети ноември. Всяка следваща година на тази дата изпадах в мрачно отчаяние. Именно тя, както и рожденият ми ден, най-силно ми напомняше за мама, татко и теб. Знаех, че сте живи, че сте там някъде и искате да се върна, а аз не можех да го сторя, не можех дори да ви изпратя писмо. Написах ви десетки писма, разбира се, и ги изгорих. Трябваше да ме мразите и да ме обвинявате за смъртта на Ела.

— Никога не сме те обвинявали…

— След първата година, въпреки че все още с ужас очаквах този ден, започнах да забелязвам, че Джем винаги трябваше да направи нещо точно на десети ноември — някаква специална тренировка или пък издирване, което ни отвеждаше в другия край на града в смразяващото, влажно зимно време. И разбира се, аз здравата го наругавах за това. Понякога влагата и студът го разболяваха или пък той забравяше да си вземе лекарството и точно в този ден му ставаше зле, започваше да кашля кръв и трябваше да остане на легло, което, естествено, също отвличаше вниманието ми. Едва след като се случи три пъти — защото аз съм страшно глупав, Сеси, и мисля единствено за себе си — си дадох сметка, че той го прави заради мен. Вършеше всичко по силите си, за да ме изтръгне от меланхолията, обземаща ме на тази дата.

Сесили стоеше съвършено неподвижна, без да откъсва поглед от него. Въпреки думите, които се блъскаха в мислите й и напираха да излязат, не беше в състояние да каже каквото и да било. Времето сякаш се бе върнало назад и тя най-сетне виждаше брат си такъв, какъвто беше като дете: баткото, който я милваше непохватно, когато тя се удареше; братът, който заспиваше на килимчето пред камината с отворена книга върху гърдите; който излизаше от езерото, като се смееше и изтръскваше водата от черната си коса; Уил, който не бе издигнал стена между себе си и останалия свят.

Младежът обви ръце около тялото си, сякаш му беше студено.

— Не знам кой да бъда без него — рече той. — Теса я няма и всеки миг, в който не е тук, е като нож, който ме разсича отвътре. Няма я и те не знаят как да я открият, а аз нямам представа къде да ида, нито какво да сторя… а единственият човек, с когото бих могъл да споделя агонията си, не бива да научи. Дори и ако не умираше.

— Уил… Уил. — Сесили сложи ръка върху неговата. — Моля те, изслушай ме. Става въпрос за това да открием Теса. Мисля, че знам къде е Мортмейн.

При тези думи очите на брат й се отвориха широко.

— Откъде би могла да знаеш ти?

— Бях достатъчно близо до теб, за да чуя последните думи на Джесамин. — Сесили усещаше как кръвта пулсира под кожата му. Сърцето му биеше лудешки. — Каза, че си ужасен уелсец.

— Джесамин? — Уил звучеше объркано, но тя видя, че очите му се присвиха лекичко. Може би мислите му най-сетне бяха поели в същата посока като нейните.

— Непрекъснато повтаряше, че Мортмейн е в Идрис. Ала Клейвът знае, че не е там — бързо продължи Сесили. — За разлика от мен, ти не познаваше Мортмейн, докато той живееше в Уелс. Той познава планината прекрасно. Някога същото важеше и за теб. Та ние израснахме в подножието й, Уил. Мисли.

Той я зяпна.

— Нали не смяташ, че… Кадер Идрис[1]?

— Той познава тази планина, Уил. И би го сметнал за страшно забавно, страхотна шега, която да изиграе на теб и останалите нефилими. Отвел я е точно там, откъдето ти избяга. Отвел я е в родното ни място.

— Посет[2]? — каза Гидеон, докато поемаше димящата чаша от Софи. — Имам чувството, че съм се върнал в детството си.

— В него има вино и подправки. Ще ви се отрази добре. Ще подсили кръвта ви. — Софи се суетеше наоколо, без да среща погледа на младежа, докато оставяше върху нощното шкафче подноса, който му бе донесла.

Той седеше в леглото. Единият му крачол беше отрязан под коляното, а кракът му — превързан. Косата му все още беше разрошена от битката и макар че му бяха дали чисти дрехи, за да се преоблече, все още миришеше мъничко на кръв и пот.

— Ето какво ще подсили кръвта ми — каза Гидеон и протегна ръка, върху която бяха нарисувани две руни за възстановяване на изгубена кръв.

— Какво означава това? Че не харесвате посет ли? — Софи сложи ръце на хълбоците си.

Все още не бе забравила колко му беше сърдита заради кифличките под леглото, но му беше простила напълно предишната нощ, докато четеше писмото му до консула — което все още не беше имала възможност да изпрати и то почиваше в джоба на изцапаната й с кръв престилка. А днес, когато острието на автоматона се вряза в крака му и той рухна на стъпалата пред Института, облян в кръв, сърцето й се беше свило от ужас, който я бе изненадал.

— Никой не обича посет — отвърна Гидеон с немощна, ала очарователна усмивка.

— Трябва ли да остана и да ви накарам да го изпиете, или и него ще изхвърлите под леглото? Защото тогава ще завъдим мишки.

Той прояви благоприличието да придобие засрамен вид. На Софи й се прииска да беше присъствала, когато Бриджет бе нахлула в стаята му, заявявайки, че е дошла, за да изчисти кифличките изпод леглото.

— Софи — започна младежът и когато тя го погледна строго, побърза да отпие от посета. — Госпожице Колинс. Все още не съм имал възможност да ви се извиня както подобава, така че нека го сторя сега. Моля ви, простете ми за номера, който ви изиграх с кифличките. Не исках да проявя неуважение. Надявам се не мислите, че ви ценя по-малко заради положението ви в домакинството, тъй като вие сте една от най-прекрасните и безстрашни дами, които съм имал удоволствието да срещна някога.

Софи свали ръце от хълбоците си.

— Е — въздъхна тя, осъзнавайки колко малко бяха джентълмените, които биха се извинили на една прислужница, — това беше наистина хубаво извинение.

— И съм сигурен, че кифличките са били много хубави — побърза да добави той. — Аз просто не ги харесвам. Никога не съм ги обичал. Проблемът не беше във вашите кифлички.

— Умолявам ви, престанете да повтаряте думата „кифличка“, господин Лайтууд.

— Добре.

— И те не са моите кифлички. Бриджет ги приготвяше.

— Добре.

— И не си пиете посета.

Той отвори уста в ням протест, но побърза да я затвори и вдигна чашата. Когато я погледна над ръба, Софи най-сетне отстъпи и се усмихна. Очите му грейнаха.

— Е, добре — рече тя. — Не обичате кифлички. А харесват ли ви пандишпанени торти?

Беше късен следобед и немощното слънце се беше издигнало високо в небето. Дванайсетина ловци на сенки от Анклава, заедно с няколко Мълчаливи братя, се бяха пръснали из земите около Института. По-рано през деня бяха отнесли труповете на Джесамин и на убития Мълчалив брат, чието име Сесили така и не бе научила. Откъм двора до ушите й долиташе говор и дрънчене на метал, докато Анклавът пресяваше останките от нападението на автоматоните.

В гостната обаче най-силният шум беше тиктакането на големия часовник в ъгъла. Завесите бяха дръпнати и консулът стоеше в бледата слънчева светлина, намръщен и скръстил яките си ръце на гърдите си.

— Това е лудост, Шарлот — заяви той. — Пълна лудост, основана на приумиците на едно дете.

— Не съм дете — сопна се Сесили. Беше се настанила в едно кресло край камината, същото, в което Уил беше заспал предишната нощ… наистина ли беше толкова скоро? Уил стоеше до нея, ужасно намръщен. Все още не се беше преоблякъл. Хенри беше в стаята на Джем заедно с Мълчаливите братя. Той все още не беше дошъл в съзнание и единствено появата на консула бе откъснала Шарлот и Уил от леглото му. — Освен това родителите ми познаваха Мортмейн, както ви е добре известно. Той се сприятели със семейството ми, с баща ми. Даде ни имението Рейвънскар, когато татко… когато изгубихме дома си край Долгелай.

— Вярно е — обади се Шарлот иззад бюрото си, върху което бяха разстлани документи. — По-рано през лятото ви уведомих за това и за нещата, които Рейгнър Фел ми докладва за семейство Херондейл.

Уил извади свитите си в юмруци ръце от джобовете си и изгледа сърдито консула.

— За Мортмейн е било шега да даде онази къща на родителите ми! Той си играеше с нас. Защо сега да не продължи по този начин?

— Ето, Джосая — рече Шарлот, посочвайки един от листовете върху бюрото пред себе си. Карта на Уелс. — Това е езерото Лин в Идрис… а това е езерото Тал-ъ-Лин, в подножието на Кадер Идрис…

— „Лин“ означава „езеро“ — подразнено обясни Сесили. — И ние го наричаме Лин Мунгил, макар някои да му казват Тал-ъ-Лин…

— А на света вероятно има и други места на име Идрис — сопна се консулът, преди да си даде сметка, че спори с петнайсетгодишно момиче, и да утихне.

— Но този Идрис означава нещо — изтъкна Уил. — Казват, че езерата около планината са бездънни… че самата планина е куха и че в недрата й спят Кун Анун, Хрътките на Подземното царство.

— Дивият лов — каза Шарлот.

— Да. — Уил зарови пръсти в тъмната си коса и я отметна назад. — Ние сме нефилими. Вярваме в легенди, в митове. „Всички истории са верни.“ Нима има по-подходящо място да се скрие, заедно със своите изобретения, от недрата на планина, която вече се свързва с черна магия и поличби за смърт? На никой от местните няма да му се стори странно, че от дълбините й долитат странни шумове, нито би му хрумнало да отиде да провери на какво се дължат. Какво иначе би го отвело в онези земи? Винаги съм се чудил защо толкова се интересуваше от семейството ми. Може би беше просто заради близостта… възможността да изиграе жестока шега на семейство нефилими. Навярно не е бил в състояние да устои.

Консулът се беше навел над бюрото и разглеждаше картата под ръцете на Шарлот.

— Това не е достатъчно.

— Не е достатъчно? Не е достатъчно за какво? — извика Сесили.

— За да убеди Клейва. — Консулът се изправи. — Шарлот, ти ще ме разбереш. За да изпратим въоръжен отряд срещу Мортмейн въз основа на предположението, че той се крие в Уелс, ще трябва да свикаме събрание на Съвета. Не можем да изпратим само шепа хора и да рискуваме врагът да се окаже по-многоброен, особено ако става дума за онези създания… колко от тях ви нападнаха тази сутрин?

— Шест или седем, без да броим онова, което отвлече Теса — отвърна ръководителката на Института. — Мислим, че са в състояние да се сгъват и по този начин са успели да се вместят в тясната карета.

— А аз подозирам, че Мортмейн не е предполагал, че Гейбриъл и Гидеон Лайтууд ще бъдат с вас, поради което не е преценил правилно колко от създанията ще са му необходими. В противен случай всички щяхте да сте мъртви.

— Братята Лайтууд — друг път — измърмори Уил. — Според мен е подценил Бриджет. Тя ги накълца като коледна пуйка.

Консулът махна с ръце.

— Прочетохме документите на Бенедикт Лайтууд и в тях той твърди, че Мортмейн се е укрепил съвсем близо до Лондон и че възнамерява да изпрати войска срещу Лондонския анклав…

— Бенедикт Лайтууд вече беше започнал да полудява, когато го е писал — прекъсна го Шарлот. — Нима изглежда вероятно Мортмейн да е споделил с него истинските си планове?

— О, моля ти се! — Гласът на консула беше рязък, ала едновременно с това убийствено студен. — Бенедикт не е имал никаква причина да лъже в собствения си дневник, Шарлот, който ти не би трябвало да си прочела. Ако не смяташе, че ти се полага да знаеш повече, отколкото Съвета, незабавно щеше да ни го предадеш. Подобни прояви на неподчинение не ме насърчават да ти имам доверие. Ако настояваш, можеш да повдигнеш въпроса за Уелс на следващото заседание на Съвета след две седмици…

— Две седмици? — извиси се гласът на Уил. Бе пребледнял и само върху бузите му горяха две червени петна. — Теса беше отвлечена днес. Тя не разполага с две седмици.

— Магистърът я иска невредима. Знаеш го, Уил — тихо му напомни ръководителката на Института.

— Освен това искаше и да се ожени за нея! Не смяташ ли, че Теса би предпочела смъртта пред това да се превърне в негова играчка? До утре може вече да е омъжена…

— Много важно, ако я омъжат! — заяви консулът. — Едно момиче, което дори не е нефилим, не е — не може да бъде — наш приоритет!

— Тя е мой приоритет! — извика Уил.

Думите му бяха последвани от оглушителна тишина. Сесили чу как влажните дърва пропукват в огнището. Тъмножълта мъгла беше полепнала по прозорците и лицето на консула беше обвито в сянка. Най-сетне промълви:

— Мислех, че е годеница на твоя парабатай — каза той хладно. — Не твоя.

Младежът вирна брадичка.

— Ако е годеница на Джем, значи дългът ми повелява да я браня така, както бих бранил собствената си годеница. Това означава да бъдеш парабатай.

— О, да. — Гласът на консула преливаше от сарказъм. — Каква похвална вярност. — Той поклати глава. — Всички Херондейл са такива — твърдоглави до глупост. Спомням си времето, когато баща ти искаше да се ожени за майка ти. Нищо не беше в състояние да го разубеди, въпреки че тя изобщо не беше кандидат за Извисяване. Надявах се, че децата му ще се окажат по-покорни.

— Ще ни извините, предполагам, ако със сестра ми не споделяме мнението ви — отвърна Уил. — Понеже ако баща ми — как го казахте? — е бил по-покорен, с нея нямаше да съществуваме.

Консулът поклати глава.

— Това е война. Не спасителна операция.

— А тя не е просто едно момиче — намеси се Шарлот. — А оръдие в ръцете на врага. Казвам ти, че Мортмейн възнамерява да я използва срещу нас.

— Достатъчно. — Консулът взе палтото си от облегалката на стола, където го беше оставил, и го облече. — Това е безсмислен разговор. Шарлот, погрижи се за своите ловци на сенки. — Погледът му се плъзна по Уил и Сесили. — Изглеждат ми… превъзбудени.

— Виждам, че не можем да очакваме подкрепата ви, консул Уейланд. — Лицето на ръководителката на Института беше като буреносен облак. — Но помнете, че ще документирам факта, че ви предупредихме за тази ситуация. Ако в крайна сметка се окажем прави и това забавяне има катастрофални последици, вие ще сте отговорен за тях.

Сесили очакваше консулът да се ядоса, но той просто вдигна качулката си, скривайки изражението си.

— Ето какво означава да си консул, Шарлот.

* * *

Кръв. Кръв по плочките на двора. Кръв, оплискала стъпалата на къщата. Кръв по листата в градината, останките от онова, което някога беше зет му, проснати в дълбока локва засъхваща кръв; горещи струи кръв, залели бойното му облекло, когато стрелата се заби в окото на баща му…

— Съжаляваш ли за решението си да останеш в Института, Гейбриъл? — Хладният познат глас се вряза в трескавите мисли на по-младия от братята Лайтууд и той вдигна глава, а от гърдите му се откъсна стреснато възклицание.

Консулът стоеше над него, очертан от слабата слънчева светлина. Носеше тежко палто и ръкавици, а по лицето му беше изписано такова изражение, сякаш Гейбриъл бе направил нещо забавно.

— Аз… — Младежът си наложи да успокои дишането си и да говори спокойно. — Не. Разбира се, че не.

Консулът повдигна едната си вежда.

— Несъмнено това е причината да си се свил тук край църквата в окървавени дрехи и с вид, сякаш се боиш някой да не те открие.

Гейбриъл побърза да се изправи, благодарен за каменната стена зад себе си и нейната опора. След това изгледа свирепо мъжът насреща си.

— Да не би да намеквате, че съм избягал? Че не съм се бил?

— Нищо такова не намеквам — кротко отвърна консулът. — Знам, че си останал. Знам, че брат ти е бил ранен…

Гейбриъл си пое рязко дъх и очите на консула се присвиха.

— А! Това било значи? Видял си как баща ти умира пред очите ти и си решил, че същото ще се случи и с брат ти?

Младият мъж искаше да забие юмрук в стената зад себе си. Копнееше да цапардоса консула в противното лице, надянало маската на фалшиво състрадание. Щеше му се да изтича на горния етаж, да се хвърли на пода до леглото на брат си и да откаже да се махне оттам, както Уил бе отказал да се отдели от Джем, докато Гейбриъл не го беше накарал да излезе. Уил бе по-добър брат на Джем, отколкото той — на Гидеон, беше си помислил горчиво, а между двамата дори нямаше кръвна връзка. Това бе една от причините, подтикнали го да излезе от Института и да се скрие зад конюшнята. Несъмнено никой не би го потърсил тук, беше си казал.

Ала беше сгрешил. Толкова често бе грешил, какво значение имаше, че го е направил още веднъж?

— Видял си брат си, облян в кръв — каза консулът с все същия благ глас. — И си си спомнил…

— Аз убих татко — каза Гейбриъл. — Моята стрела се заби в окото му… аз пролях кръвта му. Мислите ли, че не знам какво означава това? Кръвта му ще ме вика от земята, както кръвта на Авел викала Каин. Всички казват, че онова нещо вече не беше баща ми, но то беше всичко, което бе останало от него. Някога той беше Лайтууд. А днес Гидеон можеше да умре. Да изгубя и него…

— Виждаш ли какво имах предвид, когато говорех за Шарлот и отказа й да се подчинява на Закона? Загубите на живот, до които това би могло да доведе. Днес спокойно брат ти можеше да стане жертва на нейната самонадеяна гордост.

— Тя не ми се струва горда.

— Затова ли написахте това? — Консулът извади от джоба на палтото си първото писмо, което двамата братя му бяха изпратили, и като го погледна с отвращение, го остави да падне на земята. — Тези нелепи драсканици, целящи да ме подразнят?

— И успяха ли?

За миг Гейбриъл си помисли, че консулът ще го удари. Ала гневът в очите на по-възрастния мъж бързо се изпари и когато отново заговори, гласът му беше спокоен:

— Предполагам, че не би трябвало да очаквам един Лайтууд да реагира добре, когато се опитат да го изнудят. На баща ти със сигурност не би му харесало. Признавам, че ви сметнах за по-слабоволни от него.

— Ако възнамерявате да опитате друг подход, за да ме убедите, не си правете труда — отсече младежът. — Няма смисъл.

— Наистина ли? Действително ли си толкова верен на Шарлот Брануел след всичко, което семейството й причини на твоето? Бих го очаквал от Гидеон — той прилича на майка ви. Прекалено доверчив. Но не и от теб, Гейбриъл. От теб очаквах повече да се гордееш с кръвта във вените си.

Младият мъж облегна глава на стената зад себе си.

— Нямаше нищо — рече той. — Разбирате ли? В кореспонденцията на Шарлот нямаше нищо, което би могло да представлява интерес за вас или за когото и да било. Казахте, че ще ни унищожите, ако не ви докладваме за действията й, ала нямаше нищо за докладване. Вие не ни оставихте никакъв избор.

— Можехте да ми кажете истината.

— Вие не пожелахте да я чуете. С брат ми не сме глупави. Искате Шарлот да изгуби поста си в Института, но не желаете да е прекалено ясно, че вие стоите зад това. Ще ви се да откриете, че е замесена в нещо незаконно. Но истината е, че няма нищо подобно.

— Истината е разтегливо понятие. Тя може да бъде разкрита, вярно е, но също така може да бъде и създадена.

Гейбриъл рязко вдигна поглед към него.

— Нима предпочитате да ви излъжа?

— О, не — отвърна консулът. — Не мен. — Той сложи ръка на рамото му. — Родът Лайтууд винаги е държал на честта си. Баща ти допусна грешки. Но не бива ти да плащаш за тях. Нека ти възстановя онова, което си изгубил. Нека ти върна имението Лайтууд и доброто име на семейството ти. Можеш да живееш там с брат си и сестра си. Няма да е нужно да зависиш от подаянията на Анклава.

Подаяния. Думата горчеше. Момчето си помисли за кръвта на брат си върху плочките пред Института. Ако Шарлот не беше проявила такава глупост, ако не бе така твърдо решена да приеме превъплъщенката в лоното на Института, въпреки възраженията на Клейва и консула, Магистърът никога нямаше да изпрати създанията си срещу Института. Кръвта на Гидеон нямаше да бъде пролята.

„Всъщност — прошепна едно слабо гласче в главата му — ако не беше Шарлот, тайната на баща ми щеше да си остане тайна.“ Бенедикт нямаше да бъде принуден да предаде Магистъра. Нямаше да изгуби източника на лекарството, което възпираше напредването на астриолата. Може би никога нямаше да се преобрази. Синовете му може би никога нямаше да научат за неговите грехове и семейство Лайтууд щеше да продължи да си живее в блажено неведение.

— Гейбриъл — каза консулът, — това предложение е само към теб. Трябва да го запазиш в тайна от брат си. Той е като майка ти, прекалено лоялен към Шарлот. Тази криворазбрана вярност може и да му прави чест, но няма да ни е от полза тук. Кажи му, че съм се уморил от щуротиите ви и че вече не искам да правите нищо. Ти си добър лъжец — тук мъжът се усмихна кисело — и съм сигурен, че ще успееш да го убедиш. Е, какво мислиш?

Младежът стисна челюсти.

— Какво искате да сторя?

Уил се размърда в креслото до леглото на Джем. Седеше в него от часове и гърбът му започваше да се схваща, ала въпреки това отказваше да помръдне. Нали парабатаят му би могъл да се събуди във всеки един момент и би очаквал да го завари там.

Поне не беше студено. Бриджет беше запалила огъня в камината. Влажните дърва пукаха и пращяха, като от време на време изпращаха рояк искри във въздуха. Нощта отвъд прозорците беше тъмна, без намек за синева или облаци — единствено ненарушавана от нищо чернота, която сякаш беше нарисувана върху стъклото.

Цигулката на Джем беше облегната в долната част на леглото, а бастунът му, все още изцапан с кръв от битката в двора, беше до нея. Джем лежеше съвършено неподвижен, облегнат на няколко възглавници. По лицето му не бе останал никакъв цвят. Уил имаше чувството, че го вижда за първи път след дълго отсъствие — онзи кратък миг, когато човек обикновено си дава сметка за промените върху едно познато лице, преди да свикне с тях и да престане да ги забелязва. Джем изглеждаше толкова слаб — как бе могъл Уил да не го види? — плътта по костите на бузите, челюстта и челото му се беше стопила и той сякаш беше изтъкан единствено от вдлъбнатини и ъгли. Затворените клепачи и устните му имаха леко синкав оттенък. Ключиците му бяха извити като нос на кораб.

Уил се укоряваше сурово. Как бе могъл през всички тези месеци да не разбере, че Джем умира… толкова бързо, толкова скоро? Как така не бе видял тъмната сянка на оная с косата?

— Уил… — Тих шепот долетя откъм вратата. Той вдигна бавно поглед и видя Шарлот да подава глава през прага. — Имаш… посетител.

Момчето примигна, когато Шарлот се отдръпна и Магнус Бейн я заобиколи, за да влезе в стаята. За миг не знаеше какво да каже.

— Твърди, че ти си го повикал. — В гласа на ръководителката на Института се долавяше съмнение, докато Магнус, облечен в оловносив костюм, стоеше с безразличен вид и бавно сваляше ръкавиците от тъмносива ярешка козина от тънките си кафяви ръце.

— Наистина го повиках — каза Уил с чувството, че се събужда от сън. — Благодаря ти, Шарлот.

Тя му отправи поглед, в който се четеше смесица от съчувствие и едно неизречено „Ти отговаряш за последствията, Уил Херондейл“, след което излезе от стаята, затваряйки подчертано внимателно вратата след себе си.

— Ти дойде. — Уил прекрасно си даваше сметка, че звучи глупаво. Никога не бе харесвал, когато хората отбелязваха на глас очевидното, а ето че сега самият той правеше точно това. Ала се чувстваше толкова странно. Гледката на Магнус тук, насред стаята на приятеля му, беше като да види елфически рицар насред адвокатите с бели перуки в Олд Бейли[3].

Магнус остави ръкавиците си върху една маса и се приближи до леглото. Протегна ръка, за да се подпре на една от колоните и погледна към Джем, така неподвижен и блед, че спокойно би могъл да бъде надгробна статуя.

— Джеймс Карстерс — промълви така, сякаш думите му имаха някаква заклинателна сила.

— Той умира — каза Уил.

— Очевидно. — Отговорът му би могъл да прозвучи студено, ако в гласа му нямаше безгранична скръб, която Уил познаваше прекалено добре. — От думите ти бях разбрал, че разполага с няколко дни, може би дори седмица.

— Не е само липсата на лекарството. — Гласът на младежа беше пресипнал и той се прокашля. — Всъщност намира се малко от него и аз му го дадох. Но този следобед имаше битка, в която изгуби кръв и това го отслаби. Боим се, че не е достатъчно силен, за да се възстанови.

Магнус се пресегна и безкрайно внимателно повдигна ръката на Джем. По бледите пръсти имаше синини, вените прозираха под кожата на китката му.

— Страда ли?

— Не знам.

— Може би ще е по-добре да го оставим да умре. — Златистозелените очи на Магнус погледнаха към Уил. — Всеки живот рано или късно свършва, Уил. А когато го избра, ти знаеше, че той ще умре преди теб.

Момчето се взираше пред себе си. Имаше чувството, че полита с бясна скорост през тъмен тунел, без край и без място, където да се залови, за да забави падането си.

— Ако смяташ, че така би било най-добре за него.

— Уил — гласът на Магнус беше нежен, но настоятелен, — нима ме повика тук, защото се надяваше, че ще успея да му помогна?

Младият ловец на сенки вдигна невиждащ поглед.

— И аз не знам защо те повиках. Не мисля, че е било, защото вярвах, че може да се направи нещо. По-скоро смятах, че ти си единственият, който би могъл да разбере.

Магнус изглеждаше учуден.

— Единственият, който би могъл да разбере?

— Живял си толкова дълго. Трябва да си видял много хора да умират — хора, които си обичал. И въпреки това си оцелял и си продължил напред.

Магьосникът продължаваше да го гледа слисано.

— Повика ме тук — мен, един магьосник, в Института, веднага след битка, в която всички за малко да загинете — за да говорим?

— Лесно ми е да разговарям с теб — каза Уил. — И сам не знам защо.

Магнус бавно поклати глава и се облегна на колоната.

— Толкова си млад — промълви той. — И все пак, не мисля, че досега се е случвало някой ловец на сенки да ме потърси, просто за да споделя безсънните часове на нощно бдение с него.

— Не знам какво да правя — оплака се младият мъж. — Мортмейн отвлече Теса и мисля, че знам къде я държи. Част от мен иска единствено да тръгне да я търси. Ала не мога да оставя Джем. Дадох клетва. Ами ако се събуди посред нощ и открие, че не съм до него? — Уил изглеждаше изгубен, като малко дете. — Ще си помисли, че съм си тръгнал по свое желание, без да ме е грижа, че умира. Няма да узнае истината. И все пак, ако можеше да говори, нямаше ли да ми каже да тръгна след Теса? Не би ли искал точно това? — Той прокара длани по лицето си. — Не съм сигурен и това ме раздира отвътре.

Магнус го изгледа мълчаливо в продължение на един дълъг миг.

— Той знае ли, че си влюбен в годеницата му?

— Не. — Уил вдигна стреснато глава. — Не. Никога не съм му казвал нито дума. Този товар не е за неговите плещи.

Магьосникът си пое дълбоко дъх и каза меко:

— Уил, ти потърси моята мъдрост на човек, живял безкрайно дълго и погребал мнозина обичани хора. Мога да ти кажа, че смисълът на един живот е съвкупността от любовта, с която е бил изпълнен. Каквото и да си се заклел да сториш, важното не е да си бил с Джем през последните мигове от живота му, а че си бил с него през останалото време. Откакто сте се запознали, никога не си го изоставял, нито си преставал да го обичаш. Само това има значение.

— Наистина ли го мислиш? — с почуда каза Уил, а после попита: — Защо си толкова добър с мен? Все още ти дължа услуга, нали? Не съм го забравил, макар ти никога да не поиска да ти я върна.

— Не съм ли? — рече Магнус, а после му се усмихна. — Уил, ти се отнасяш с мен като с човешко същество, с равен на теб самия. Не са много ловците на сенки, които имат подобно отношение към един магьосник. Не съм толкова безчувствен, че да поискам услуга от едно момче с разбито сърце. И то момче, което според мен един ден ще се превърне в наистина достоен мъж. Така че ето какво ще ти кажа: ти върви, а аз ще остана тук и ще бдя над него, а ако се събуди, докато те няма, ще му кажа къде си отишъл и че си го направил за него. Ще сторя всичко по силите си, за да опазя живота му — не разполагам с уин фен, но за сметка на това владея магия и може би в някоя стара книга със заклинания ще открия нещо, което да му помогне.

— Бих го сметнал за огромна услуга — каза Уил.

Магнус съзерцаваше Джем. По лицето на магьосника, обикновено така весело, язвително или равнодушно, сега беше изписана скръб, която изненада ловеца на сенки.

— Нима тази отминала тъга не ме проряза чак до живеца с такава лекота, защото бях излял душата си в безплодния пясък, обичайки оногова, който е обречен да погине? — промълви той и Уил го погледна.

— Какво беше това?

— „Изповеди“ на Августин Блажени — отвърна Магнус. — Попита ме как, бидейки безсмъртен, съм преживял толкова много смърт. Не е кой знае каква тайна. Просто посрещаш нетърпимото и го изтърпяваш. Това е всичко. — Той се отдръпна от леглото. — Ще те оставя насаме с него за малко, за да се сбогуваш, ако искаш. Ще ме откриеш в библиотеката.

Уил кимна, неспособен да каже каквото и да било, и Магнус, след като си взе ръкавиците, излезе от стаята. Главата на младежа се въртеше.

Той отново погледна към приятеля си, който бе все така неподвижен в леглото.

„Трябва да приема, че това е краят“, помисли си и дори тази мисъл му се стори куха и далечна. „Трябва да приема, че Джем никога вече няма да ме погледне, никога няма да ми проговори. Посрещаш нетърпимото и го изтърпяваш. Това е всичко.“

И все пак случващото се не му изглеждаше истинско, сякаш беше сън. Надвеси се над неподвижното тяло на своя парабатай и леко докосна бузата му. Тя беше студена.

— Atque in perpetuum, frater, ave atque vale — прошепна той и думите на стихотворението никога не му се бяха стрували по-подходящи. „Здравей и сбогом навеки, братко мой.“

След това се изправи и понечи да се извърне от леглото. И в този миг усети как нещо го стисна за китката. Сведе поглед надолу и видя, че пръстите на Джем са се сключили около ръката му. Беше толкова потресен, че не можеше да стори нищо друго, освен да се взира изумено в него.

— Все още не съм мъртъв, Уил — меко каза приятелят му. Гласът му беше тих, ала плътен — като метална жица. — Какво имаше предвид Магнус, когато те попита дали знам, че си влюбен в Теса?

[1] Планина в Уелс. — Бел.прев. ↑

[2] Горещо питие от мляко, вино или бира и подправки, популярно в Англия до деветнайсети век. — Бел.прев. ↑

[3] Традиционно название на централния наказателен съд в Лондон. — Бел.ред. ↑

11

БОЯЗЪН ОТ НОЩТА

Дори сега в душата ми да падне мрак,

съвършена светлина в нея ще изгрее пак;

към звездите твърде силна е моята любов,

затова не се боя от тъмнината тази нощ.

Сара Уилямс, „Старият астроном“

— Уил?

След мълчанието, проточило се толкова дълго и нарушавано единствено от накъсаното дишане на Джем, Уил бе започнал да мисли, че си е въобразил как най-добрият му приятел го беше повикал от сумрака. Болното момче пусна китката му и той се отпусна в креслото до леглото му. Сърцето му биеше лудешки — от облекчение, но и от вцепеняващ ужас.

Джем обърна глава към него, облегнат на възглавницата. Очите му бяха тъмни, среброто им — погълнато от чернота. В продължение на един миг двамата просто се взираха един в друг. Беше като затишието, преди да се впуснеш в битка, каза си Уил, когато мислите се изпаряват и на тяхно място се настанява неизбежността.

— Уил… — повтори Джем и се закашля. Когато свали ръка от устата си, по пръстите му имаше кръв. — Аз… Да не съм сънувал?

Уил се изпъна в креслото. Въпросът на Джем беше прозвучал толкова ясно, толкова уверено: „Какво имаше предвид Магнус, когато те попита дали знам, че си влюбен в Теса?“ Ала сякаш този прилив на сила го беше напуснал и сега той звучеше замаяно и объркано.

Дали наистина беше чул думите на Магнус? И ако беше така, възможно ли бе да ги сметне за сън, за халюцинация, родена от треската? Тази мисъл изпълни Уил със смесица от облекчение и разочарование.

— Какво да си сънувал?

Джем сведе поглед към изцапаната си с кръв ръка и бавно я сви в юмрук.

— Битката в двора. Смъртта на Джесамин. И те я отвлякоха, нали? Теса?

— Да — прошепна приятелят му, а после повтори думите, които Шарлот му бе казала по-рано. Те не бяха успели да му донесат облекчение, но може би щяха да помогнат на болния. — Да, но не вярвам, че ще я наранят. Не забравяй, че Мортмейн я иска невредима.

— Трябва да я намерим. Знаеш го, Уил. Трябва да… — Джем с усилие седна в леглото и веднага се разкашля. Кръв опръска бялата завивка. Приятелят му държа крехките му, разтърсвани от кашлицата рамене, докато пристъпът отмине, а после взе една влажна кърпа от нощното шкафче и се зае да избърше ръцете му. Когато посегна да изчисти и лицето му, Джем внимателно взе кърпата и като го изгледа, заяви сериозно: — Не съм дете, Уил.

— Знам. — Той отдръпна ръцете си. Не ги беше измил след битката в двора и засъхналата кръв на Джесамин по пръстите му се смеси с тази на неговия парабатай.

Джем си пое дълбоко дъх. След като двамата изчакаха за миг, за да видят дали това няма да предизвика нов пристъп на кашлица, той проговори:

— Магнус каза, че си влюбен в Теса. Вярно ли е?

— Да — отвърна Уил с чувството, че полита в пропаст. — Да, вярно е.

Очите на приятеля му бяха широко отворени и блестящи в мрака.

— А тя обича ли те?

— Не. — Гласът на Уил се прекърши за миг. — Казах й, че я обичам, но тя никога не се разколеба в обичта си към теб.

Мъртвешката хватка, с която Джем стискаше кърпата, поотслабна.

— Значи си й казал, че си влюбен в нея.

— Джем…

— Кога беше това и какво невъобразимо отчаяние те подтикна да го сториш?

— Беше преди да науча, че сте сгодени. В деня, когато открих, че над мен не тегне никакво проклятие. — Уил говореше накъсано. — Отидох при нея и й признах любовта си, а Теса ми отговори възможно най-мило, че обича теб, а не мен и че двамата сте сгодени. — Той сведе поглед. — Не знам дали това променя нещо, Джеймс. Ала наистина нямах представа за чувствата ти към нея. Бях напълно обсебен от това, което изпитвах.

Джем прехапа долната си устна, извиквайки най-сетне малко цвят в бледата си кожа.

— Извинявай, че те питам, но не става въпрос за мимолетна прищявка, преходно увлечение или…? — Той не довърши, загледан в лицето на приятеля си. — Не — промълви след миг, — виждам, че не е.

— Обичам я толкова много, че когато тя ме увери, че ще бъде щастлива с теб, аз се заклех пред себе си никога вече да не говоря за желанията си, да не показвам чувствата си — нито с дума, нито с жест — и никога да не сторя или кажа нещо, от което щастието й би могло да пострада. Любовта ми не е изчезнала, ала все пак държа и на двама ви достатъчно, за да не изложа на опасност дори с една дума онова, което имате вие помежду си. — Думите се лееха от устата на Уил; нямаше причина да ги удържа. Ако Джем щеше да го намрази, нека да е заради истината, а не заради една лъжа.

Той изглеждаше сломен.

— Прости ми, Уил. Толкова много съжалявам. Ще ми се да бях узнал по-рано…

Уил се отпусна назад в креслото.

— Какво би могъл да сториш?

— Можех да разваля годежа…

— И да разбиеш сърцата и на двама ви? С какво би ми помогнало това? Ти си ми толкова скъп, сякаш си другата половина на душата ми, Джем. Не бих могъл да бъда щастлив, ако ти си нещастен. А и Теса… тя обича теб. Какво чудовище бих бил, ако причиня огромна болка на двамата души, които обичам най-силно на този свят, само и само за да се насладя на знанието, че след като аз не мога да имам Теса, никой друг няма да я има?

— Ала ти си моят парабатай. Ако страдаш, аз искам да намаля болката ти…

— Това — заяви Уил — е единствената болка, която не би могъл да облекчиш.

Джем поклати глава.

— Но как може да не съм забелязал? Споменах ти, че видях как стените около сърцето ти рухват. Мислех… мислех, че ми е ясно защо. Казах ти, че от самото начало знаех, че носиш някакъв товар на плещите си и че си отишъл да се видиш с Магнус. Мислех си, че навярно си използвал магията му, за да се освободиш от някаква въображаема вина. Ако бях предположил, че е било заради Теса, искам да знаеш, че никога не бих й признал любовта си.

— Откъде би могъл да се досетиш? — Колкото и нещастен да беше, Уил се чувстваше свободен, сякаш от плещите му беше паднал тежък товар. — Правех всичко по силите си, за да го запазя в тайна, да го отричам. Ти… ти никога не криеше чувствата си. Като погледна назад, то е съвсем ясно и очевидно, и все пак аз не го забелязах. Бях слисан, когато Теса ми каза, че сте сгодени. Ти винаги си бил източник на толкова много хубави неща в живота ми, Джеймс. И през ум не ми беше минавало, че би могъл да бъдеш извор на болка и затова, макар и погрешно, никога не се бях замислял за твоите чувства. Ето защо бях толкова сляп.

Джем затвори очи. Клепачите му имаха синкав оттенък и бяха тънки като пергамент.

— Болката ти ме наскърбява — рече той. — Но се радвам, че я обичаш.

— Радваш се?

— Защото така е по-лесно да те помоля да сториш онова, което искам да направиш: остави ме и върви да намериш Теса — подтикна го приятелят му.

— Веднага? Просто така?

Колкото и да беше невероятно, Джем се усмихна.

— Не се ли канеше да сториш точно това, когато улових ръката ти?

— Но… тогава не вярвах, че ще дойдеш на себе си. Сега е различно. Не мога да те оставя просто така, да посрещнеш сам каквото и да е онова, което те очаква…

Джем вдигна ръка и за миг Уил помисли, че иска да улови неговата, ала вместо това той впи пръсти в ръкава му.

— Ти си моят парабатай. Все повтаряш, че мога да поискам всичко от теб.

— Но аз се заклех да бъда с теб. „Ако друго, освен смъртта ме разлъчи от теб…“

— Смъртта ще ни разлъчи — рече Джем.

— Знаеш, че тези думи са част от по-дълъг пасаж. „Не ме умолявай да те оставя и да не дойда подире ти: защото гдето идеш ти, и аз ще ида.“[1]

— Ти не можеш да дойдеш там, където отивам аз! — извика момчето с цялата останала му сила. — Нито пък бих искал да можеше!

— Не мога и да си тръгна, и да те оставя да умреш!

Ето. Беше го казал на глас, изрекъл бе думата, признал бе възможността. „Да умреш.“

— Това не може да бъде поверено на никой друг. — Очите на Джем горяха трескаво, почти обезумяло. — Сякаш не знам, че ако ти не тръгнеш след нея, никой няма да го стори! Сякаш не ме убива това, че не мога сам да отида, или поне да дойда с теб! — Той се приведе към приятеля си. Кожата му беше бледа като матирано стъкло на абажур и досущ като абажур, от някакъв източник в него сякаш извираше светлина. Пръстите му се плъзнаха по завивката. — Хвани ръцете ми, Уил.

Като вцепенен, младежът взе ръцете на Джем в своите. Стори му се, че за миг парабатайската руна на гърдите му го заболя, сякаш й беше известно нещо, което той не знаеше, и го предупреждаваше, че го очаква болка, толкова голяма, че не си представяше как би могъл да я понесе и да остане жив. „Джем е най-големият ми грях“, беше казал на Магнус и това сега беше наказанието му за него. Беше смятал, че загубата на Теса е неговото изкупление и дори не бе помислил какво ще бъде да изгуби и двамата.

— Уил — поде отново болното момче, — през всички тези години се опитвах да ти давам онова, което не можеше да си дадеш сам.

Ръцете му още по-силно стиснаха тънките като вейки пръсти на Джем.

— И какво е то?

— Вяра — отвърна приятелят му. — Че си по-добър, отколкото смяташе. Прошка. Че не е нужно непрекъснато да се самонаказваш. Винаги съм те обичал, Уил, каквото и да правеше. А сега искам да сториш за мен онова, което не съм в състояние да направя сам. Да бъдеш моите очи, когато аз нямам такива. Да бъдеш моите ръце, когато не мога да използвам своите. Да бъдеш моето сърце, когато моето престане да бие.

— Не! — буйно каза Уил. — Не, не, не. Няма да бъда всички тези неща. Очите ти ще виждат, ръцете ти ще докосват каквото поискаш, сърцето ти ще продължи да бие.

— Но ако не стане така, Уил…

— Ако можех да се разкъсам на две, бих го направил… така че половината от мен да остане тук, а другата — да тръгне след Теса…

— Половината от теб не би помогнала на никого — рече Джем. — На никой друг не бих имал доверие да я върне; няма човек, който би дал живота си, като мен, за да я спаси. Бих те помолил да тръгнеш на тази мисия, дори ако не знаех за чувствата ти, но сега, когато съм сигурен, че я обичаш, колкото и аз… Уил, имам ти доверие повече, отколкото на когото и да било, и вярвам в теб повече от всеки друг. Wo men shi jie bai xiong di — ние сме повече от братя, Уил. Тръгни на това пътуване и ще го направиш не само заради себе си, а заради двама ни.

— Не мога да те оставя да посрещнеш смъртта сам — прошепна приятелят му, ала знаеше, че е победен. Цялата му воля се бе изпарила.

Джем докосна парабатайската си руна през тънката материя на нощната риза.

— Няма да бъда сам. Където и да се намираме, ние сме едно цяло.

Уил бавно стана. Не можеше да повярва, че ще стори това, което възнамеряваше да направи, но беше ясно, че е така… толкова ясно, колкото и сребърните зеници на Джем.

— Ако има живот след този — каза той, — нека те срещна в него, Джеймс Карстерс.

— Ще има други животи. — Джем протегна длан и за миг те си стиснаха ръце, както бяха сторили по време на ритуала за парабатаи, пресягайки се през двата огъня, за да сплетат пръсти. — Животът е колело. Когато се издигаме или спускаме, го правим заедно.

Уил още по-здраво стисна ръката му.

— Добре тогава — отрони със свито гърло, — след като казваш, че ме очаква друг живот, нека и двамата се молим да не забъркам и в него такава ужасна каша като в този.

Джем се усмихна на Уил с онази усмивка, която винаги, дори и в най-черните му дни, разсейваше грижите му.

— Мисля, че все още има надежда за теб, Уил Херондейл.

— Ще се опитам да науча как да имам надежда, без ти да си до мен, за да ми помагаш.

— Теса — рече Джем. — Тя познава както отчаянието, така и надеждата. Ще се научите един друг. Открий я, Уил, и й кажи, че винаги съм я обичал. Нека моята благословия, такава, каквато е, бъде и с двама ви.

Погледите им се срещнаха и останаха така за миг. Уил не беше в състояние да каже довиждане, или каквото и да било друго. Вместо това стисна ръката на своя парабатай за последен път и като се обърна, излезе от стаята.

Конете бяха в конюшнята зад Института, през деня — територия на Сирил, където останалите рядко припарваха. Някогашен енорийски дом, тя имаше неравен каменен под, който винаги бе педантично преметен. Покрай стените имаше отделения за коне, макар че само две от тях бяха заети: едното — от Балиос, а другото — от Ксантос, които в момента бяха заспали, помахвайки лекичко с опашки, както правят конете по време на сън.

В яслите им имаше прясно сено, съвършено излъскани сбруи бяха окачени на стените и Уил реши, че ако се върне от мисията си жив, непременно трябва да каже на Шарлот, че Сирил се справя отлично с работата си.

Той събуди Балиос с тих шепот и го изведе от отделението му. Беше се научил да оседлава коне още като момче, преди да дойде в Института, и сега остави мислите си да блуждаят безцелно, докато ръцете му наместваха седлото, опъваха стремената и посягаха внимателно под животното, за да уловят опаса.

Не беше оставил бележка след себе си, никакво съобщение, адресирано до някой от Института. Джем щеше да им каже къде е отишъл, а Уил беше установил, че сега, когато най-силно се нуждаеше от тях, не беше в състояние да намери думите, които обикновено идваха така лесно. Умът му като че ли не беше в състояние да приеме мисълта, че се сбогува, затова отново и отново прехвърляше в главата си нещата, които вземаше със себе си: бойно облекло, чиста риза и яка — кой знае кога можеше да му се наложи да изглежда като джентълмен — две стилита, всички оръжия, които можеше да побере, хляб, сирене, сушени плодове и мундански пари.

Докато затягаше опаса, Балиос вдигна муцуна и изцвили. Уил се обърна рязко. Пред вратата на конюшнята стоеше слабичка женска фигура. Тя вдигна дясната си ръка и магическата светлина огря лицето й.

Беше Сесили, загърната в наметало от синьо кадифе. Тъмната й коса беше пусната и падаше свободно около лицето й, а босите й крака се подаваха изпод ръба на наметалото. Уил изпъна рамене.

— Сеси, какво правиш тук?

Тя пристъпи напред и спря на прага, свеждайки поглед към босите си нозе.

— И аз бих могла да те попитам същото.

— Обичам да си говоря с конете нощем. Добра компания са. А ти не бива да се разхождаш по нощница. Наоколо се навъртат лайтуудовци.

— Много смешно. Къде отиваш, Уил? Ако си тръгнал да търсиш още уин фен, вземи ме със себе си.

— Няма да търся уин фен.

По сините очи на сестра му си пролича, че започва да разбира.

— Отиваш да намериш Теса. Тръгнал си към Кадер Идрис.

Уил кимна.

— Вземи ме — повтори тя. — Вземи ме със себе си, Уил.

Той не беше в състояние да срещне погледа й, затова отиде да вземе юздите, макар че ръцете му трепереха, докато ги сваляше и се обръщаше към Балиос.

— Не мога да го направя. Нямаш нужната подготовка, за да яздиш Ксантос, а един обикновен кон би ни забавил.

— Каретата се теглеше от механични коне. Едва ли се надяваш да ги настигнеш.

— Не се надявам на нищо такова. Балиос може и да е най-бързият жребец в Англия, но и той се нуждае от почивка и сън. Вече съм се примирил, че няма да настигна Теса по пътя. Мога единствено да се надявам, че ще пристигна в Кадер Идрис, преди да е станало твърде късно.

— Тогава остави ме да яздя след теб и не се тревожи, ако ме задминеш…

— Бъди разумна, Сеси!

— Разумна? — избухна тя. — Виждам единствено как брат ми отново ме напуска! Минаха години, Уил! Години и аз дойдох в Лондон, за да те намеря, а ето че сега, когато пак сме заедно, ти ме изоставяш!

Балиос се размърда неспокойно, докато младежът наместваше мундщука в устата му и прекарваше поводите над главата му. Конят не обичаше виковете и Уил положи успокояващо ръка на шията му.

— Уил — в гласа на сестра му имаше опасни нотки, — погледни ме или ще събудя всички и ще те спра. Кълна ти се, че ще го направя.

Той облегна глава на врата на жребеца и затвори очи. Усещаше мирис на слама и коне, на вълнен плат и пот, както и малко от сладкия дъх на пушек, просмукал се в дрехите му от огъня в стаята на Джем.

— Сесили — каза той, — трябва да знам, че си тук, в безопасност, доколкото е възможно, иначе не бих могъл да тръгна. Не мога да се тревожа за Теса, която е някъде там, и за теб, която оставям зад себе си — страхът ще ме прекърши. И бездруго вече твърде много от онези, които обичам, са в опасност.

Дълго мълчание се възцари след думите му. Уил чуваше как сърцето на Балиос тупти под ухото му, но това беше единственият звук. Почуди се дали Сесили не си бе тръгнала, дали не беше излязла, докато той говореше, за да събуди останалите в къщата. Повдигна глава.

Не, тя все още стоеше там, а магическата светлина грееше в ръката й.

— Теса каза, че веднъж си ме повикал — рече тя, — когато си бил болен. Защо мен, Уил?

— Сесили… — Думата прозвуча като въздишка. — В продължение на години ти беше моят… моят талисман. Мислех, че съм убил Ела. Напуснах Уелс, за да бъдеш в безопасност. Докато можех да си те представя здрава и щастлива, болката от това колко ми липсвахте ти, мама и татко, си струваше.

— Така и не разбрах защо си тръгна — каза сестра му. — А и вярвах, че ловците на сенки са чудовища. Не можех да разбера защо би дошъл тук и възнамерявах, когато порасна достатъчно, да дойда тук и да се преструвам, че самата аз искам да стана ловец на сенки, докато не те убедя да се върнеш у дома. Когато научих за проклятието, не знаех какво да мисля. Стана ми ясно защо си дошъл, но не и защо си останал.

— Джем…

— Но дори ако той умре — продължи девойката и Уил потръпна, — ти няма да се върнеш у дома при мама и татко, нали? Ти си ловец на сенки, окончателно и безвъзвратно. Повече, отколкото татко е бил някога. Ето защо толкова упорито отказваше да им пишеш. Не знаеш как едновременно да поискаш прошка и да им обясниш, че няма да си дойдеш вкъщи.

— Не мога да се върна у дома, Сесили, или по-точно — Уелс вече не е моят дом. Аз съм ловец на сенки. Това е в кръвта ми.

— Даваш си сметка, че аз съм ти сестра, нали? То е и в моята кръв.

— Каза, че си се преструвала. — Той я погледна изпитателно за миг и добави бавно: — Но не е така, нали? Виждал съм те да тренираш, да се биеш. Усещаш същото като мен. Сякаш подът на Института е първата солидна почва под краката ти. Сякаш най-сетне си намерила своето място. Ти си ловец на сенки.

Сесили не отговори и Уил усети как усмивка подръпва ъгълчетата на устните му.

— Радвам се — каза той. — Радвам се, че в Института ще има един Херондейл, дори ако аз…

— Дори ако ти не се върнеш? Уил, нека дойда с теб, нека ти помогна…

— Не, Сесили. Не е ли достатъчно, че приемам избора ти на този живот, изпълнен с битки и опасности, макар винаги да съм искал нещо по-безопасно за теб? Не, не мога да ти позволя да дойдеш с мен, дори и ако ме намразиш заради това.

Сестра му въздъхна.

— Не драматизирай, Уил. Нужно ли е непрекъснато да настояваш, че хората те мразят, когато очевидно не е така?

— То ми е в кръвта — заяви младият мъж. — Ако не бях ловец на сенки, несъмнено ме очакваше бъдеще на театралната сцена и съм сигурен, че щях да пожъна огромни успехи.

Сесили очевидно не намираше думите му за особено забавни и Уил си каза, че не може да я вини.

— Не проявявам кой знае какъв интерес към постановката ти на „Хамлет“. Ако не ми позволиш да дойда с теб, поне ми обещай, че тръгнеш ли сега… обещай ми, че ще се върнеш.

— Не мога да ти дам такова обещание — отвърна той. — Но ако съм в състояние да се върна при теб, ще го сторя. И ако го направя, ще пиша на мама и татко. Това поне мога да ти обещая.

— Не — отсече девойката. — Никакви писма. Закълни ми се, че ако се върнеш, ще отидем заедно у дома и ще им кажеш защо си тръгна, че не ги виниш и че все още ги обичаш. Не искам от теб да се прибереш за постоянно. Нито ти, нито аз вече можем да се върнем завинаги, но смятам, че не искам твърде много, като те моля да им дариш утеха. И не ми казвай, че е против правилата, защото прекалено добре знам колко обичаш да ги нарушаваш.

— Виждаш ли? — рече Уил. — Значи все пак добре познаваш брат си. Давам ти думата си, че ако всички тези условия са изпълнени, ще направя това, което искаш. — Лицето и раменете на сестра му се отпуснаха. Сега, когато гневът й си беше отишъл, тя изглеждаше малка и беззащитна, макар младежът да знаеше, че не е така. — И още нещо, Сеси — меко каза той. — Преди да тръгна, искам да ти дам това.

Той бръкна под ризата си и свали медальона от Магнус. Украшението се полюшна, грейнало с рубиненочервено сияние на мъжделивата светлина в конюшнята.

— Женската ти огърлица? — рече Сесили. — Е, признавам, че не ти отиваше особено.

Уил пристъпи към нея и надяна проблясващата верижка през тъмнокосата й глава. Рубинът прилепна на шията й така, сякаш медальонът беше изработен специално за нея.

— Никога не го сваляй. Той ще те предупреждава, когато наблизо има демони. Ще те пази в безопасност, в каквато искам да бъдеш, и ще ти помогне да бъдеш истински воин, което пък е това, което ти желаеш.

Сестра му сложи ръка на бузата му.

— Da bo ti, Гуилем. Byddaf yn dy golli di.[2]

— И ти на мен — отвърна Уил, а после се обърна към Балиос и се метна на седлото. Сесили се отдръпна, когато брат й подкара коня към вратата и като наведе глава срещу вятъра, препусна в нощта.

Теса се събуди рязко от сънища, изпълнени с кръв и метални чудовища, и си пое рязко дъх.

Беше се сгушила като дете върху седалката на голяма карета, чиито прозорци бяха напълно закрити от тежки кадифени завеси. Седалката беше корава и неудобна, с пружини, които я мушкаха през разкъсаната и изцапана рокля. Косата й се беше развързала и падаше на провиснали кичури около лицето й. Насреща й, свита в далечния ъгъл на каретата, седеше неподвижна фигура, плътно увита в пътнически плащ и спуснала качулката над главата си. В каретата нямаше никой друг.

Теса седна с усилие, потискайки виенето на свят и прилошаването. Сложи ръка на стомаха си и се опита да диша дълбоко, макар че зловонният въздух в каретата не й помогна особено да успокои вътрешностите си. Тя докосна гърдите си и усети, че по роклята й се стича вадичка пот.

— Нали не се каниш да повърнеш? — обади се хриплив глас. — Понякога хлороформът има такъв ефект.

Фигурата с качулката обърна глава към нея и Теса разпозна госпожа Блек. На стъпалата пред Института беше прекалено шокирана, за да разгледа както трябва лицето на някогашната си похитителка, ала сега, когато можеше да го види отблизо, по тялото й пробягаха тръпки. Кожата имаше зеленикав оттенък, в очите тъмнееха черни вени, а провисналите устни разкриваха сив език.

— Къде ме водите? — настоя да узнае Теса. В готическите романи това неизменно беше първото, което питаха героините, когато ги отвлекат, и Теса, която винаги се беше дразнила на това, сега осъзна, че всъщност въпросът е напълно обясним. В подобна ситуация човек би искал най-напред да научи къде го водят.

— При Мортмейн — отвърна госпожа Блек. — Това е цялата информация, която ще получиш от мен, момиче. Дадоха ми най-строги инструкции.

Макар да беше очаквала такъв отговор, девойката усети, че гърдите й се стягат и не й достига въздух. Инстинктивно се отдалечи от госпожа Блек и дръпна перденцето на прозореца до себе си.

Отвън беше тъмно, луната бе полускрита от облаци. Пейзажът наоколо беше хълмист и суров, ненарушаван от никакви светлинки, от ни най-малък признак за живот. Тъмни канари осейваха пейзажа. Възможно най-незабелязано, Теса посегна към дръжката на вратата и я натисна. Беше заключена.

— Не се хаби — отсече госпожа Блек. — Не можеш да я отвориш, а дори да избягаш, ще те заловя. Ако не си забравила, съм много по-бърза от теб.

— Така ли успяхте да изчезнете на стълбите? — попита Теса. — В Института?

Госпожа Блек й отправи усмивка на превъзходство.

— Изчезнах в твоите очи. А всъщност просто се отдръпнах много бързо настрани, след което отново се върнах. Мортмейн ми даде това умение.

— Затова ли го правите? — изплю думите момичето. — От благодарност към Мортмейн? Не може да се каже, че той държеше особено на вас. Изпрати Джем и Уил да ви убият, когато сметна, че може да се окажете пречка за плановете му.

В мига, в който изрече имената им, Теса пребледня като платно. Бяха я отнесли, докато ловците на сенки се биеха за живота си на стъпалата пред Института. Дали бяха надвили автоматоните? Дали някой от тях беше ранен или, не дай боже, убит? Но тя несъмнено щеше да разбере, щеше да почувства, ако нещо подобно бе сполетяло някой от двамата. Та тя ги усещаше сякаш бяха късчета от собствената й душа!

— Не — рече госпожа Блек. — За да отговоря на въпроса, който се чете в очите ти — не би разбрала дали някое от онези красиви момчета, които харесваш толкова много, е мъртъв. Хората винаги си въобразяват подобни неща, но освен ако не съществува магическа връзка, като тази между двама парабатаи, това си остават просто фантазии. Когато си тръгнах, те се биеха за живота си. — Тя се ухили широко и зъбите й просветнаха с металически блясък в сумрака. — Ако Мортмейн не ми беше заповядал да те доведа при него невредима, щях да те оставя там, за да бъдеш накълцана на парчета.

— Защо ме иска невредими?

— Ти и твоите въпроси! Почти бях забравила колко е дразнещо. Има информация, която му трябва и която единствено ти можеш да му дадеш. И все още иска да се ожени за теб. Толкова по-зле за него. Не ме интересува дали ще го тормозиш цял живот. Аз ще си получа онова, което искам от него, и ще се махна.

— Не знам нищичко, което би могло да интересува Мортмейн!

Госпожа Блек изсумтя.

— Ти си млада и глупава. Ти не си човешко същество, госпожице Грей, и много слабо осъзнаваш способностите си. Можехме да те научим на още, ако не беше толкова своеволна. Ще установиш, че Мортмейн далеч не е толкова снизходителен наставник.

— Снизходителен? — изплющя гласът на Теса. — Та вие ме пребивахте почти до смърт!

— Има и по-страшни неща от физическата болка, госпожице Грей. Мортмейн не знае що е милост.

— Именно. — Девойката се приведе напред, ангелът с часовников механизъм биеше два пъти по-бързо под роклята й. — Защо правите онова, което е поискал от вас? Знаете, че не можете да му имате доверие. Наясно сте, че той на драго сърце би ви унищожил…

— Нуждая се от онова, което може да ми даде. И ще направя всичко, което трябва, за да се сдобия с него.

— И какво е то? — попита момичето.

Чу как госпожа Блек се разсмя, а после я видя да отмята качулката си и да разкопчава наметката си.

Теса беше чела в историческите книги за глави, набити на кол над Лондонския мост, но никога не си бе представяла колко ужасно са изглеждали всъщност. Очевидно каквото и разложение да беше понесла госпожа Блек, след като главата й е била отрязана, то не беше върнато назад и сега около железния кол, забит в черепа й, висяха късове сивкава кожа. Вместо тяло имаше гладка метална колона, от която стърчаха две съчковидни ръце със стави. Сивите ръкавици от ярешка кожа, които скриваха дланите — каквито и да бяха те — с които завършваха тези ръце, добавяха последните зловещи щрихи.

Девойката изпищя.

[1] Цитат от Стария завет, Рут 1:16. — Бел.прев. ↑

[2] Довиждане, Гуилем. Ще ми липсваш. (От уелски.). — Бел.прев. ↑

12

ПРИЗРАЦИ НА ПЪТЯ

О, най-прекрасна, благосклонна до безкрай,

дали е грях да се обича твърде силно и в самия Рай?

Сърце да носиш твърде нежно, или пък кораво?

Да служиш на дълга или пък на любовта?

Нима не се обръщат ролите във небесата

за любилите страстно или загинали безстрашно на земята?

Александър Поуп, „Елегия на паметта на една нещастна дама“

Мушнал ръце в джобовете си, Уил стоеше на билото на един нисък хълм и нетърпеливо оглеждаше идиличния пейзаж на Бедфордшър.

Беше напуснал Лондон с възможно най-голямата скорост, на която бяха способни той и Балиос, поемайки към Големия северен път. Тъй като беше тръгнал преди изгрев-слънце, улиците бяха почти пусти, докато той се носеше през Айлингтън, Холоуей и Хайгейт; беше подминал няколко амбулантни търговци с каруци, както и един-двама пешеходци, но освен тях не се бе натъкнал на нищо, което да го забави, и тъй като Балиос не се уморяваше така бързо, както обикновените коне, много скоро беше оставил Барнет зад гърба си и бе прекосил в галоп Саут Мимс и Лондон Колни.

Уил обичаше да язди в галоп — прилепен към гърба на коня, с развявана от вятъра коса, докато копитата на жребеца скъсяваха разстоянието до целта му. Сега, когато беше оставил Лондон зад себе си, усещаше едновременно раздираща болка и някаква особена свобода. Странно бе да изпитва и двете едновременно, ала то беше по-силно от него. Близо до Колни имаше езерца и той бе спрял край едно, за да напои Балиос, преди да продължат напред.

Сега, на почти трийсет мили от Лондон, му беше трудно да не си припомни как преди години беше минал оттук на път за Института. Беше изминал част от разстоянието от Уелс върху един от конете на баща си, но го беше продал в Стафордшър, след като си бе дал сметка, че няма пари за пътните такси. Сега знаеше, че му бяха предложили много лоша цена, а и с усилие се беше разделил с Хенгроен — коня, на който се беше научил да язди, докато растеше — не по-малко трудно се бе оказало да извърви пеша милите, оставащи до Лондон. Докато пристигне в Института, стъпалата му кървяха, както и дланите, тъй като беше паднал на пътя и ги беше ожулил.

Младият мъж сведе поглед към ръцете си, наложил отгоре им спомена за онези от преди години. Бяха фини ръце с дълги пръсти — като на всички в рода Херондейл. Джем винаги казваше, че е срамота, дето Уил няма и грам музикална дарба, тъй като ръцете му били създадени за пиано. Мисълта за неговия парабатай го прониза като нож и като потисна спомена, той насочи вниманието си към Балиос. Беше спрял тук не само за да напои коня, но и да му даде шепа овес — той беше добър за скоростта и издръжливостта — както и възможност животното да си отдъхне. Беше слушал разкази за кавалерии, които препускали докато конете им не издъхнели под тях, но колкото и отчаяно да искаше да настигне Теса, не можеше да си представи да направи нещо толкова жестоко.

По пътя имаше доста движение: талиги, товарни коне, впрегнати в закрити каруци с пиво или мляко, и дори някой и друг омнибус[1], теглен от коне. Ама наистина, трябваше ли всички тези хора да са навън в средата на седмицата, задръствайки пътищата? Поне нямаше крайпътни разбойници. Железницата, бариерите за събиране на пътни такси и полицията още преди десетилетия бяха сложили край на обирите по пътищата. На Уил нямаше да му хареса особено да си губи времето с това да убива някой крадец.

Беше заобиколил Сейнт Олбанс, без да си дава труд да спира за обяд, в бързината си да стигне до „Уотлинг Стрийт“ — древния римски път, който днес се разделяше при Рокситър; едната половина отиваше към Шотландия, а другата прекосяваше Англия и стигаше до пристанището Холихед в Уелс. По пътя имаше призраци — вятърът довя шепот на англосаксонски, който наричаше пътя Wœcelinga Strœt и говореше за Бодицея, победена от римляните точно тук преди много години.

Сега, мушнал ръце в джобовете си и зареял поглед над ширналия се пред него пейзаж — беше три часът и небето започваше да потъмнява, което означаваше, че скоро щеше да му се наложи да си намери странноприемница, където да спре, за да може конят му да отпочине, а той да пренощува — Уил си спомни как бе казал на Теса, че Бодицея доказала, че и жените могат да бъдат воини. Тогава не й беше казал, че е прочел писмата й и че вече обичаше душата й на воин, скрита зад кротките й сиви очи.

Спомни си съня, който му се беше явил — синьо небе и девойката, приседнала до него на един зелен хълм. „Ти винаги ще си на първо място в сърцето ми.“ Свирепа ярост лумна в душата му. Как се осмеляваше Мортмейн да я докосва! Теса бе една от тях. Не принадлежеше на Уил — тя притежаваше твърде силен характер, за да принадлежи на когото и да било, дори на Джем — но беше част от тях и Уил изруга безмълвно консула, задето не го разбираше.

Щеше да я намери. Щеше да я открие и да я върне у дома и дори ако тя никога не го обикнеше, всичко щеше да бъде наред, тъй като щеше да е сторил това и за нея, и за себе си. Обърна се рязко към Балиос, който го погледна печално.

— Хайде, момче — подкани го Уил, докато се мяташе на седлото. — Слънцето залязва и трябва да стигнем до Хоклиф преди падането на нощта, защото май ще завали.

Младежът заби пети в хълбоците на коня и той, сякаш разбрал думите му, полетя като стрела.

— Тръгнал е към Уелс сам? — повтори Шарлот. — Как си го оставил да направи нещо толкова… толкова глупаво?

Магнус сви рамене.

— Не е мое задължение, нито някога ще бъде, да наставлявам своеволни ловци на сенки. Всъщност, дори не съм сигурен защо обвиняваш мен. Прекарах нощта в библиотеката, в очакване Уил да се появи, за да говорим, но той така и не го стори. Накрая заспах в раздела „Бяс и ликантропия“. Понякога Улси хапе и това ме тревожи.

Никой не отговори на тази забележка, макар че Шарлот придоби още по-разстроен вид. Закуската бездруго беше доста тиха, тъй като мнозина от тях липсваха. Отсъствието на Уил не беше учудило никого — бяха предположили, че е до своя парабатай. Едва когато Сирил нахлу в трапезарията, останал без дъх и развълнуван, за да им съобщи, че Балиос го няма, се беше вдигнала тревога.

При претърсването на Института бяха открили Магнус Бейн, заспал в един ъгъл на библиотеката. Шарлот го бе разтърсила, за да го събуди, и на въпроса дали има представа къде е Уил, той бе отвърнал най-искрено, че според него младежът е тръгнал към Уелс, за да открие Теса и да я върне в Института, било то крадешком или със сила. За негова изненада, тази информация беше хвърлила госпожа Брануел в паника и тя бе свикала в библиотеката среща, на която всички задължително трябваше да присъстват… дори и Гидеон, който се беше появил, като накуцваше и се облягаше тежко на една пръчка.

— Някой знае ли кога е тръгнал Уил? — попита Шарлот, застанала начело на дългата маса, край която бяха насядали останалите.

Сесили, сключила ръце пред себе си с престорена смиреност, изведнъж страшно се заинтересува от десена на килима.

— Много красиво украшение носиш, Сесили — отбеляза Шарлот, присвивайки очи при вида на рубина, който висеше около гърлото на момичето. — Май не го видях на шията ти вчера. Всъщност спомням си, че Уил го носеше. Кога ти го даде?

Момичето скръсти ръце пред гърдите си.

— Няма да кажа нищо. Решенията на брат ми са си негови, пък и вече опитахме да обясним на консула какво трябва да се направи. Тъй като Клейвът няма да помогне, Уил взе нещата в свои ръце. Не знам защо си очаквала нещо различно.

— Не мислех, че ще остави Джем — рече Шарлот и думите й сякаш стреснаха и нея самата. — Аз… дори не мога да си представя как ще му кажем, когато се събуди.

— Джем знае… — възмутено започна Сесили, но в този миг беше прекъсната и то, за нейна изненада, от Гейбриъл.

— Разбира се, че знае — заяви той. — Уил просто изпълнява дълга си на парабатай. Прави онова, което би сторил Джем, ако беше в състояние. Отишъл е вместо него. Всеки парабатай би постъпил така.

— Ти защитаваш Уил? — обади се Гидеон. — След начина, по който винаги си се държал с него? След като десетки пъти си казвал на Джем, че има ужасен вкус за парабатаи?

— Уил може и да е ужасен като човек, но постъпката му доказва, че поне не е възмутителен ловец на сенки — рече Гейбриъл, а после, улавяйки погледа на Сесили, добави: — Всъщност, може би и като човек не е чак толкова лош. В общи линии.

— Колко великодушно изказване, Гидеон — подхвърли Магнус.

— Аз съм Гейбриъл.

Магнус махна с ръка.

— Всички от рода Лайтууд ми изглеждат еднакви…

— Хм… — побърза да се намеси Гидеон, преди брат му да е замерил магьосника с първия попаднал му предмет. — Независимо от личните качества и недостатъци на Уил, както и от неспособността на някои хора да различат един Лайтууд от друг, въпросът си остава — ще тръгнем ли след Уил?

— Ако той искаше помощ от вас, нямаше да поеме на път посред нощ, без да каже на никого — заяви Сесили.

— О, да — отвърна Гидеон. — Защото хлапакът се слави със своите грижливо обмислени планове и умението да взема разумни решения.

— Е, все пак е откраднал най-бързия кон — изтъкна Хенри. — Това говори за поне някаква предвидливост.

— Не можем да го оставим да се изправи срещу Мортмейн съвсем сам. Той ще бъде смазан — рече Гидеон. — Ако наистина е тръгнал през нощта, може би все още бихме успели да го настигнем по пътя…

— Уил е с най-бързия кон — напомни му Хенри и Магнус изсумтя под носа си.

— Всъщност не е напълно сигурно, че непременно ще срещне смъртта си — каза Гейбриъл. — Вярно, можем да тръгнем след него, но истината е, че подобен отряд, поел срещу Мортмейн, ще бъде забелязан по-лесно, отколкото едно момче на кон. Единствената ни надежда е да не го видят. В крайна сметка, той не е поел на война, а да спаси Теса. Подобна мисия се нуждае от потайност и незабелязаност…

Шарлот удари с юмрук по масата толкова силно, че звукът отекна из цялата стая.

— Всички, замълчете! — Тонът й беше толкова властен, че дори Магнус изглеждаше разтревожен. — Гейбриъл, Гидеон, и двамата имате право. За Уил е по-добре да не тръгваме след него и не можем да допуснем един от нас да загине. Вярно е също така, че Магистърът е извън нашия обсег — Съветът ще заседава и ще вземе решение по този въпрос. Ето защо трябва да насочим всичките си усилия към това да спасим Джем. Младежът умира, ала все още не е мъртъв. Част от силата на Уил зависи от него, а и той е един от нас. Най-сетне ни даде позволение да потърсим лек за болестта му и следователно ще сторим именно това.

— Но… — започна Гейбриъл.

— Тишина! — прекъсна го Шарлот. — Аз оглавявам Института. Не забравяй кой те спаси от баща ти и ми отдай нужното уважение.

— Добре постави Гидеон на мястото му — доволно подхвърли Магнус и Шарлот се обърна към него с пламнали очи.

— Същото важи и за теб, магьоснико. Господин Херондейл може и да те е повикал, но все още си тук само защото аз те търпя. От онова, което ми каза тази сутрин, разбирам, че си обещал на Уил да сториш всичко по силите си, за да намериш лек за Джем, докато него го няма. Ще кажеш на Гейбриъл и Сесили къде се намира магазинът, от който може да се набавят необходимите ти съставки. Гидеон, тъй като си ранен, ще останеш в библиотеката и ще търсиш книгите, които Магнус ти поиска. Ако ти трябва помощ, аз или Софи ще ти я окажем. Хенри, навярно магьосникът би могъл да използва криптата като лаборатория, освен ако в момента не си по средата на някой проект, който не би го позволил? — Тя погледна към съпруга си, повдигнала вежди.

— Всъщност съм — колебливо отвърна той, — но този проект би могъл да бъде насочен към намирането на лек за Джем и на драго сърце бих приел помощта на господин Бейн. В замяна господинът може да използва всичките ми научни пособия.

Магнус го погледна любопитно.

— Над какво точно работите?

— Е, както знаете, ние не използваме магия, господин Бейн — обясни Хенри с видимо удоволствие, че някой проявява интерес към опитите му, — но в момента се опитвам да създам устройство, което би било нещо като научната версия на транспортираща магия. То ще отваря портал, където поискате…

— Като например в някой склад в Китай, пълен с уин фен? — досети се магьосникът с лукави пламъчета в очите. — Звучи много интересно, наистина много интересно.

— Не, не звучи — измърмори Гейбриъл и Шарлот му хвърли остър като кама поглед.

— Достатъчно, господин Лайтууд. Вярвам, че всички получихте задачите си. Заемете се с тях. Не искам да чувам нищо повече от вас, докато не сте в състояние да ми докладвате за постигнат напредък. Аз ще бъда при Джем.

И с тези думи тя излезе от стаята.

— Колко удовлетворително — рече госпожа Блек и Теса я изгледа свирепо.

Беше се свила в своя ъгъл на каретата, възможно най-далеч от съществото, което някога беше госпожа Блек. При вида на отвратителната гледка тя беше изпищяла и макар бързо да бе затиснала устата си с ръка, вече беше твърде късно — ужасената й реакция очевидно страшно се беше понравила на чудовищното създание.

— Бяхте обезглавена — рече Теса. — Как така сте жива? По този начин?

— Магия — отвърна госпожа Блек. — Брат ти бе онзи, който посъветва Магистъра, че в сегашното си състояние бих могла да му бъда от полза. Именно Натаниъл проля кръвта, която направи съществуването ми възможно. Животи за моя живот.

Зловеща усмивка разтегли устните й и девойката си помисли за брат си, издъхнал в ръцете й. „Не знаеш всичко, което съм сторил, Теса.“ Тя преглътна надигналата се в гърлото й жлъч. След като Нат умря, бе опитала да се превъплъти в него, за да изкопчи информация за Мортмейн от спомените му, но бе открила единствено сива вихрушка от гняв, горчилка и амбиция, между които нямаше нищо солидно. Нов прилив на омраза към Магистъра се надигна в гърдите й. Мортмейн беше открил слабостите на брат й и се беше възползвал от тях. Той държеше уин фена на Джем в жесток опит да принуди ловците на сенки да му се подчинят. Дори госпожа Блек, по свой собствен начин, беше пленница на неговите машинации.

— Изпълнявате заповедите на Мортмейн, защото смятате, че той ще ви даде тяло — каза Теса. — Не това… това нещо, което имате сега, а истинско, човешко тяло.

— Човешко — изсумтя госпожа Блек. — Очаквам нещо по-добро от човешко тяло. Но по-добро и от това. Нещо, което ще ми помогне да се слея с мунданите и отново да практикувам уменията си. Що се отнася до Магистъра, знам, че ще може да го направи — благодарение на теб. Много скоро той ще бъде всесилен и ти ще му помогнеш да го постигне.

— Вие сте глупачка, ако вярвате, че ще ви възнагради.

Сивите устни на госпожа Блек потръпнаха развеселено.

— О, но той ще го стори. Закле се, а аз направих всичко, което бях обещала. И ето че сега му доставям съвършената булка… обучена от мен. В името на Азазел, още не съм забравила деня, в който слезе от кораба от Америка. Изглеждаше така изцяло смъртна, толкова безполезна, че се отчаях как някога изобщо бих успяла да те науча на каквото и да било. Ала с достатъчно бруталност всяко нещо може да получи желаната форма. Сега ще свършиш чудесна работа.

— Не всичко смъртно е безполезно.

Ново изсумтяване.

— Казваш го заради връзката ти с нефилимите. Твърде дълго време си прекарала с тях, вместо със себеподобните си.

— „Себеподобни“? Никой не е като мен. Джесамин каза, че майка ми е била ловец на сенки…

— Така е. Но не и баща ти.

Сърцето на Теса прескочи един удар.

— Баща ми е бил демон?

— Е, не беше ангел — подсмихна се госпожа Блек. — Магистърът ще ти обясни всичко… когато му дойде времето. Коя си, защо си на този свят и за какво си била създадена. — Тя се облегна назад и механичните й стави изскърцаха. — Трябва да отбележа, че бях почти впечатлена от това как избяга с онова момче, ловеца на сенки. Показа, че притежаваш дух. Всъщност за Магистъра се оказа от полза, че прекара толкова време с нефилимите. Сега си запозната с Долния свят и при това доказа, че можеш да се справиш. Беше принудена да използваш умението си в тежки условия. Никакви изпитания, на които бих могла да те подложа, не биха те научили на толкова много, нито биха ти дали подобна увереност. С очите си виждам колко си променена сега. От теб ще излезе чудесна булка за Магистъра.

От устните на Теса се откъсна невярващо възклицание.

— Защо? Та нали той ще ме принуди да се омъжа за него. Какво значение има дали притежавам знания или дух? Защо го е грижа?

— О, ти ще бъдеш повече от негова жена, госпожице Грей. Ти ще бъдеш гибелта на нефилимите. За това си била създадена. И колкото повече знаеш за тях, колкото по-привързана си към тях, толкова по-ефективно оръжие ще бъдеш, за да ги сравним със земята.

Теса имаше чувството, че са отнели и последната глътка въздух от гърдите й.

— Не ме е грижа какво прави Мортмейн. Няма да му помогна да причини зло на ловците на сенки. По-скоро ще умра или ще понеса мъченията му.

— Няма значение какво искаш ти. Ще откриеш, че всяка съпротива, която би могла да му окажеш, ще бъде безсмислена. А и за да унищожиш нефилимите, не е нужно да правиш нищо, освен да бъдеш самата себе си. Както и да бъдеш омъжена за Мортмейн, което не изисква никакво действие от твоя страна.

— Аз съм сгодена за друг мъж — изплю Теса. — За Джеймс Карстерс.

— О, боже. Боя се, че правата на Магистъра превъзхождат неговите. Освен това до следващия вторник Джеймс Карстерс няма да е между живите. Мортмейн изкупи целия уин фен в Англия и блокира всички нови доставки. Навярно трябваше да помислиш за това, преди да се влюбиш в един наркоман. Навремето си мислех, че ще избереш синеокия — замислено каза тя. — Не е ли обичайно момичетата да се влюбват в спасителите си?

Девойката усети как плащът на сюрреалистичното се спуска отгоре й. Не можеше да повярва, че е тук, хваната като в капан в тази карета с госпожа Блек и че магьосницата явно няма нищо против да обсъжда нейните любовни трепети. Обърна се към прозореца. Луната се беше издигнала високо в небето и тя видя, че се движат по тесен път. Около каретата имаше сенки, а под тях една скалиста клисура се губеше в мрака.

— Има много начини, по които някой може да бъде спасен.

— Е — усмихна се госпожа Блек и зъбите й проблеснаха, — бъди сигурна, че този път никой няма да дойде да те спаси.

„Ти ще бъдеш гибелта на нефилимите.“

— Значи ще се наложи да се спася сама — заяви Теса.

Госпожа Блек сбърчи озадачено вежди и обърна глава към нея със скърцащ, тракащ звук. Ала девойката вече се бе стегнала, събрала бе цялата си енергия в краката и тялото си, по начина, по който я бяха учили, така че когато се хвърли към вратата на каретата, го стори с цялата сила, която притежаваше.

Чу как ключалката се строши, а госпожа Блек изкрещя — пронизителен, яростен писък. Една метална ръка я сграбчи за яката на роклята, която се откъсна и в следващия миг момичето вече падаше, блъскаше се в скалите покрай пътя, премяташе се и се хлъзгаше в клисурата, докато каретата се отдалечаваше по пътя над нея, а магьосницата викаше с пълно гърло на кочияша да спре. Вятърът свистеше в ушите на Теса, докато тя летеше надолу, размахала ръце като вятърна мелница в празното пространство около себе си, и всяка надежда, че клисурата не е дълбока или че падането няма да се окаже фатално, я напусна. Докато се носеше към дъното, зърна един тесен поток да проблясва далеч под нея, криволичейки между назъбени скали, и разбра, че ще се строши като крехък порцелан, когато се удари в земята.

Затвори очи, надявайки се краят да е бърз.

Уил стоеше на върха на един зелен хълм, загледан към морето. И то, и небето бяха толкова наситено сини, че сякаш се сливаха в едно, така че не можеше да се различи къде минава хоризонтът. Чайки кръжаха над него с крясъци, соленият вятър рошеше косата му. Бе топло като през лятото и връхната му дреха лежеше захвърлена на тревата; беше по риза и тиранти, а ръцете му бяха загорели от слънцето.

— Уил!

Обърна се при звука на познатия глас и видя Теса да идва към него по хълма. По склона му лъкатушеше пътека, покрай която растяха непознати бели цветя и сред тях девойката също приличаше на цвете в бялата си рокля като онази, която носеше в нощта на бала, когато я беше целунал на балкона у Бенедикт Лайтууд. Дългата й кестенява коса се развяваше зад нея. Беше свалила бонето си и го държеше в едната си ръка, като му махаше и се усмихваше, сякаш се радваше да го види. Дори нещо повече. Като че ли фактът, че го вижда, изпълваше сърцето й с щастие.

Неговото собствено сърце подскочи при вида й.

— Тес! — провикна се той и протегна ръка, сякаш можеше да я издърпа до себе си.

Ала тя все още беше на такова голямо разстояние от него… едновременно близо и далеч. Уил виждаше и най-малката подробност от красивото й лице, вдигнато към него, но не можеше да я докосне, затова просто стоеше там и чакаше, изпълнен с желание, а сърцето му се блъскаше като птица в гърдите му.

Най-сетне момичето стигна до него, достатъчно близо, за да може той да види къде тревата и цветята се превиваха под стъпките й. Посегна към нея, а тя — към него. Ръцете им се сплетоха и за миг останаха по този начин, усмихвайки се, а пръстите й — така топли в неговите.

— Чаках те — рече Уил и девойката вдигна лице към него с усмивка, която се стопи, когато краката й се подхлъзнаха и тя политна към ръба на скалата. Ръцете й се изтръгнаха от неговите и ето че той посягаше към въздуха, докато тя падаше далеч от него, политнала безшумно, бяло петно на синия фон на хоризонта.

Уил рязко седна в леглото. Сърцето препускаше лудешки в гърдите му. Стаята му в „Белият кон“ беше огряна от лунна светлина, която ясно очертаваше непознатите форми на мебелите — умивалника и малката масичка, върху която имаше непрочетено томче с „Проповеди за млади жени“ на Фордайс, прекалено мекия стол до камината, чийто огън беше догорял и се бе превърнал в жарава. Чаршафите му бяха студени, ала той се потеше. Преметна крака през ръба на леглото и отиде до прозореца.

На перваза имаше ваза с букет от сухи цветя и той я побутна, за да отвори прозореца със сковани от болка пръсти. Всъщност болеше го цялото тяло. Никога досега не беше яздил толкова бързо и толкова надалеч и сега беше изтощен и натъртен от седлото. Щеше да се нуждае от иратце, преди да поеме на път сутринта.

Прозорецът се отвори навън и студен вятър го облъхна, охлаждайки кожата му. Дълбоко в гърдите му се беше спотаила болка, която нямаше нищо общо с ездата. Дали беше раздялата с Джем, или пък тревогата за Теса, и сам не би могъл да каже. Продължаваше да вижда как девойката се откъсва от него, как пръстите й се отскубват от неговите и тя полита надалеч. Никога не беше вярвал в пророчески сънища, ала въпреки това не беше в състояние да разсее буцата, която тежеше в стомаха му, нито да успокои задавеното си дишане.

Лицето му се отразяваше в тъмното стъкло на прозореца и той го докосна лекичко, а пръстите му оставиха следи във влагата, избила по гладката повърхност. Зачуди се какво ли ще каже на Теса, когато я открие; как щеше да й обясни защо той бе тръгнал да я търси, а не Джем. Ако в света имаше някаква милост, навярно биха могли поне да скърбят заедно. Ако тя никога не повярваше наистина, че я обича, ако никога не отвърнеше на чувствата му, поне можеха да споделят тъгата си. Почти неспособен да понесе мисълта за това колко силно се нуждае от тихата й сила, Уил затвори очи и опря чело до хладното стъкло.

Докато вървяха през криволичещите улички на Ийст Енд, от гарата Лаймхаус към улица „Гил“, Гейбриъл не можеше да не си дава сметка за присъствието на Сесили до себе си. Магическият прах им помагаше, тъй като без него появата им в тази по-бедна част на Лондон несъмнено би привлякла внимание и навярно можеше да се окажат издърпани най-безцеремонно в някоя заложна къща, за да разгледат стоките, които се предлагаха там. Дори и така Сесили беше невероятно любопитна и често спираше, за да разгледа една или друга витрина… не само на шивашки или шапкарски магазини, но и на такива, в които се продаваше всичко — от вакса за обувки и книги до играчки и оловни войничета. Гейбриъл трябваше да си напомни, че тя идва от провинцията и че навярно никога не беше виждала оживен търговски град, да не говорим пък за нещо като Лондон. Искаше му се да можеше да я заведе на място, подхождащо на дама като нея — магазините на „Бърлингтън Аркейд“ или „Пикадили“, а не из тези тъмни, тесни улички.

И сам не знаеше какво беше очаквал от сестрата на Уил Херондейл. Да бъде също толкова неприятна колкото него? Че няма да прилича толкова смущаващо много на него, като едновременно с това е невероятно хубава? Рядко му се беше случвало да погледне лицето на Уил, без да му се прииска да го цапардоса, но това на Сесили му се струваше безкрайно очарователно. Улавяше се, че му се иска да пише поезия за това как сините й очи са като звездна светлина, а косата й — като непрогледна тъмнина, защото двете като че ли се римуваха, но имаше чувството, че стихотворението няма да се получи много добре, а и Татяна вече добре го беше наплашила от поезията. Освен това имаше неща, които никога не би успял да изрази със стихове, като например как, когато едно момиче извиеше устни по един особен начин, страшно ти се искаше да се наведеш напред и…

— Господин Лайтууд — каза Сесили с нетърпелив тон, който подсказваше, че не за първи път се опитва да привлече вниманието му. — Мисля, че подминахме магазина.

Гейбриъл изруга под нос и се обърна. Наистина бяха подминали номера, който Магнус им беше дал. Върнаха се назад, докато не се озоваха пред тъмен, невзрачен магазин с мътни стъкла, през които младежът успя да различи рафтове, отрупани с най-различни предмети — буркани, в които плуваха мъртви влечуги с отворени бели очи; кукли, чиито глави бяха махнати и заменени с малки златни клетки за птици; купчинки гривни, направени от човешки зъби.

— О, боже — каза Сесили. — Колко отблъскващо.

— Не искате ли да влезете? — обърна се към нея Гейбриъл. — Мога да отида сам…

— И да ме оставите сама на студения тротоар? Колко некавалерско. В никакъв случай. — Тя посегна към бравата и отвори вратата, което накара едно малко звънче във вътрешността на магазина да издрънчи. — След мен, ако обичате, господин Лайтууд.

Примигвайки, Гейбриъл влезе в сумрачното помещение. Отвътре то се оказа също толкова негостоприемно, колкото и отвън. Дълги редици от прашни рафтове отвеждаха към потънал в сянка тезгях. Прозорците като че ли бяха намазани с някакво тъмно вещество, което спираше по-голямата част от слънчевата светлина. Върху рафтовете цареше бъркотия — пиринчени звънци с дръжки във формата на кости; дебели свещи, чийто восък беше натъпкан с насекоми и цветя; прекрасна златна корона с толкова странна форма и размер, че никога не би паснала на човешка глава. Имаше цели лавици с ножове, както и медни и каменни купи, чиито дъна бяха белязани с причудливи кафеникави петна. Имаше купчини ръкавици с най-различни размери, някои от тях — с повече от пет пръста. В предната част на магазина, закачен на тънко въже, висеше цял човешки скелет и се полюшваше във въздуха, макар че вътре нямаше никакъв вятър.

Гейбриъл хвърли бърз поглед на Сесили, за да види дали не се е уплашила, но не видя нищо такова. Всъщност девойката изглеждаше по-скоро подразнена и се насочи към дъното на магазина с такава решителна стъпка, че малките цветя върху шапката й подскачаха. Младежът поклати глава.

Настигна я тъкмо когато тя стовари облечената си в ръкавица ръка върху месинговия звънец на тезгяха, от което той се раздрънча настойчиво.

— Ехо? Има ли някой?

— Точно пред вас, госпожице — долетя сприхав глас някъде отляво и отдолу.

Двамата се надвесиха над тезгяха. Точно под ръба му се виждаше темето на дребен човек. Не, не точно човек, помисли си Гейбриъл, когато погледът му проникна през магическия прах, а сатир. Беше облечен в жилетка и панталони, но не и риза. Имаше копита и извити рога като на козел, както и грижливо подстригана брада, заострена челюст и жълти кози очи с квадратни зеници, полускрити зад чифт очила.

— Мили боже — рече Сесили. — Вие трябва да сте господин Салоус.

— Нефилими — мрачно отбеляза собственикът на магазина. — Ненавиждам нефилими.

— Хм… — изсумтя момичето. — И аз съм очарована да се запознаем.

Гейбриъл почувства, че е време да се намеси.

— Как разбрахте, че сме ловци на сенки? — сопна се той.

Салоус повдигна вежди.

— Знаците ви, господине, се виждат съвсем ясно по врата и ръцете ви — отвърна той, сякаш говореше на малко дете. — А що се отнася до девойчето, тя досущ прилича на брат си.

— Откъде познавате брат ми? — попита Сесили, повишавайки глас.

— Тук не идват мнозина като вас. И когато го сторят, няма как да не забележим. Преди около два месеца брат ви Уил честичко наминаваше насам, изпълнявайки поръчки на онзи магьосник, Магнус Бейн. Ходеше и в „Черепите и костите“ и досаждаше на Старата Мол. Уил Херондейл е добре известен в Долния свят, макар че общо взето успява да не се забърква в неприятности.

— Да не повярва човек — промърмори Гейбриъл и Сесили го изгледа намръщено.

— Тук сме от името на Шарлот Брануел — заяви тя. — Ръководител на Института в Лондон.

Сатирът махна с ръка.

— Слабо ме вълнува йерархията на ловците на сенки. Никой от елфическата раса не се интересува от тях. Просто ми кажете какво искате и ще ви предложа добра цена.

Гейбриъл разгърна листчето, което му беше дал Магнус.

— Оцет „Четиримата крадци“[2], корен от прилепова глава, беладона, ангелика, лист от дамяна, стрити на прах люспи от русалка и шест гвоздея от ковчега на девица.

— Е — рече Салоус, — това не са неща, които се търсят особено тук. Ще трябва да погледна отзад.

— Е, ако тези неща не се търсят, какво тогава се търси? — Гейбриъл започваше да губи търпение. — Не е като да се намираме в цветарски магазин.

— Господин Лайтууд — сгълча го тихичко Сесили… ала очевидно не достатъчно тихо, защото сатирът я чу и очилата подскочиха на носа му.

— Господин Лайтууд? Синът на Бенедикт Лайтууд?

Гейбриъл почувства как бузите му пламват. Не беше разговарял с почти никого за баща си от неговата смърт насам… ако онова нещо, което бе умряло в италианската градина изобщо можеше да се нарече баща му. Някога бяха той и семейството му срещу целия свят, семейство Лайтууд над всичко друго, ала сега… сега в името Лайтууд имаше толкова срам, колкото някога — гордост и Гейбриъл не знаеше как да говори за него.

— Да — рече той най-сетне. — Аз съм синът на Бенедикт Лайтууд.

— Прекрасно. Тук имам няколко от поръчките на баща ти. Вече бях започнал да се чудя дали изобщо ще дойде да си ги вземе. — Сатирът започна да ровичка отзад, а Гейбриъл се зае да разглежда стената. По нея висяха пейзажи и карти, но когато се вгледа по-внимателно, видя, че изобразените по тях места не са му познати. Е, разбира се, тук беше и Идрис, с гората Брослинд и Аликанте на своя хълм, ала друга от картите изобразяваше континент, който той никога не бе виждал… а пък това дали не беше Сребърно море? Трънливите планини? Коя страна имаше лилаво небе?

— Гейбриъл — тихичко се обади Сесили до него. За първи път го наричаше с малкото му име и той тъкмо обръщаше глава към нея, когато Салоус се появи от задната част на магазина. В едната си ръка носеше вързан пакет, който подаде на младежа. Беше доста издут — очевидно съдържаше бутилките със съставките за Магнус. В другата си ръка сатирът стискаше наръч листове, които сложи на тезгяха.

— Поръчката на баща ти — заяви, подсмихвайки се мазно.

Гейбриъл сведе очи към листовете… и челюстта му увисна от ужас.

— Мили боже! — каза Сесили. — Това няма как да е възможно, нали?

Салоус източи врат, за да види какво гледа тя.

— С един човек — не, но с демон ветис и една коза — несъмнено. — Той се обърна към Гейбриъл. — Е, имате ли парите за това тук, или не? Баща ти е назад с плащанията и не може да купува на вересия до безкрай. Какво ще бъде, Лайтууд?

— Шарлот питала ли ви е дали бихте искали да бъдете ловец на сенки? — попита Гидеон.

Софи замръзна насред стълбата, с книга в ръка. Гидеон седеше край една от дългите маси в библиотеката, близо до еркерния прозорец, който гледаше към двора. Около него бяха разпилени книги и листове. Двамата бяха прекарали няколко приятни часа, претърсвайки ги за списъци и разкази за магии, подробности за уин фен и най-различни билки. Въпреки че кракът на Гидеон бързо се оправяше, той го беше вдигнал върху два стола пред себе си, а Софи жизнерадостно беше предложила тя да се катери по стълбите, за да сваля книгите, които се намираха по-нависоко. В момента държеше една на име „Pseudomonarchia Daemonum“, която имаше доста лигава на пипане корица, така че девойката нямаше търпение да я остави на масата, макар че въпросът на Гидеон я изненада достатъчно, за да я накара да се закове по средата на стълбата.

— Какво имате предвид? — рече, когато се съвзе и продължи да слиза. — Защо й е на Шарлот да ме пита подобно нещо?

Гидеон изглеждаше пребледнял, но това може би се дължеше на магическата светлина.

— Госпожице Колинс, вие сте сред най-добрите воини, които съм обучавал някога. Включително и нефилими. Ето защо ви питам. Струва ми се грехота да се похабява подобна дарба. Макар че може би това е нещо, което не ви влече?

Софи остави книгата на масата, а после седна срещу него. Знаеше, че би трябвало да се поколебае, да си даде вид, че обмисля въпроса му, но отговорът изскочи от устните й, преди да успее да го спре.

— Да бъда ловец на сенки е всичко, което някога съм искала.

Гидеон се приведе напред и магическата светлина огря очите му, от което те сякаш станаха безцветни.

— Не се ли тревожите за опасността? Колкото по-голям е някой, когато се Извиси, толкова процесът е по-рискован. Чувал съм ги да обсъждат да намалят минималната възраст, на която човек може да даде съгласие за Извисяване, до четиринайсет или дори — дванайсет години.

Софи поклати глава.

— Никога не съм се страхувала от риска. На драго сърце ще го поема. Боя се единствено, че… че ако кандидатствам, госпожа Брануел ще реши, че не съм благодарна за всичко, което е сторила за мен. Тя ми спаси живота и ме отгледа. Даде ми сигурност и дом. Няма да й се отплатя за грижите, като напусна службата си.

— Не — поклати глава Гидеон. — Софи… госпожице Колинс… вие сте свободна прислужница в дом на ловци на сенки. Притежавате Зрението. Вече знаете всичко за долноземците и нефилимите. Вие сте съвършена кандидатка за Извисяване. — Той сложи ръка върху книгата по демонология. — Аз имам глас в Съвета. Ще се изкажа във ваша полза.

— Не мога — тихичко промълви Софи. Не разбираше ли какво й предлага, какво изкушение поставя пред нея? — И със сигурност не точно сега.

— Не, не сега, разбира се. Не и докато Джеймс е толкова болен — побърза да се съгласи Гидеон. — Но по-късно? Може би? — Очите му обходиха изпитателно лицето й и Софи почувства как по врата й плъзва червенина. Най-очевидният и често срещан начин за един мундан да се Извиси, бе като се ожени за ловец на сенки. Тя се зачуди какво ли значеше това, че Гидеон изглеждаше твърдо решен да не го спомене. — Когато ви попитах, прозвучахте толкова убедена. Казахте, че всичко, което някога сте искали, е да бъдете ловец на сенки. Защо? Това е суров живот.

— Всеки живот може да бъде суров — отвърна Софи. — Този, който водех, преди да дойда в Института, определено не би могъл да се нарече лесен. Предполагам, че донякъде ми се иска да бъда ловец на сенки, за да съм в състояние, ако някой мъж се нахвърли отгоре ми с нож, както стори предишният ми господар, да мога да го убия на място. — Докато говореше, тя вдигна несъзнателно ръка към бузата си, докосвайки грапавата кожа на белега с върха на пръстите си.

Видя изражението по лицето на Гидеон — шок, примесен с неудобство — и побърза да свали ръка.

— Не знаех, че така сте получили белега си — рече той.

Софи извърна поглед.

— А сега ще кажете, че не е толкова грозен или че дори не го виждате, или нещо такова.

— Виждам го — отвърна Гидеон с нисък глас. — Не съм сляп, а и ние сме хора с много белези. Повтарям, виждам го, но не е грозен. Той е просто още една красива част от най-хубавото момиче, което съм срещал някога.

Сега вече Софи наистина се изчерви… усети как бузите й пламнаха… и когато Гидеон се приведе през масата, впил в нея настойчивите си очи с цвят на море по време на буря, тя си пое дълбоко дъх. Той не бе като предишния й господар. Той беше Гидеон. Този път нямаше да го отблъсне.

Вратата на библиотеката се отвори рязко и Шарлот застана на прага. Изглеждаше изтощена, под очите й тъмнееха сенки, а по бледосинята й рокля имаше влажни петна. Девойката веднага скочи на крака.

— Госпожо Брануел?

— О, Софи — въздъхна Шарлот. — Надявах се, че би могла да поседиш при Джем за малко. Той още не се е събудил, но Бриджет трябва да приготви вечерята, а и мисля, че от ужасното й пеене му се присънват кошмари.

— Разбира се. — Момичето забърза към вратата, без да поглежда към Гидеон, макар че докато вратата се затваряше зад гърба й, беше почти сигурна, че го чу как изруга тихичко, но сърдито на испански.

— Знаете ли — каза Сесили. — Наистина не беше нужно да изхвърляте онзи човек през прозореца.

— Той не беше човек — рече Гейбриъл, мръщейки се на купчината предмети в ръцете си. Беше взел пакета със съставките за Магнус, който Салоус им беше приготвил, както и още няколко полезни на вид предмета от лавиците. Демонстративно не беше вдигнал листовете, които баща му беше поръчал, от тезгяха, където Салоус ги беше оставил… след като Гейбриъл го беше изхвърлил през един от почернените прозорци. Беше страшно удовлетворяващо — навсякъде се бяха разхвърчали парчета стъкла и дори скелетът се беше откачил и се бе пръснал на съставните си кости. — Той беше долноземец. При това от гадните.

— Затова ли го подгонихте по улицата?

— Не може да показва подобни рисунки на една дама — измърмори младежът, макар да бе принуден да признае, че въпросната дама изобщо не беше мигнала и всъщност изглеждаше по-ядосана на неговата реакция, отколкото впечатлена от кавалерството му.

— Освен това, смятам, че беше прекалено да го изхвърлите в канала.

— Той ще изплува на повърхността.

Крайчетата на устните й потръпнаха.

— Беше изключително нередно.

— Смеете се! — учудено възкликна той.

— Не е вярно. — Сесили вирна брадичка и извърна лице, но не и преди Гейбриъл да види широката усмивка, разляла се по него. Не знаеше какво да мисли. След проявеното към него пренебрежение, след дързостта й и начина, по който му отговаряше, беше сигурен, че този последен изблик от негова страна ще я накара да го натопи пред Шарлот в мига, в който се върнат в Института. Ала ето че тя изглеждаше развеселена. Гейбриъл поклати глава, докато свиваха по улица „Гарнет“. Никога нямаше да разбере някого от семейство Херондейл.

— Ще ми подадете ли онази стъкленица, ако обичате, господин Бейн? — помоли Хенри и Магнус го стори.

Магьосникът стоеше насред лабораторията и оглеждаше лъскавите предмети по масите наоколо.

— Какви са тези приспособления, ако смея да запитам?

Хенри, който носеше два чифта предпазни очила — на носа и на върха на главата си — изглеждаше едновременно зарадван и притеснен от този въпрос.

Магнус предполагаше, че двата чифта очила се дължат на разсеяност, но все пак реши да не пита, в случай че бяха нарочен моден щрих.

Хенри взе един квадратен предмет от месинг, по който имаше цял куп бутони.

— Това тук е Сензор. Долавя, когато наблизо има демони. — Той се доближи до магьосника и уредът издаде силен пищящ звук.

— Впечатляващо! — доволно възкликна Магнус, след което вдигна нещо, направено от плат, с голяма мъртва птица, закрепена отгоре му. — А това?

— Това е Смъртоносното боне — обясни Хенри.

— Аха — досети се магьосникът, — за случаите, когато на една дама й се наложи да извади от него оръжие, с което да убие враговете си.

— Всъщност, не е това — призна господин Брануел. — Вашето предложение звучи доста по-добре. Ще ми се да бяхте тук, когато ми хрумна идеята за бонето. За съжаление, то се увива около главата на врага ви и го задушава, стига, разбира се, врагът ви да го носи по това време.

— Съмнявам се, че би било особено лесно Мортмейн да бъде склонен да си сложи боне — отбеляза Магнус. — Макар че в този цвят би бил направо неустоим.

Хенри избухна в смях.

— Много забавно, господин Бейн.

— Наричайте ме Магнус.

— На драго сърце! — Хенри метна бонето през рамо и взе тумбест буркан, пълен с блещукащо вещество. — Това е прах, който, хвърлен във въздуха, прави призраците видими.

Магьосникът възхитено поднесе съдинката с лъскавите песъчинки към една лампа и когато Хенри му се усмихна окуражително, махна корковата запушалка.

— Изглежда много фин — каза той и тласнат от внезапна приумица, го изсипа върху ръката си. Прашинките полепнаха по кафявата му кожа, обгръщайки едната му ръка в блещукащо сияние. — И в допълнение към практичната си функция, явно има и козметично приложение. Този прах ще накара кожата ми да сияе завинаги.

Хенри се намръщи.

— Не завинаги — рече той, ала после отново грейна. — Но мога да ви направя нова доза винаги, когато поискате!

— Мога да сияя, когато ми се прище! — ухили се Магнус насреща му. — Това са страшно интересни изобретения, господин Брануел. Вие виждате света различно от всеки друг нефилим, когото съм срещал някога. Признавам, че смятах всички нефилими за лишени от въображение — макар и да не им липсват лични драми — ала вие напълно променихте мнението ми! Несъмнено обществото на ловците на сенки ви почита и тачи като някой, направил страшно много за напредъка на расата.

— Не — тъжно отвърна Хенри. — По-скоро им се ще да престана да предлагам най-различни изобретения и да спра да подпалвам какво ли не.

— Ала всички изобретения са съпроводени от риск! — възкликна Магнус. — Аз видях светът да се преобразява пред очите ми с изобретяването на парния двигател, разпространението на печатните материали, фабриките и заводите, променили лицето на Англия. Мунданите превзеха света и го превърнаха в прекрасно място. През вековете магьосниците измислиха и усъвършенстваха различни магии, за да си създадат друг свят. Нима единствено ловците на сенки ще си останат все на същото място, в застой, без да се променят и следователно — обречени? Как е възможно да обръщат гръб на вашия гений? То е като да се извърнат към сенките и с гръб към светлината.

Хенри пламна като божур. Явно бе, че никой досега не беше хвалил гениалността му, освен може би Шарлот.

— Ласкаете ме, господин Бейн.

— Магнус — поправи го магьосникът. — А сега може ли да видя работата ви върху портала, който споменахте? Изобретението, което е в състояние да пренесе някое живо същество от едно място на друго.

— Разбира се.

Хенри издърпа голяма купчина листове от ъгъла на отрупаната си маса и ги побутна към Магнус, който ги взе и с интерес започна да ги прелиства. Всяка страница беше изписана с нечетлив, ситен почерк и десетки уравнения, които съчетаваха математика и руни в поразяваща хармония. Магьосникът усети как сърцето му забива учестено, докато продължаваше да прелиства страниците… това беше гений, истински гений. Имаше само един проблем.

— Виждам какво се опитвате да направите — рече той. — И то е почти завършено, но…

— Именно — почти. — Хенри прокара ръце през рижата си коса, размествайки предпазните очила. — Порталът може да бъде отворен, но не и управляван. Няма как да си сигурен дали ще се озовеш там, където искаш, или пък в някой друг свят, или дори в Ада. Прекалено е рисковано и поради това — безполезно.

— Не може да бъде направено с тези руни — обясни Магнус. — Нуждаете се от други руни, различни от тези, които използвате.

Хенри поклати глава.

— Можем да използваме единствено руни от Сивата книга. Всичко друго е магия. А нефилимите не прибягват до магия. Това е нещо, което не бива да правим.

Магьосникът го изгледа дълго и замислено.

— Но пък аз мога да го направя — заяви той и придърпа купчината листове към себе си.

Създанията от расата му не обичаха прекалената светлина. Първото, което Салоус — всъщност това не беше истинското му име — стори, когато се върна в магазина си, бе да затули с навосъчена хартия прозореца, който онова нефилимско момче беше строшило така нехайно. Очилата му също ги нямаше, изгубени във водите на канала „Лаймхаус“. И никой, както изглеждаше, нямаше да плати изключително скъпата поръчка на Бенедикт Лайтууд.

Сатирът вдигна подразнено глава, когато звънчето издрънча, оповестявайки отварянето на вратата, и се намръщи. Мислеше, че е заключил.

— Пак ли се връщаш, нефилиме? — сопна се той. — Реши да ме хвърлиш в реката не веднъж, а два пъти? Държа да те уведомя, че имам силни приятели…

— Не се съмнявам, че е така, мошенико. — Високата качулата фигура на прага се пресегна и затвори вратата зад себе си. — И страшно искам да науча повече за тях. — Студено желязно острие проблесна в сумрака и очите на сатира се разшириха от страх. — Имам няколко въпроса към теб — заяви мъжът на прага. — И ако бях на твое място, не бих се опитвал да бягам. Не и ако държиш да си запазиш пръстите на ръцете…

[1] Обществен градски транспорт от XIX век, предшественик на автобусите и трамваите, движещ се с помощта на животинска тяга, с възможност да превозва 15–20 пътници. — Бел.ред. ↑

[2] Оцет, смесен с билки или чесън, за който се вярвало, че предпазва от чума; мексиканско растение. — Бел.прев. ↑

13

УМЪТ СИ ИМА ПЛАНИНИ

Умът си има планини; скали високи, стръмни,

страшни, непокорени от човешки крак.

Да им се надсмива може само онзи,

който нивга не е бродил там.

Нито трае дълго нашето затворничество, в място

толкова стръмно и така дълбоко. Ето!

Изпълзи, Отрепко,

под тоз подслон от вихъра на страшна буря:

всеки живот завършва с тлен

и в сън умира всеки ден.

Джерард Манли Хопкинс, „Не, по-страшно няма“

По-късно Теса не можеше да си спомни дали бе изпищяла, когато политна в пропастта. Помнеше единствено едно дълго и безмълвно падане, реката и камъните, носещи се към нея със страховита скорост, небето в краката й. Вятърът брулеше лицето и развяваше косата й, докато тя се премяташе във въздуха. Внезапно нещо я дръпна за гърлото и тя посегна към врата си.

Медальонът с ангела се беше вдигнал над главата й, сякаш някаква огромна ръка се беше протегнала от небето, за да го свали. Обгърна я металическо бръмчене, две големи крила се разпериха и нещо я улови, забавяйки падането й. Очите на Теса се разшириха… беше невъзможно, невъобразимо… ала незнайно как нейният ангел с часовников механизъм беше придобил размерите на човешко същество и се рееше над нея, размахал големите си механични криле. Тя се взря в красивото лице над себе си, лицето на метална статуя, все така безизразно, както винаги… но ангелът имаше ръце, също толкова истински като нейните, и те я държаха здраво, докато крилете му пляскаха във въздуха и тя падаше бавно, нежно, като пух от глухарче, понесен от вятъра.

„Може би умирам“, помисли си. А после: „Това е невъзможно“. Но докато ангелът я държеше и те се носеха заедно надолу, земята ставаше все по-ясна и по-ясна под нея, така че Теса вече можеше да различи отделните камъни край потока, течащата вода, която се лееше в руслото си, отражението на слънцето в нея. Сянка с формата на криле се появи под тях, все по-голяма и по-голяма, и ето че девойката се спускаше към нея, докато двамата с ангела не докоснаха земята, кацвайки върху меката пръст и камъните, пръснати по брега на потока.

Момичето ахна, по-скоро от изумление, отколкото от съприкосновението със земята и посегна нагоре, сякаш за да омекоти падането на ангела със своето тяло… но той вече се свиваше, ставаше все по-малък и по-малък, крилете му се сгънаха и когато падна до нея, отново беше с размерите на мъничка играчка. Теса протегна разтреперана ръка и го вдигна. Лежеше върху неравни скали, наполовина потопена в студената вода на потока, която вече бе започнала да се просмуква в полите на роклята й. Сграбчи медальона и повика на помощ последните останки от силата си, за да изпълзи на брега, където рухна, притиснала до гърдите си ангела, тиктакащ с познатия ритъм до сърцето й.

Седнала в креслото, където обикновено се настаняваше Уил, Софи гледаше как Джем спи.

Имаше време, помисли си тя, когато би била едва ли не благодарна за възможността да бъде толкова близо до него, да слага студени компреси върху челото му, когато той се размърда и промърмори нещо, изгарян от треска. И въпреки че вече не го обичаше така, както някога — сега си даваше сметка, че това не бе било точно любов, а по-скоро възхищение отдалеч по някого, когото изобщо не познава — сърцето й се късаше, когато го виждаше такъв.

Едно момиче в родния град на Софи бе умряло от туберкулоза и тя си спомни как всички бяха обсъждали колко красиво бе станало то от болестта, преди тя да го убие — бледо и слабо, с трескаво розови бузи. Същият цвят бе обагрил страните на Джем сега, докато той се мяташе върху възглавниците. Сребърнобялата му коса беше като скреж, неспокойните му пръсти потръпваха върху одеялото. От време на време отронваше нещо на мандарин, което Софи не разбираше. Викаше Теса: „Wo ai ni, Теса. Bu lu run, he qing kuang fa sheng, wo men dou hui zai yi qi“.[1] Както и Уил, „sheng si zhi jiao“[2], по начин, от който на Софи й се искаше да се пресегне и да улови ръката му в своята, макар че когато го докосна, той изгаряше от треска и дръпна ръка с вик.

Софи се облегна в креслото, чудейки се дали не трябва да повика Шарлот. Ръководителката на Института щеше да знае дали състоянието на Джем се беше влошило. Тъкмо се канеше да стане, когато момчето внезапно ахна и отвори очи. Софи се отпусна обратно в креслото, вперила поглед в него. Ирисите му бяха толкова бледо сребристи, че бяха почти бели.

— Уил? — каза той. — Уил, ти ли си?

— Не — отвърна прислужницата, почти боейки се да помръдне. — Софи е.

Джем издиша дълбоко и обърна глава към нея, без да я вдига от възглавницата. Софи го видя как съсредоточи с усилие погледа си върху лицето й, а после, колкото и да беше невероятно, се усмихна с онази неизразимо мила усмивка, която първа бе спечелила сърцето й.

— Разбира се — припомни си той. — Софи. Уил не е… Аз го отпратих.

— Тръгна след Теса — обясни му девойката.

— Добре. — Дългите му пръсти подръпнаха одеялото, свиха се за миг в юмрук, а после отново се отпуснаха. — Аз… радвам се.

— Той ви липсва — отбеляза Софи.

Джем кимна бавно.

— Усещам го… разстоянието… сякаш някаква нишка вътре в мен е опъната до краен предел. Не го очаквах. Двамата не сме се разделяли, откакто станахме парабатаи.

— Сесили каза, че вие сте го отпратили.

— Да — отвърна момчето. — Не беше лесно да го убедя. Мисля, че ако и той не беше влюбен в Теса, нямаше да успея.

Девойката го зяпна с отворена уста.

— Знаели сте?

— Отскоро. Иначе не бих бил толкова жесток. Ако бях наясно, никога нямаше да й направя предложение. Щях да се отдръпна. Не, не знаех. И все пак, сега, когато ми остава малко живот, го виждам толкова ясно, че щях да се досетя, дори и той да не ми беше признал. В самия край щях да разбера. — Той се усмихна лекичко, виждайки поразеното изражение на Софи. — Радвам се, че не се наложи да чакам до края.

— Значи не сте ядосан?

— Радвам се — отвърна Джем. — Двамата ще могат да се грижат един за друг, когато аз си отида. Или поне така се надявам. Уил твърди, че Теса не го обича, но… с течение на времето несъмнено ще го обикне. Лесно е да обичаш Уил, а и той й е отдал цялото си сърце. Виждам го. Надявам се, че тя няма да го разбие.

Софи не знаеше какво да каже. Не знаеше какво би могъл да каже който и да било, изправен пред подобна любов… пред такова себеотрицание, такава издръжливост, такава надежда. През последните месеци много пъти се бе разкайвала за отношението си към Уил Херондейл. Съжаляваше за всяка лоша мисъл, която бе хранила по негов адрес, откакто го видя да се отдръпва, за да могат Теса и Джем да бъдат щастливи заедно. Знаеше и за болката, която мисълта, че Уил страда заради нея, причинява на Теса насред щастието й. Софи мислеше, че единствено тя знае, че понякога Теса вика името на Уил в съня си; единствено тя знаеше, че белегът върху дланта на момичето не се дължеше на случайно изгаряне, а бе получен нарочно, че сама си го беше причинила в опит по някакъв начин да даде физически израз на емоционалната болка, която бе изпитала, отхвърляйки Уил. Софи беше държала Теса, докато девойката ридаеше и махаше от косата си цветята с цвета на очите на Уил, и пак Софи бе прикривала с пудра следите от сълзите и безсънните й нощи.

Трябваше ли да каже на Джем, запита се тя. Дали би сторила добро, ако му каже: „Да, Теса също го обича. Опита се да го превъзмогне, но не можа“? Възможно ли бе който и да е мъж наистина да иска да чуе това за момичето, за което възнамерява да се ожени?

— Госпожица Грей високо цени господин Херондейл — рече тя. — Но ми се ще да не говорите за смъртта си така, сякаш е неизбежна, господин Карстерс. Дори сега госпожа Брануел и останалите вярват, че ще намерят лек. Мисля, че ще доживеете до дълбока старост с госпожица Грей и ще бъдете много щастливи заедно.

Джем се усмихна, сякаш знаеше нещо, което не й беше известно.

— Мило е, че го казваш, Софи. Знам, че съм ловец на сенки и че ние не си отиваме лесно от този свят. Борим се до последно. Идваме от царството на ангелите и въпреки това се боим от него. Ала мисля, че човек може да се изправи срещу края и да не се бои, без да се е преклонил пред смъртта. Смъртта никога няма да ме покори.

Прислужницата го погледна, леко разтревожена. Думите му й звучаха мъничко като бълнуване.

— Господин Карстерс? Да повикам ли госпожа Брануел?

— След малко, но, Софи… в изражението ти… току-що… докато говорех… — Той се приведе напред. — Значи е вярно?

— Кое? — тихичко попита девойката, макар да знаеше какъв ще е въпросът и че няма да е в състояние да излъже.

Уил беше в ужасно настроение. Още от изгрев-слънце денят беше мъглив, мокър и отвратителен. Беше се събудил с разстроен стомах и едва бе успял да преглътне жилавите яйца и студения бекон, които съпругата на ханджията му беше поднесла в задушния салон. Всяка част от тялото му изгаряше от нетърпение да се метне на седлото и да продължи по пътя си.

Заради дъжда, който ту спираше, ту отново шурваше, той зъзнеше, въпреки щедрата употреба на руни за стопляне, а Балиос не харесваше калта, която полепваше по копитата му. Двамата се мъчеха да препускат по пътя и Уил мрачно се питаше как е възможно мъглата да се кондензира от вътрешната страна на дрехите му. Поне беше стигнал до Нортхамптъншър, което пак беше нещо, въпреки че беше изминал едва двайсет мили, така че отказваше да спре, макар жребецът да го беше погледнал настойчиво, когато минаха през Тоустър, сякаш се молеше за топла конюшня и малко овес — две неща, които Уил почти беше готов да му даде. Чувство за безнадеждност се бе загнездило дълбоко в костите му, вледеняващо като дъжда и също толкова неумолимо. Какво си мислеше, че прави? Наистина ли вярваше, че ще открие Теса по този начин? Глупак ли беше?

Бяха оставили населените места зад гърба си и сега се носеха по каменист път, който калта правеше коварно опасен. От едната му страна се издигаше стръмна скала и закриваше слънцето, а от другата имаше страховита клисура, пълна с остри скали, на чието дъно проблясваха водите на мътен поток. Младежът държеше здраво юздите на Балиос, за да не му позволи да се приближава много до ръба на клисурата, но въпреки това конят изглеждаше уплашен. Самият Уил беше навел глава възможно най-ниско, за да избегне студения дъжд, ала съвсем случайно погледна за миг настрани и видя нещо яркозелено и златно да проблясва между скалите на ръба на пътя.

Спря жребеца и скочи от седлото толкова бързо, че едва не се подхлъзна в калта. Под проливния дъжд, който се бе усилил още повече, Уил се приближи и коленичи, за да разгледа златната верижка, която се бе закачила на една остра скала. След това я вдигна внимателно. Беше нефритен медальон, кръгъл, с гравирани на гърба символи. Символи, чието значение Уил много добре знаеше.

„Когато двама души слеят душите си в едно, заедно те могат да разтрошат дори желязото и бетона.“

Сватбеният подарък на Джем за Теса. Стиснал здраво украшението, младият мъж се изправи. Спомни си как тя стои на стълбището, а нефритеният медальон блещука насреща му, като жестоко напомняне за неговия парабатай, докато устните й изричаха: „Казват, че човек не може да раздвои сърцето си, но…“

— Теса! — изкрещя той изведнъж и гласът му отекна между скалите. — Теса!

За миг остана на ръба на клисурата, треперейки. Не беше сигурен какво е очаквал… Отговор? Тя едва ли беше тук, спотаена между камъните. Наоколо цареше тишина, нарушавана единствено от шума на вятъра и дъжда. И все пак, Уил знаеше, че със сигурност това бе медальонът на Теса. Може би го беше свалила от врата си и го бе изхвърлила през прозореца на каретата, за да му показва пътя, като Хензел и Гретел и пътечката от трохи. Това би било напълно в стила на героинята на някоя книга и следователно — съвсем в стила на неговата Теса. Може би напред го очакваха и други следи. За първи път във вените му се вля надежда.

С възобновена решителност, Уил се върна при Балиос и се метна на седлото. Никакво забавяне — до вечерта щяха да са стигнали в Стафордшър. Докато обръщаше главата на коня обратно към пътя, той прибра медальона в джоба си, където гравираните думи за любов сякаш го изгаряха като дамга.

Шарлот никога не се бе чувствала толкова уморена. Детето, растящо в утробата й, я изтощаваше повече, отколкото беше предполагала в началото, пък и нали по цял ден не спираше, а нощем не можеше да мигне. По роклята й имаше петна от криптата на Хенри, а глезените я боляха от катеренето по стъпалата и стълбите в библиотеката. Въпреки това, когато отвори вратата на стаята на Джем и видя, че той не само е буден, но и разговаря със Софи, начаса забрави умората си, а по лицето й се разля безпомощна усмивка на облекчение.

— Джеймс! — възкликна тя. — Чудех се… искам да кажа, радвам се, че си буден.

Прислужницата, която изглеждаше странно зачервена, се изправи на крака.

— Да си вървя ли, госпожо Брануел?

— А, да, ако обичаш. Бриджет пак е в едно от нейните настроения — казва, че не може да намери някакъв си Бен Мари, а аз нямам никаква представа за какво говори.

Софи за малко да се усмихне… навярно би го сторила, ако сърцето й не биеше лудешки от чувството, че току-що може би бе извършила нещо ужасно.

— Бен-мари[3] — обясни тя. — Аз ще й го намеря.

Тръгна към вратата, но после поспря и хвърли особен поглед през рамо към Джем, който отново се беше отпуснал върху възглавниците, много блед, ала спокоен на вид. Преди Шарлот да успее да каже каквото и да било, Софи излезе, а Джем подкани с уморена усмивка ръководителката на Института да пристъпи напред.

— Шарлот, ако не те затруднява твърде много… дали би могла да ми подадеш цигулката?

— Разбира се. — Тя отиде до масичката край прозореца, където струнният инструмент почиваше в калъфа си от палисандър, заедно с лъка и кръгла кутийка с колофон. Тя го вдигна и го отнесе до леглото, където момчето го пое внимателно от ръцете й, след което се отпусна благодарно в креслото до него. — О! — каза миг по-късно. — Съжалявам. Забравих лъка. Да посвириш ли искаше?

— Няма нищо. — Джем подръпна лекичко струните с върха на пръстите си, изтръгвайки мек, трептящ звук. — Това е пицикато… първото, на което баща ми ме научи, когато ми показа цигулката. Напомня ми за времето, когато бях дете.

„Ти все още си дете“, искаше да му каже Шарлот, но не го стори. В крайна сметка, само няколко седмици го деляха от осемнайсетия му рожден ден, когато ловците на сенки навършваха пълнолетие и това, че когато го погледнеше, тя все още виждаше тъмнокосото момченце с широко отворени очи насред бледото лице, което бе пристигнало от Шанхай, стискайки цигулката си, не означаваше, че той вече не бе пораснал.

Шарлот посегна към кутийката с уин фен на нощното му шкафче. Имаше съвсем малко на дъното, не повече от чаена лъжичка. Гърлото й се сви и тя преглътна с усилие, докато изтръскваше съдържанието на кутийката в една чаша, след което я допълни с вода, оставяйки уин фена да се разтвори като захар. Когато подаде лекарството на Джем, той остави цигулката настрани и пое чашата от ръката й, взирайки се в съдържанието със замислени бледи очи.

— Това последната доза ли е?

— Магнус търси лек — каза Шарлот. — Всички го правим. Гейбриъл и Сесили отидоха да купят съставките за лекарство, което да поддържа силите ти, а Софи, Гидеон и аз сме се заели с проучвания. Правим абсолютно всичко възможно. Абсолютно.

Джем изглеждаше леко изненадан.

— Нямах представа.

— Но, разбира се — рече тя. — Ние сме твоето семейство и бихме сторили всичко за теб. Моля те, не губи надежда, Джем. Трябва да останеш силен.

— Всичката сила, която имам, е ваша — загадъчно отвърна той, след което изпи водата с разтворения в нея уин фен и й върна празната чаша. — Шарлот?

— Да?

— Спечели ли битката за името на бебето?

Жената се засмя сепнато. Странно й се струваше да мисли за детето си в този момент, но всъщност — защо не? „Насред живота, ние сме в смъртта.“[4] Защо да не мисли и за нещо различно от болести, изчезването на Теса или пък опасната мисия на Уил.

— Още не — отговори му тя. — Хенри продължава да настоява за Бюфорд.

— Ти ще надделееш. Винаги става така. От теб ще излезе прекрасен консул, Шарлот.

Шарлот сбърчи нос.

— Жена консул? След всички неприятности, които си имам само задето ръководя Института?

— Все някой трябва да е пръв — рече Джем. — Не е лесно и невинаги е удовлетворяващо, но е важно. — Той наклони глава настрани. — Едно от най-големите ми съжаления е свързано с теб.

Тя го погледна озадачено.

— Щеше ми се да видя бебето.

Тези простички думи, изпълнени с тиха печал, се забиха в сърцето й като парче стъкло. Бъдещата майка заплака и по лицето й безмълвно се застичаха сълзи.

— Шарлот — каза момчето, сякаш искаше да я утеши. — Ти винаги си се грижила за мен. Ще се грижиш прекрасно за това дете. От теб ще излезе невероятна майка.

— Не можеш да се предадеш, Джем — приглушено рече тя. — Когато те доведоха при мен за първи път, казаха, че ще живееш най-много година-две. Оттогава минаха почти шест години. Моля те, остани жив още няколко дни. Само още няколко дни — за мен.

Той я погледна меко и замислено.

— Живях за теб. Живях за Уил, а после и за Теса… и за себе си, защото исках да бъда с нея. Но не мога да живея до безкрай за другиго. Никой не би могъл да каже, че съм приветствал охотно смъртта, или че съм си отишъл без съпротива. Ако кажеш, че се нуждаеш от мен, ще остана тук, докогато мога. Ще живея заради теб и другите и ще се съпротивлявам на смъртта, докато от мен не останат само кости. Ала това не би бил моят избор.

— Тогава… — Шарлот го погледна колебливо. — Какъв би бил твоят избор?

Джем преглътна и ръката му се отпусна, докосвайки цигулката до него.

— Взех решение. Направих го, когато казах на Уил да върви. — Момчето наклони глава на една страна, а после вдигна поглед към жената и бледите му очи със сини сенки се приковаха в лицето й, сякаш я молеха да разбере. — Искам всичко това да свърши — заяви той. — Софи казва, че търсите лек за мен. Знам, че дадох разрешение на Уил, но искам всички да престанете. Шарлот, това е краят.

Когато Сесили и Гейбриъл се прибраха в Института, навън вече бе започнало да се стъмва. Да се разхожда из града с другиго, освен с брат си, беше непознато изживяване за девойката и тя остана силно изненадана от това колко й беше приятно в компанията на Гейбриъл Лайтууд. Беше я накарал да се смее, въпреки че тя бе сторила всичко възможно, за да го скрие, и най-услужливо се беше натоварил с всички пакети, макар Сесили да бе очаквала, че ще възрази против ролята на носач.

Вярно, че може би не трябваше да изхвърля онзи сатир през витрината… нито пък в канала след това. Ала й беше трудно да го вини. Прекрасно знаеше, че бе избухнал не заради непристойните рисунки, които Салоус й беше показал, а заради напомнянето за баща му.

„Странно — помисли си момичето, докато изкачваха стъпалата на Института, — колко много се различава той от брат си.“ Тя беше харесала Гидеон още с пристигането си, но го намираше тих и затворен. Той не говореше много и макар че понякога помагаше на Уил с нейното обучение, беше сдържан и сериозен с всички, освен със Софи. В нейно присъствие понякога човек можеше да забележи проблясъци на шеговитост от негова страна. Притежаваше особено чувство за хумор и мрачно наблюдателна природа в допълнение към спокойната си душа.

Събирайки късчета информация от Теса, брат си и Шарлот, Сесили бе успяла да скърпи историята на семейство Лайтууд, което й бе помогнало да разбере защо Гидеон е толкова мълчалив. Почти като нея и Уил, той също беше обърнал гръб на семейството си и носеше белезите от тази загуба. Изборът на Гейбриъл беше различен. По-малкият брат бе останал до баща си и бе наблюдавал бавната разруха на ума и тялото му. Какви ли мисли се бяха въртели в главата му, докато това се бе случвало? В кой момент си бе дал сметка, че е направил погрешния избор?

Обектът на мислите й отвори входната врата и когато Сесили прекрачи прага на Института, бе посрещната от гласа на Бриджет, долитащ от вътрешността:

О, виждате ли онази тясна пътека,

Обрасла в храсти и трънаци?

Тя води към добродетелта,

ала малцина отклоняват се по нея.

А виждате ли онзи друм широк,

край който лилии цъфтят?

Той води повечето хора към греха,

макар да го наричат още път към Рая.

— Тя пее — рече Сесили, докато поемаше по стълбите. — Отново.

Гейбриъл, крепейки ловко пакетите, издаде равнодушен звук.

— Умирам от глад. Чудя се дали бих могъл да си изпрося малко хляб и студено пилешко, ако й кажа, че нямам нищо против песните й.

— Всички имат нещо против песните й. — Сесили хвърли кос поглед към твърде красивия му профил. Гидеон също изглеждаше добре, но Гейбриъл сякаш беше изваян от сурови черти, брадичка и скули, което на момичето й се струваше много по-изящно. — Нали знаете, че вината не е ваша — добави тя неочаквано.

— За какво?

Вече бяха изкачили стълбата и сега вървяха по коридора на втория етаж. Магическите светлини бяха приглушени и той се стори доста тъмен на девойката. Пеенето на Бриджет все още достигаше до ушите й:

Беше тъмна нощ, не грееше дори една звезда,

докато те газеха потънали в кръв до колена;

защото всяка капка кръв, пролята в нашата земя,

тече в потоците на таз страна.

— За баща ви — рече Сесили.

Лицето на Гейбриъл се стегна и за миг момичето си помисли, че се кани да й отвърне гневно, ала той каза само:

— Вината може и да е била моя, може и да не е била, но аз избрах да си затворя очите за престъпленията му. Повярвах му, когато не трябваше, и той опозори името Лайтууд.

Тя замълча за миг, преди да отговори:

— Дойдох тук, защото вярвах, че ловците на сенки са чудовища, които ми бяха отнели брата. Вярвах го, защото и родителите ми го вярваха. Само че те грешаха. Ние не сме като своите родители, Гейбриъл. Не е нужно да носим на плещите си товара на техния избор или греховете им. Вие може да накарате името Лайтууд отново да засияе.

— Това е разликата между нас двамата — рече той с немалка доза горчивина. — Вие сте тук по свой избор, а аз бях прогонен от дома си… прокуден от чудовището, което някога беше мой баща.

— Е — меко каза Сесили, — не точно прогонен чак дотук. По-скоро само до Чезуик.

— Какво…

Тя му се усмихна.

— Все пак съм сестра на Уил Херондейл. Не можете да очаквате да съм сериозна през цялото време.

Изражението му при тези думи беше толкова комично, че девойката се изкиска. Все още се смееше, когато отвориха вратата на библиотеката, влязоха… и се заковаха на място.

Шарлот, Хенри и Гидеон седяха край една от дългите маси. Изпънал сковано гръб, Магнус стоеше малко встрани, до прозореца, сплел ръце зад себе си. Хенри изглеждаше изпит и уморен, лицето на съпругата му беше мокро от сълзи, а това на Гидеон бе сковано като маска.

Смехът замря върху устните на Сесили.

— Какво има? Да не сте научили нещо? Да не би Уил…

— Не е Уил — обясни Шарлот, — а Джем.

Сесили прехапа устни в същия миг, в който пулсът й се забави от гузно облекчение. Първата й мисъл беше за брат й, макар, разбира се, неговият парабатай да бе този, който се намираше в по-непосредствена опасност.

— Джем? — ахна тя.

— Все още е жив — отвърна на неизречения й въпрос Хенри.

— Добре тогава. Донесохме всичко — каза Гейбриъл, докато оставяше пакетите на масата. — Всичко, което Магнус поиска — дамяна, корен от…

— Благодаря ви — обади се магьосникът откъм прозореца, без да се обръща.

— Да, благодаря — каза Шарлот. — Направихте всичко, което ви възложих и съм благодарна. Но се боя, че усилията ви са били напразни. — Тя погледна за миг към пакетите, а после отново вдигна очи. Очевидно бе, че й е трудно да говори. — Джем взе решение. Иска да престанем да търсим лек. Изпи каквото беше останало от уин фена, така че сега е въпрос на часове. Повиках Мълчаливите братя. Време е да се сбогуваме.

В тренировъчната зала беше тъмно. Дълги сенки падаха на пода, през високите сводести прозорци струеше лунна светлина. Сесили седеше на една от изтърканите пейки и се взираше във фигурите, които лунните лъчи оформяха върху очукания дървен под.

Дясната й ръка подръпваше разсеяно червения медальон около врата й. Не можеше да не мисли за брат си. Част от ума й беше тук, в Института, ала останалата беше заедно с Уил: на гърба на коня, приведен срещу вятъра, носейки се с шеметна скорост по пътищата между Лондон и Долгелай. Чудеше се дали е уплашен, дали щеше да го види отново…

Толкова дълбоко беше потънала в мислите си, че се сепна, когато вратата се отвори със скърцане. Една дълга сянка падна върху пода и когато вдигна очи, тя видя Гейбриъл Лайтууд да примигва насреща й учудено.

— Криете се тук? Колко… странно.

— Защо? — Момичето се изненада колко нормално, дори спокойно прозвуча гласът й.

— Защото аз възнамерявах да се скрия тук.

Тя не отговори. Гейбриъл изглеждаше малко несигурен… което беше доста необичайно — винаги беше толкова самоуверен. Макар че неговата самоувереност беше по-крехка от тази на брат му. Беше твърде тъмно, за да може Сесили да различи цвета на очите и косата му и за първи път тя наистина видя приликата между него и Гидеон. И двамата имаха еднакви волеви брадички, същите широко разположени очи и предпазлива стойка.

— Може да се криете тук заедно с мен — предложи му тя. — Стига да искате.

Той кимна и прекоси стаята, ала вместо да седне до нея, отиде до прозореца и погледна навън.

— Каретата на Мълчаливите братя е тук.

— Да — отвърна Сесили. От Кодекса знаеше, че в света на ловците на сенки Мълчаливите братя са и лекари, и свещеници. Човек можеше да ги види край леглата на смъртници, болни и новородени. — Мислех си, че навярно би трябвало да видя Джем. Заради Уил. Но просто… просто не съм в състояние. Аз съм страхливка — добави тя след миг. Това бе нещо, което никога досега не бе мислила за себе си.

— Тогава значи и аз съм страхливец — отвърна Гейбриъл. Лунните лъчи осветяваха едната страна лицето му, от което той изглеждаше така, сякаш носи маска. — Дойдох тук, за да остана сам и честно казано, за да не съм близо до Братята, защото от тях ме побиват тръпки. Мислех си, че мога да редя пасианси. Ако искате, можем да поиграем на карти.

— Като Пип и Естела в „Големите надежди“ — каза Сесили, развеселена за миг. — Само че — не, не умея да играя карти. Майка ми се стараеше да не допуска карти у дома, защото баща ми… имаше слабост към тях. — Тя вдигна очи към Гейбриъл. — Знаете ли, в някои отношения ние много си приличаме. Братята ни си тръгнаха, оставяйки ни сами, без друг брат или сестра, с баща, който се влошава. Моят малко полудя, когато Ела умря, а Уил ни напусна. Отне му години, докато се съвземе, а междувременно изгубихме дома си. Точно както вие сте изгубили Чезуик.

— Чезуик ни беше отнет. — В гласа на Гейбриъл имаше жлъчна нотка. — Но ако трябва да съм откровен, едновременно съжалявам и не съжалявам. Спомените ми от онова място… — Той потръпна. — Баща ми, заключен в кабинета си през последните две седмици, преди да дойда тук за помощ. Трябваше да го сторя по-рано, но бях прекалено горд. Не исках да призная, че съм сгрешил за него. През цялото това време почти не съм мигнал. Чуках по вратата на кабинета му и го умолявах да излезе, да говори с мен, но отвътре долитаха единствено нечовешки звуци. Нощем се заключвах в стаята си, а сутрин на стълбите откривах кръв. Казвах си, че слугите са избягали. Ала знаех, че не е така. Така че — не, не си приличаме, Сесили, защото вие сте си тръгнали. Вие сте храбра. Аз останах там, докато вече нямах друг избор, освен да се махна. Останах, дори когато знаех, че съм сгрешил.

— Вие сте Лайтууд. Останали сте, защото сте били верен на бащиното си име. Това не е страхливост.

— Нима? Може ли верността да се смята за нещо похвално, когато е отдадена погрешно?

Сесили отвори уста, а после отново я затвори. Впити в нея, очите на Гейбриъл проблясваха на лунната светлина. Изглеждаше така, сякаш отчаяно иска да чуе отговора й и тя се зачуди дали има с кого другиго да говори. Не й беше трудно да разбере защо би му било трудно да сподели угризенията и колебанията си с Гидеон — той й се струваше толкова непоколебим, сякаш никога през живота си не бе поставял под съмнение постъпките си и не би могъл да разбере онези, които го правеха.

— Мисля — отвърна девойката, подбирайки думите си много внимателно, — че всяка добра подбуда би могла да бъде изкривена в нещо зло. Вижте само Магистъра. Той прави онова, което прави, защото ненавижда ловците на сенки, тласкан от лоялност към родителите си, които са го обичали и са били убити. Не е невъзможно да бъде разбран. И все пак, нищо не извинява резултата. Мисля, че когато правим избор (защото всеки избор е отделен, независим от тези, които сме направили преди), трябва да се вгледаме внимателно не само в мотивите си за този избор, но и в резултата, който той ще има и дали от нашите решения няма да пострадат добри хора.

Последва мълчание. А след това той заяви:

— Вие сте много мъдра, Сесили Херондейл.

— Не съжалявайте твърде много за изборите, които сте направили в миналото, Гейбриъл — каза момичето. Даваше си сметка, че му говори на малко име. — Просто се погрижите да вземате правилните решения за в бъдеще. Винаги можем да се променим и да станем по-добри.

— Не мисля, че това е промяната, която баща ми би искал да види у мен — рече младежът. — И въпреки всичко, все още ми е трудно да отхвърля надеждата за неговото одобрение.

Сесили въздъхна.

— Можем да направим единствено най-доброто, на което сме способни, Гейбриъл. Самата аз се опитах да бъда детето, което родителите ми искаха да бъда — младата дама, която очакваха да стана. Тръгнах си, за да върна Уил у дома, защото смятах, че така е правилно. Знаех, че ги боли, задето той беше избрал друг път… правилния път за него, колкото и странно да го откри. Това е неговият път. Не избирайте пътя, който баща ви би избрал за вас. Нито пък брат ви. Бъдете ловец на сенки, само ако вие го искате.

Когато отговори, Гейбриъл прозвуча като детенце:

— Как ще разбера дали правя верния избор?

Отвън се разнесе тропот на конски копита. Мълчаливите братя си тръгваха. „Джем“, помисли си Сесили с остра болка в сърцето. Брат й винаги беше гледал на него като на своята пътеводна звезда — компас, който неизменно го насочва в правилната посока. Тя никога досега не беше смятала брат си за щастливец и изобщо не бе очаквала да си го помисли точно днес и все пак… все пак беше точно така. Да имаш някого, на когото винаги можеш да разчиташ по този начин, без непрекъснато да се тревожиш, че поемаш по грешен път.

Колкото за себе си, толкова и за момчето до прозореца, Сесили придаде твърдо звучене на гласа си:

— Може би, Гейбриъл Лайтууд, аз имам вяра във вас.

[1] Обичам те, Теса. Ще те защитя. Без значение какво ще се случи в бъдеще, ние ще бъдем заедно завинаги. (От мандарин.). — Бел.ред. ↑

[2] Израз, използван, когато двама души са твърде близки, значещ „Ще живеем и ще умрем заедно“, подобен на „Един за всички, всички за един“, може да се преведе и като „побратиме“ или „парабатай“. (От мандарин.). — Бел.ред. ↑

[3] Уред, използван в готварството и науката за бавно подгряване или поддържане на топлината на различни материали. — Бел.прев. ↑

[4] Погребална молитва, част от „Общия молитвеник“, използван в Англиканската църква. — Бел.прев. ↑

14

ПАРАБАТАИ

Той жив е! Той не спи под тоя свод!

Той само буден е след дълъг сън!

А ние гоним призрака-Живот

и в унес луд се хвърляме навън

срещу незнаен и невидим враг.

Нас всеки ден, нас всеки час руши,

ний труп сме във огромен саркофаг; злокобен страх сърцата ни души

и червеи оглозгват нашите души![1]

Пърси Биш Шели, „Адонаис: елегия за смъртта на Джон Кийтс“

Дворът на странноприемницата „Зеленият мъж“ се беше превърнал в същинско езеро от кал, когато Уил дръпна юздите на грохналия си кон и се плъзна от широкия му гръб. Беше изтощен, схванат и натъртен от седлото, а заради лошото състояние на пътищата и умората, която сковаваше и него, и Балиос, през последните няколко часа се беше движил с ужасно темпо. Вече се стъмваше и той с облекчение видя, че един от прислужниците в конюшнята бърза към него с окаляни до коленете ботуши и фенер, който хвърляше топла жълта светлина.

— Ама че мокра вечер, а, господине? — жизнерадостно каза момчето, когато се приближи.

Приличаше на най-обикновено човешко момче, ала у него имаше нещо пакостливо, някакъв намек за зло духче… понякога елфическата кръв, предавала се през поколенията, можеше да намери израз в обикновени хора и дори в ловци на сенки, в извивката на око или блясъка на зеница. Разбира се, че момчето притежаваше Зрението. „Зеленият мъж“ беше добре известна междинна спирка за долноземците и Уил се бе надявал да я достигне преди залез-слънце. Беше му омръзнало да се преструва пред мунданите, да прибягва до магически прах, да се крие.

— Мокро, а? Не думай! — промърмори той, докато от косата му се процеждаше вода и капеше върху миглите му.

Беше приковал очи във вратата на странноприемницата, през която струеше уютна жълта светлина. По притъмнялото небе над него бяха надвиснали черни облаци, които вещаеха още дъжд.

Момчето улови юздите на Балиос.

— Имате един от онези магически коне! — възкликна то.

— Да. — Уил потупа запотения хълбок на жребеца. — Има нужда да бъде разтрит, както и специална грижа.

Момчето кимна.

— Значи сте ловец на сенки, а? Такива рядко се отбиват насам. Един, не много отдавна, ама той беше дърт и неприятен…

— Слушай — прекъсна го Уил. — Има ли свободни стаи?

— Не съм сигурен дали са останали самостоятелни стаи, господине.

— Е, аз искам самостоятелна, затова най-добре да се намери. Както и конюшня за жребеца ми за през нощта, също така вана и вечеря за мен. Сега върви да се погрижиш за коня, а аз ще видя какво ще каже съдържателят.

Ханджията преливаше от желание да му угоди и за разлика от момчето, не направи никакъв коментар за Знаците по ръцете и гърлото на Уил, а му зададе най-обикновени въпроси:

— Сам ли искате да вечеряте, или ще хапнете в общата стая, господине? И кога предпочитате да се изкъпете — преди да се нахраните или след това?

Уил, който имаше чувството, че е оплескан с кал до ушите, избра първо да се изкъпе, макар да се съгласи да вечеря в общата стая. Беше взел прилична сума мундански пари със себе си, но да вечеря в самостоятелна гостна беше ненужен разход, особено когато дори не го беше грижа какво ще яде. Храната беше просто гориво за пътя и нищо друго.

Въпреки че ханджията не беше обърнал особено внимание на това, че Уил е нефилим, в общата стая на странноприемницата имаше други, които не бяха толкова безразлични. Когато Уил се облегна на тезгяха, група млади върколаци край масивната камина, които бяха прекарали по-голямата част от деня, наливайки се с евтина бира, зашушукаха помежду си. Младежът се опита да не им обръща внимание, докато поръчваше грейка за себе си и овесена ярма за коня си, както би сторил всеки благороден джентълмен, но пронизващите им очи го гледаха лакомо, поглъщайки всяка подробност — от мократа коса и калните ботуши до тежкото палто, от което не можеше да се разбере дали отдолу е скрит обичайният за нефилимите колан с оръжия.

— По-полека, момчета — обади се най-високият от групичката. Той седеше съвсем близо до огъня. Лицето му беше в сянка, ала пламъците осветиха дългите му пръсти, когато извади изящна майоликова кутия и замислено щракна ключалката й. — Аз го познавам.

— Познаваш го? — попита невярващо един от по-младите върколаци. — Онзи нефилим? Приятел ли ти е, Скот?

— О, не, не ми е приятел. Не точно. — Улси Скот поднесе клечка кибрит към върха на пурата си и погледна момчето в другия край на стаята над малкото пламъче. По устните му заигра усмивка. — Ала е доста интересно, че е тук. Наистина интересно.

— Теса!

Дрезгавият вик отекна в ушите й и тя седна рязко на брега; цялото й тяло трепереше.

— Уил?

Девойката скочи на крака и се огледа. Луната се беше скрила зад облак и небето приличаше на тъмносив мрамор, прорязан от черни жилки. Реката течеше покрай нея, тъмносива в сумрака, и когато хвърли поглед наоколо, видя единствено изкорубени дървета, стръмната скала, по която беше паднала, и полята, ширнали се в противоположната посока, осеяни с каменни огради и по някой чифлик в далечината. Не се виждаше никакъв град, нито дори шепа светлинки, издаващи някое малко селце.

— Уил — прошепна тя отново и обви ръце около тялото си.

Сигурна бе, че именно него бе чула да я вика. Никой друг глас не звучеше като неговия. Ала това беше нелепо. Той не беше тук. Не би могъл да бъде. Може би, също като Джейн Еър, чула вятърът да донася гласа на господин Рочестър, и тя сънуваше наяве.

Ако не друго, този сън я беше изтръгнал от безсъзнанието й. Теса носеше само тънка рокля, която не бе предвидена за излизане навън, и никакво палто или шапка. Вятърът проникваше през дрехите й като леденостуден нож и се забиваше в кожата й. Полите й все още бяха мокри, роклята и чорапите й — разкъсани и изцапани с кръв. Ангелът най-вероятно беше спасил живота й, но не я беше предпазил от наранявания.

Тя го докосна лекичко, надявайки се на някакво напътствие, ала той бе все така безмълвен както винаги. Докато отдръпваше ръка от него обаче, в съзнанието й отекна гласът на Уил: „Понякога, когато трябва да реша как да свърша нещо, си представям, че съм герой от книга. Така ми е по-лесно. Знам какво би направил той“.

Един герой от книга, помисли си Теса, някой добър и разумен герой, би тръгнал покрай потока. Един герой от книга щеше да знае, че човешките поселища често биват издигани в близост до вода и би потърсил помощ, вместо да се лута из гората. Тя обви решително ръце около тялото си и пое уморено по брега.

Когато Уил — изкъпан, обръснат и облечен в риза с чиста яка — се върна в общата стая, за да вечеря, тя вече беше наполовина пълна с хора.

Е, не точно хора. Докато го отвеждаха до масата му, мина покрай тролове, насядали близо един до друг над халби с бира и изглеждащи досущ като съсухрени старци, ако не се брояха бивните, които стърчаха от долната им челюст. Слабоват магьосник с рошава кестенява коса и трето око в средата на челото режеше телешки котлет. Край огъня седеше група… върколаци, досети се Уил по подобното им на глутница държание. Помещението миришеше на влага, въглени и готвено и стомахът на Уил изкъркори. Досега не си беше дал сметка колко е гладен.

Докато отпиваше от възкиселото вино и ядеше храната, която му бяха донесли — жилаво еленско с картофи — Уил разучаваше карта на Уелс, опитвайки се да не обръща внимание на погледите на останалите гости. Явно момчето от конюшнята беше право — тук рядко се отбиваха нефилими. Младежът имаше чувството, че Знаците му горят като следи от жигосано. Когато чиниите бяха отнесени, той извади лист хартия и се залови да пише писмо.

Шарлот,

Съжалявам, че си тръгнах от Института без твоето разрешение. Моля те за прошка, ала чувствах, че нямам друг избор.

Това обаче не е причината да ти пиша. Край пътя намерих доказателство, че Теса е минала оттук. По някакъв начин е успяла да хвърли нефритения си медальон през прозореца на каретата и смятам, че го е сторила, за да можем да я проследим с негова помощ. Бижуто е у мен сега — неоспоримо доказателство, че бяхме прави в предположението си относно местонахождението на Мортмейн. Той несъмнено е в Кадер Идрис. Трябва да пишеш на консула и да настояваш да изпрати многочислен отряд в планината.

Уил Херондейл

Уил запечата писмото и повика ханджията, който го увери, че срещу два шилинга и половина момчето ще го предаде на нощната пощенска кола. След като плати, младежът се облегна в стола, чудейки се дали да не опита да преглътне още една чаша вино, за да е сигурен, че ще заспи… когато остра, пронизваща болка го преряза през гърдите. Усещането бе сякаш в тялото му се беше забила стрела и той политна назад. Винената чаша падна на пода и се строши. Изправи се на крака и се подпря на масата с две ръце. Смътно усещаше, че го гледат и че ханджията му говори нещо разтревожено, ала болката беше прекалено силна, за да е в състояние да мисли.

Стягането в гърдите, онова, което бе смятал за единия край на нишката, свързваща го с Джем, се бе опънало толкова силно, че задушаваше сърцето му. Отдръпна се от масата със залитане, проправи си път през групичката гости край бара и тръгна към входната врата. Можеше да мисли единствено за глътка въздух… да поеме поне мъничко въздух в дробовете си.

Отвори вратата и едва не се строполи в нощта навън. За миг болката в гърдите му поолекна и се облегна тежко на стената на странноприемницата. Дъжд се лееше като из ведро и се просмукваше в дрехите и косата му. Той ахна задавено, сърцето му биеше със смесица от ужас и отчаяние. Възможно ли бе единствено разстоянието, което го делеше от Джем, да му се отразява по този начин? Никога досега не беше изпитвал нещо подобно, дори в най-тежките за парабатая му моменти, когато бе ранен и Уил чувстваше болката му.

Нишката се скъса.

За миг всичко наоколо стана бяло, сякаш някой бе разтворил всички цветове с киселина. Уил се свлече на колене и повърна вечерята си в калта. Когато спазмите преминаха, се изправи със залитане и слепешком се отдалечи от странноприемницата. Спря едва когато се блъсна в стената на конюшнята, до коритото за поене на конете. Там коленичи, за да потопи ръце в ледената вода… и видя отражението си. Ето го лицето му, мъртвешки бяло, и ризата му, по предницата на която бързо се разливаше алено петно.

Той я сграбчи с мокри ръце и я разтвори. На мъждивата светлина, която струеше от странноприемницата, видя, че парабатайската руна, точно над сърцето му, кърви.

Ръцете му се покриха с кръв, смесваща се с дъжда, който я отмиваше от гърдите му, разкривайки руната, която постепенно променяше цвета си и от черна ставаше сребърна, превръщайки всичко, което някога бе имало значение в живота на Уил в безсмислица.

Джем беше мъртъв.

Теса вървеше от часове и тънките й обувки се бяха прокъсали от острите скали по брега. В началото почти беше тичала, ала студът и умората бяха започнали да я надвиват и сега куцукаше бавно, макар и решително, следвайки течението на реката. Подгизналите поли на роклята й я теглеха надолу, като котва, която се опитваше да я завлече на дъното на някакво ужасно море.

Беше изминала мили, без да зърне и следа от човешко присъствие, и вече бе започнала да се отчайва, когато пред нея изникна просека. Беше започнало да ръми, но дори през ситния дъждец Теса различи очертанията на ниска каменна постройка. Когато се приближи още малко, видя, че това е малка къщурка със сламен покрив и обрасла пътечка, отвеждаща до входната врата.

Ускори крачка при мисълта за добросърдечния фермер и жена му, като онези в книгите, които биха приели едно младо момиче в дома си и биха му помогнали да се свърже с близките си, както семейство Ривърс бяха сторили за Джейн в „Джейн Еър“. Когато дойде малко по-близо обаче, забеляза, че прозорците са мръсни и изпотрошени, а по сламения покрив расте трева. Сърцето й се сви. Къщата беше изоставена.

Вратата беше открехната, гредите — раздути от дъжда. Имаше нещо плашещо в празнината на къщата, ала Теса отчаяно се нуждаеше от място, където да се скрие — както от дъжда, така и от преследвачите, които Мортмейн би могъл да изпрати по дирите й. Надяваше се госпожа Блек да реши, че е загинала при падането, но се съмняваше, че Магистърът толкова лесно ще се откаже да я издирва. В крайна сметка, ако някой знаеше на какво е способен ангелът й с часовников механизъм, това бе той.

Между каменните плочи на пода в къщата растеше трева; над остатъците от огън в мръсното огнище висеше почерняла тенджера; варосаните стени бяха покрити със сажди и следите на времето. Близо до вратата имаше купчинка предмети, които трябва да бяха земеделски инструменти. Един от тях приличаше на дълга метална пръчка с извит, подобен на вилица край, чиито зъбци все още бяха остри. Тъй като знаеше, че може да има нужда от нещо, с което да се защитава, Теса го вдигна, след което отиде в единствената друга стая в къщата — малка спалня, където с удоволствие откри плесенясало одеяло върху леглото.

Погледът й се плъзна мрачно по мократа й рокля. Щеше да й отнеме часове да я свали без помощта на Софи, пък и отчаяно се нуждаеше от топлина, така че се уви с одеялото както си беше с влажните дрехи, и се сви върху боцкащия сламеник. Той миришеше на мухъл и в него навярно живееха мишки, ала в този миг Теса имаше чувството, че никога не се беше изтягала върху по-разкошно легло.

Знаеше, че е по-разумно да остане будна, но просто не бе в състояние да се съпротивлява повече на исканията на изнуреното си, съсипано тяло. Притиснала металното оръжие до гърдите си, тя потъна в сън.

— Значи това е той? Нефилимът?

Уил не знаеше колко дълго бе стоял, отпуснат немощно до стената на конюшнята, подгизвайки все повече и повече, когато от мрака се разнесоха ръмжащи гласове. Вдигна глава, ала твърде късно, за да отблъсне протегналата се към него ръка. Миг по-късно тя го беше сграбчила за яката и го беше издърпала на крака.

През замъглените си от дъжда и агонията очи, той се взря в групичката върколаци, които го бяха наобиколили в полукръг. Бяха петима, включително и онзи, който го бе приковал към стената на конюшнята, стискайки го за окървавената риза. Всички бяха облечени еднакво — в черни дрехи, които бяха толкова мокри от дъжда, че лъщяха като мушама. Никой от тях не носеше шапка и косите им — дълги, както ги носеха върколаците — бяха залепнали от дъжда за главите им.

— Махни си ръцете от мен — каза Уил. — Съглашението забранява непредизвикани нападения над нефилими…

— Непредизвикани? — Върколакът пред него го дръпна напред и отново го блъсна в стената. При обикновени обстоятелства сигурно щеше да боли, но случаят не бе обикновен. Физическата болка в руната си беше отишла, ала цялото тяло на Уил бе изсъхнало и кухо, сякаш някой бе изсмукал същината му. — Аз бих казал, че е предизвикано и още как. Ако не бяхте вие, нефилимите, Магистърът никога нямаше да ни натрапи мръсните си наркотици и гнусни лъжи…

Уил гледаше върколаците почти развеселено. Наистина ли вярваха, че могат да го наранят след всичко, което беше изгубил? В продължение на пет години бе живял абсолютно пълноценно, само заради една истина — Джем и Уил, Уил и Джем. Уил Херондейл е жив, следователно и Джеймс Карстерс е жив. Quod erat demonstrandum[2]. Предполагаше, че да изгубиш ръка или крак е болезнено, но да изгубиш основната истина в живота си беше… фатално.

— Мръсни наркотици и гнусни лъжи? — провлачи той. — Звучи страшно нехигиенично. Макар че, я ми кажете, вярно ли е, че вместо да се къпят, върколаците просто се облизват веднъж в годината? Или се ближете един друг? Защото и това съм чувал.

Ръката, която го стискаше за ризата, още повече затегна хватката си.

— Съветвам те да проявиш малко повече уважение, ловецо на сенки.

— Не — заяви Уил. — Нямам такова намерение.

— Знаем всичко за теб, Уил Херондейл — обади се друг от глутницата. — Винаги се влачиш при долноземците да молиш за помощ. Бихме искали да те видим как се влачиш и сега.

— Тогава ще се наложи да ми отсечете краката.

— Това лесно може да се уреди — съобщи мъжът, който го държеше.

Уил сякаш изригна. Заби глава в лицето на върколака пред себе си и едновременно чу и усети отвратителното хрущене, когато носът на мъжа се строши; гореща кръв рукна по лицето му, той политна назад и рухна на колене върху плочите на двора, притиснал ръце към лицето си в опит да спре кръвотечението.

Нечии пръсти сграбчиха Уил за рамото, остри нокти се впиха в мократа му риза. Той се обърна рязко към останалите върколаци и видя, че в ръката на новия му нападател проблясва остър нож, сребрист на лунната светлина. Очите на върколака блещукаха през дъждовните капки, златнозелени и заплашителни.

„Не са дошли, за да се заяждат с мен или да ме поступат“, даде си сметка Уил. „Тук са, за да ме убият.“

В продължение на един миг бе изкушен да ги остави да го направят. Мисълта да умре му се стори като огромно облекчение — свършено щеше да бъде с цялата болка, с отговорността, просто потапяне в смъртта и пълна забрава. Съвършено неподвижен, той гледаше как ножът се спуска към него. Всичко сякаш се случваше много бавно — приближаващото стоманено острие, злобно ухиленото лице на върколака, размазано от дъжда.

В този миг пред очите му изникна образът на онова, което бе сънувал предишната нощ: Теса, която тичаше към него по зелената пътека. Теса. Той посегна автоматично и сграбчи китката на върколака, като в същото време избегна удара, минавайки под вдигнатата му ръка. След това я дръпна надолу с все сила, строшавайки я с жестоко пращене. Ликантропът изкрещя и Уил усети как през тялото му като мълния премина мрачно задоволство. Камата издрънча върху плочите на двора, когато младежът изрита противника си между краката, а после стовари лакът в слепоочието му. Върколакът се свлече на земята и повече не помръдна.

Уил грабна падналата кама и се обърна към другите. Останали само трима, те определено не изглеждаха така уверени, както преди. Студена, хищна усмивка изви устните му и той усети металическия вкус на дъжд и кръв.

— Елате и ме убийте. Елате и ме убийте, ако смятате, че можете. — Той подритна върколака в краката си. — Но ще трябва да се постараете повече от приятелчето си.

Те се нахвърлиха отгоре му, извадили остри нокти, и Уил падна тежко на земята, удряйки главата си в каменните плочи. Те раздраха рамото му, ала той се извъртя под обсипващите го удари и замахна с камата си. Отекна пронизителен вик на болка, завършил със скимтене, и тежкото тяло отгоре му, което се движеше и бореше, изведнъж се отпусна безжизнено. Уил се претърколи настрани и скочи на крака, обръщайки се светкавично.

Върколакът, когото беше намушкал, лежеше с широко отворени очи, мъртъв, в бързо разширяваща се локва от кръв и дъждовна вода. Последните двама от глутницата се мъчеха да се изправят, кални и подгизнали. От рамото на Уил течеше кръв, където един от тях беше оставил дълбоки бразди с ноктите си. Болката беше великолепна. Той се разсмя през кръвта и калта, стичащи се от лицето му, докато дъждът отмиваше алената течност от острието на камата му.

— Пак — каза той и едва разпозна собствения си глас, неестествен, дрезгав и смъртоносен. — Пак.

Един от върколаците се обърна и побягна. Уил отново се разсмя и пристъпи към последния от нападателите си, който стоеше като вцепенен, вдигнал ръце с хищни нокти… дали в израз на храброст, или на ужас, младият мъж не беше сигурен и не се интересуваше. Един силен удар с тласък напред и щеше да премине през сухожилия и кости и да потъне в сърцето…

— Спрете! — Разнеслият се глас беше суров, заповеднически, познат. Уил извърна поглед настрани. Прегърбил рамене, за да се предпази от дъжда, Улси Скот крачеше през двора. — Заповядвам и на двама ви да престанете незабавно!

Върколакът веднага отпусна ръце, хищните му нокти изчезнаха и той наведе глава — класически жест на подчинение.

— Господарю…

Клокочещ гняв се разля във вените на Уил, изличавайки всяка следа от разум и трезва мисъл, и оставяйки единствено ярост. Той посегна и като издърпа върколака към себе си, го стисна за врата и опря острието в гърлото му. Улси, който вече беше само на няколко крачки от тях, се закова на място. Зелените му очи мятаха искри.

— Само още една стъпка — заяви Уил — и ще прережа гърлото на малкото ти вълче.

— Казах да престанете — рече Улси с равен глас. Както винаги беше облечен в добре ушит костюм, върху който носеше брокатено палто, макар че сега всичко беше доволно подгизнало от дъжда. Русата му коса, залепнала по челото и шията, бе изгубила цвета си от водата. — И двамата.

— Само че аз не съм длъжен да те слушам! — изкрещя Уил. — Аз печелех. Печелех! — Погледът му обходи пръснатите из двора тела на тримата вълци, с които се беше бил: двама от тях — в безсъзнание, третият — мъртъв. — Глутницата ти ме нападна, без да съм ги предизвикал. Нарушиха Съглашението. Аз просто се защитавах. Те нарушиха Закона! — Гласът му се извиси, остър и неузнаваем. — Кръвта им ми се полага и смятам да я получа!

— Да, да, ведра с кръв — каза Улси. — И ако си я вземеш, какво ще правиш с нея? Изобщо не те е грижа за този тип. Пусни го да си върви.

— Не.

— Поне го пусни, за да може да се бие.

Уил се поколеба, а после пусна върколака, който се обърна към главатаря на глутницата, видимо ужасен. Улси щракна с пръсти.

— Бягай, Конрад — заповяда той. — Бързо. Веднага.

Върколакът не чака втора подкана — втурна се скорострелно и много скоро изчезна зад конюшнята. Уил се обърна към Улси с ехидна усмивка.

— Значи всички от глутницата ти са страхливци? — рече той. — Петима срещу един ловец на сенки. Така ли го правите?

— Не съм им казвал да те нападат. Те са млади, глупави и буйни. И половината им глутница беше избита от Мортмейн. За което обвиняват нефилимите. — Улси се приближи още малко и очите му обходиха Уил, студени като зелен лед. — Да разбирам ли, че парабатаят ти е мъртъв — добави той с шокираща нехайност.

Уил изобщо не беше готов да чуе тези думи, никога нямаше да бъде готов. За миг битката беше прочистила главата му от болката, но сега тя заплашваше да се завърне, всепоглъщаща и ужасяваща. Той ахна задавено, сякаш Улси го беше ударил, и неволно отстъпи назад.

— И заради това ти се опита да намериш смъртта си, така ли, нефилимско момче? Това ли се случи?

Уил отметна мократа коса от лицето си и погледна Улси с омраза.

— Може би.

— Така ли възнамеряваш да почетеш паметта му?

— Какво значение има? — каза Уил. — Той е мъртъв. Никога няма да узнае какво правя или не правя.

— Моят брат е мъртъв — заяви Улси. — А аз все още се мъча да изпълня желанията му, да продължа Претор Лупус в негова памет и да живея така, както той би искал от мен. Мислиш ли, че щеше да ме откриеш в място като това, където се храня с помия, наливам се с оцет и затънал в кал до колене, гледам как някакъв отегчителен ловец на сенки унищожава още от членовете на бездруго оредялата ми глутница, ако не служех на по-висша цел от собствените си желания и скърби? Също като теб, ловецо на сенки. Също като теб.

— О, господи! — Камата се изплъзна от ръката на Уил и тупна в калта до краката му. — Какво ще правя сега? — прошепна той.

Нямаше никаква представа защо пита Улси, само че на света нямаше никой друг, към когото да се обърне. Дори когато мислеше, че е прокълнат, не се беше чувствал толкова самотен.

Върколакът го изгледа хладно.

— Направи онова, което твоят побратим би искал да сториш — отвърна Улси, а после се обърна и пое към странноприемницата.

[1] Превод Цветан Стоянов. — Бел.прев. ↑

[2] „Което трябваше да бъде доказано“ — латински израз, който обикновено се слага в края на успешно завършено математическо доказателство или философско твърдение. — Бел.прев. ↑

15

ЗВЕЗДИ, ГАСЕТЕ СВОЯ ОГЪН

Звезди, гасете своя огън — нека

не вижда взорът ви, във мен вторачен,

пламтящия в духа ми порив мрачен![1]

Шекспир, „Макбет“

Консул Уейланд,

Пиша ви по въпрос от жизненоважно значение. Един от ловците на сенки от Института ми, Уилям Херондейл, в този миг пътува към Кадер Идрис. По пътя се е натъкнал на неоспоримо доказателство, че госпожица Грей е минала оттам. Прилагам писмото му, за да го прочетете със собствените си очи, ала сигурна съм, ще се съгласите, че местонахождението на Мортмейн е установено и че трябва възможно най-бързо да съберем силите, с които разполагаме, и незабавно да поемем към Кадер Идрис. В миналото Мортмейн вече е доказал, че притежава невероятно умение да се изплъзва от мрежите ни. Трябва да се възползваме от този момент и да ударим възможно най-светкавично и мощно. Очаквам бързия ви отговор.

Шарлот Брануел

Стаята беше студена. Огънят в камината отдавна беше догорял, а вятърът отвън виеше около ъглите на Института и разтърсваше стъклата на прозорците. Лампата на нощното шкафче мъждукаше едва-едва и Теса зъзнеше в стола до леглото, въпреки шала, увит около раменете й.

Джем спеше в леглото, отпуснал глава върху ръката си. Дишаше толкова, колкото да раздвижва почти незабележимо завивките, ала лицето му беше бледо като чаршафите.

Девойката се изправи, оставяйки шала да се свлече от раменете й. Беше по нощница, също като в нощта, в която се бяха запознали, когато бе нахлула в стаята му и го беше заварила да свири на цигулка до прозореца. „Уил“, беше попитал тогава, „ти ли си това?“

Джем се раздвижи и промърмори, когато Теса се мушна в леглото до него и зави и двама им с одеялата. Обви ръце около неговите и ги задържа между дланите си. Преплете пръстите си в неговите и целуна хладната му буза, стопляйки кожата му с дъха си. Много бавно усети как той се размърда до нея, сякаш присъствието й го връщаше към живота.

Очите му се отвориха и потънаха в нейните. Бяха сини, мъчително сини, с онзи цвят, с който небето се сливаше с морето.

— Теса? — каза Уил и тя си даде сметка, че именно той е в ръцете й, че именно Уил умира, именно той поема последните си глътки въздух… а върху ризата му имаше кръв, точно над сърцето, бързо нарастващо алено петно…

Теса седна в леглото и си пое рязко дъх. В продължение на един дълъг миг се оглеждаше объркано наоколо. Малката тъмна стая, плесенясалото одеяло, увито около нея, влажните дрехи и израненото й тяло — всичко това й се струваше така чуждо. А после спомените се завърнаха в ума й като вълна, а с тях — и усещането, че й прилошава.

Институтът й липсваше до болка, по начин, по който никога не й беше липсвал дори домът й в Ню Йорк. Липсваше й властният, ала грижовен глас на Шарлот, изпълненото с разбиране докосване на Софи, размотаването на Хенри и разбира се — то беше по-силно от нея — липсваха й Джем и Уил. До смърт се боеше за Джем и за здравето му, но се страхуваше и за Уил. Битката в двора беше кървава, ожесточена. Всеки един от тях можеше да е бил ранен и дори убит. Какво означаваше сънят й, в който Джем се беше превърнал в своя парабатай. Годеникът й болен ли беше, опасност ли грозеше живота на Уил? Само не и някой от тях, молеше се тя безмълвно. Моля те, нека да умра аз, но не и някой от двамата да пострада.

Някакъв звук я откъсна от мислите й — внезапно сухо стържене, от което по гърба й плъзнаха тръпки. Тя се вцепени. Несъмнено беше просто драскането на някой клон по прозореца. Ала не… ето че звукът се разнесе отново. Стържещ, тътрещ се звук.

Теса скочи на крака само за миг, все още увита с одеялото. Ужас се надигна в нея като живо същество. Всички истории, които беше чувала за чудовища в тъмните гори, се блъскаха в ума й. Затвори очи, пое си дълбоко дъх и видя източените автоматони на стъпалата пред Института, сенките им — дълги и гротескни, като човешки създания, които някой бе разтеглил в странни очертания.

Уви се още по-плътно в одеялото, стискайки конвулсивно плата. Автоматоните бяха дошли за нея там, в двора на Института. Ала те не бяха особено интелигентни — умееха да изпълняват простички заповеди, да различават някои точно определени хора, но не и да мислят самостоятелно. Те бяха машини, а машините можеха да бъдат заблудени.

Одеялото беше съшито от различни парчета плат, от онези, които несъмнено бяха излезли изпод ръката на някоя жена — навярно някога живяла в тази къща. Теса си пое дъх и потърси… потърси дълбоко в одеялото, опитвайки се да улови следа от владение, отпечатък от духа, който го бе създал и притежавал. Беше като да потопи ръката си в тъмна вода, мъчейки се да напипа някакъв предмет. След цяла вечност (или поне така й се стори), тя го откри — проблясване в мрака, плътността на нечия душа.

Съсредоточи се върху нея, обвивайки я около себе си като одеялото, което продължаваше да стиска. Сега промяната беше по-лесна, не така болезнена. Видя как пръстите й се извиват и се превръщат в разкривени от артрит ръце на възрастна жена. Старчески петна избиха по кожата й, тя се прегърби и роклята увисна върху съсухрената й фигура. Когато косата се спусна пред очите й, тя видя, че е бяла.

Стърженето отново се разнесе. Дълбоко в съзнанието на Теса отекна глас — свадлив, старчески глас, който искаше да знае кой е влязъл в къщата й. Тя се затътрузи към вратата, като се задъхваше, а сърцето й пърхаше в гърдите, и излезе в основната стая.

В първия миг не видя нищо. Очите й сълзяха, замъглени от старчески плаки; всичко беше размазано и далечно. А после нещо се надигна пред огъня и Теса с усилие потисна писъка си.

Беше автоматон, направен така, че да изглежда почти като човек. Имаше масивно тяло, облечено в тъмносив костюм, но ръцете, които стърчаха от маншетите, бяха тънки като клечки и завършваха с широки, заоблени ръце, а главата, която се подаваше над яката, беше гладка и приличаше на яйце. Върху лицето имаше две изпъкнали очи, ала никакви други черти.

— Кой си ти? — попита Теса с гласа на старата жена и размаха подобния на вилица инструмент, който беше вдигнала по-рано. — Какво търсиш в къщата ми, изчадие?

Видимо объркано, създанието издаде бръмчащ, щракащ звук. Миг по-късно входната врата се отвори и госпожа Блек прекрачи прага. Беше увита в тъмния си плащ, бялото й лице под качулката гореше.

— Какво става тук? Намери ли… — Тя не довърши, приковала поглед в старицата.

— Какво става ли? — настоя да узнае Теса с пронизителен, хленчещ глас. — Аз би трябвало да ви попитам това… да нахлувате в домовете на порядъчните хора… — Тя примига, за да стане ясно, че не вижда добре. — Разкарайте се оттук и вземете и приятеля си… — Замахна с предмета, който стискаше в ръка — „Копитна кука“, отекна гласът на старата жена в ума й, „използва се за почистване на конски копита.“ — … със себе си. Тук няма да намерите нищо, което си струва да бъде откраднато.

За миг си помисли, че е подействало. Госпожа Блек направи крачка напред, а лицето й бе съвършено безизразно.

— Да си видяла едно младо момиче наоколо? — попита тя. — Изискано облечено, с кестенява коса и сиви очи. С вид сякаш се е изгубило. Хората й я търсят и предлагат солидно възнаграждение.

— Страшно убедителна история, уж че търсите някакво изчезнало момиче. — Теса се опита да звучи възможно най-кисело, което не беше никак трудно. Имаше чувството, че старицата, чийто вид беше приела, си е била кисела по природа. — Казах, махайте се!

Автоматонът избръмча, а устните на магьосницата изведнъж се свиха, сякаш се опитваше да потисне смеха си.

— Разбирам — рече тя. — Може ли да отбележа, че носиш страшно красива огърлица, стара жено?

Ръката на Теса се вдигна към гърдите й, ала беше прекалено късно. Ангелът с часовников механизъм беше там, съвсем ясно видим и тиктакащ тихичко.

— Хвани я — отегчено нареди госпожа Блек и автоматонът тръгна напред, протегнал ръце към момичето.

Тя пусна одеялата и заотстъпва, размахала куката за копита. Успя да остави дълбока драскотина по предницата на автоматона, докато той посягаше и отблъскваше ръката й настрани. Куката издрънча на пода, а Теса извика от болка в същия миг, в който вратата се отвори рязко и цял куп автоматони нахлуха в стаята; ръцете им се домогваха до нея, механичните им пръсти се впиваха в плътта й. Знаейки, че е победена, знаейки, че това с нищо няма да й помогне, тя най-сетне си позволи да изпищи.

Уил се събуди от слънчевите лъчи, падащи върху лицето му. Примига и бавно отвори очи.

Синьо небе.

Обърна се и седна, протягайки схванатото си тяло. Намираше се на склона на един зелен хълм, съвсем близо до пътя между Шрусбъри и Уелшпул, макар и скрит от него. Наоколо не се виждаше нищо друго, освен фермерски къщи, пръснати в далечината. Беше минал само покрай няколко малки селца по време на неистовата си нощна езда, отдалечавайки се от „Зеленият мъж“. Беше препускал, докато буквално се беше свлякъл от седлото на Балиос от умора и бе рухнал върху земята с разтърсващ удар. Наполовина вървейки, наполовина пълзейки, беше оставил също толкова изтощения си кон да го побутне настрани от пътя, в една плитка падинка, където се бе свил на кълбо и бе потънал в сън, без да обръща внимание на студения дъждец, който продължаваше да ръми.

По някое време между тогава и сега, слънцето беше изгряло, изсушавайки дрехите и косата му, макар че все още си беше мръсен, а ризата му — изпоцапана със засъхнала кал и кръв. Когато се изправи на крака, усети, че цялото тяло го боли. Предишната нощ не си беше направил труда да си нарисува нито една изцелителна руна. Беше влязъл в странноприемницата, навличайки кал след себе си, само за да си вземе нещата, след което се беше върнал в конюшнята, за да отвърже Балиос и да го изведе в нощта. Нараняванията, които беше понесъл в битката срещу глутницата на Улси, все още го боляха, както и натъртванията от падането от коня. Накуцвайки леко, той отиде при Балиос, който пощипваше трева до сянката на разлистен дъб. Порови в торбата си, извади едно стили и шепа сушени плодове, и докато похапваше, си начерта две руни — болкоуспокояваща и целителна.

Струваше му се, че от случилото се предишната нощ го делят светлинни години. Спомняше си битката с върколаците, трошенето на кости и вкуса на собствената си кръв, калта и дъжда. Помнеше болката на откъсването от Джем, макар че вече не я усещаше. Вместо нея, сега изпитваше празнина. Сякаш някаква огромна ръка се беше протегнала и бе изтръгнала от вътрешностите му всичко онова, което го правеше човек, превръщайки го в куха черупка на самия себе си.

Когато приключи със закуската, прибра стилито в торбата, свали съсипаната риза и си облече чиста. Докато го правеше, не можа да се сдържи да не погледне към парабатайската руна на гърдите си.

Вече не беше черна, а сребристобяла, като отдавна избледнял белег. Гласът на Джем отекна в съзнанието му, спокоен, сериозен и познат: „И се случило така, че… душата на Джонатан била свързана с душата на Давид. Джонатан го обичал, както обичал собствената си душа… После Джонатан и Давид сключили споразумение, защото той го обичал както собствената си душа. Били двама войници и душите им били свързани от Небето, и оттам нефилимът Джонатан взел идеята за парабатаите и закодирал церемонията в Закона“.

В продължение на години този Знак и присъствието на Джем бяха единственото доказателство, че някой го обича, с което Уил разполагаше. Единственото, на което се осланяше, за да е сигурен, че самият той е действителен, че наистина съществува. Пръстите му проследиха очертанията на избледнялата руна. Беше си мислил, че ще я мрази, че ще ненавижда вида й на слънчевата светлина, но за негово учудване не бе станало така. Радваше се, че тя не бе изчезнала от кожата му сега. Знак, който говореше за загуба, си оставаше Знак, напомняне. Не може да изгубиш нещо, което никога не си имал.

Уил бръкна в торбата и извади ножа, който Джем му беше дал — тясно острие с изящна сребърна дръжка. Под сянката на дъба поряза дланта си и загледа как кръвта му напоява земята. След това коленичи и заби острието в поаленялата пръст. За миг се поколеба с ръка върху дръжката на оръжието.

— Джеймс Карстерс — каза на глас и преглътна с усилие. Винаги беше така — когато най-силно се нуждаеше от думи, те не идваха. Словата на библейската парабатайска клетва изникнаха в съзнанието му: „Не ме умолявай да те оставя и да не дойда подире ти: защото, гдето идеш ти, и аз ще ида, и гдето останеш, и аз ще остана; твоите люде ще бъдат мои люде, и твоят Бог ще бъде мой Бог; гдето умреш ти, и аз ще умра и там ще се погреба; така да ми направи Ангелът, да! и повече да ми притури, ако друго, освен смъртта ме разлъчи от теб“.[2]

Ала не. Това се изричаше, когато ви съединяваха, не когато ви разделяха. Давид и Джонатан също бяха разделени от смъртта. Разделени, но не и разединени.

— Преди време ти казах, Джем, че никога няма да ме напуснеш — заяви Уил, стискайки дръжката на камата с окървавената си ръка. — И ти все още си с мен. Когато дишам, ще мисля за теб, защото без теб щях да умра още преди години. Когато се събуждам и когато заспивам, когато вдигам ръце, за да се защитя и когато легна, за да умра, ти ще бъдеш с мен. Ти вярваш, че се раждаме отново и отново. Аз вярвам, че има река, която разделя мъртвите и живите. Едно знам със сигурност: ако се преродим, ще те срещна в друг живот, а ако наистина има река, ти ще ме чакаш на брега й, за да я прекосим заедно. — Уил си пое дълбоко дъх и като пусна ножа, вдигна ръка. Порязването върху дланта му вече зарастваше — резултат от половин дузината иратцета по него. — Чу ли това, Джеймс Карстерс? Двамата сме свързани, ти и аз, през вододела на смъртта, през колкото и поколения да ни очакват. Завинаги.

Изправи се на крака и погледна към ножа. Оръжието беше на Джем, кръвта — негова. Това късче земя, независимо дали някога щеше да го намери отново, независимо дали оцелееше, за да го потърси, щеше да бъде тяхно.

Уил се обърна и тръгна към Балиос, към Уелс и Теса. И повече не погледна назад.

До: Шарлот Брануел

От: Консул Джосая Уейланд

Доставено по лакей

Уважаема госпожо Брануел,

Не съм сигурен, че напълно разбирам писанието ви. Струва ми се невероятно, че разумна жена като вас отдава такова огромно значение на думите на момче като Уил Херондейл, което неведнъж е доказвало своето безразсъдство и ненадеждност. Самият аз нямам намерение да го сторя. Както става ясно от писмото му, господин Херондейл се е впуснал в необмислено преследване без ваше знание. Той е напълно способен да съчини подобна история, за да подпомогне начинанието си. Няма да изпратя отряд от ловци на сенки единствено заради прищевките и лекомислените думи на едно момче.

Ако обичате, прекратете настояването си да бъдат изпратени войски към Кадер Идрис. Напомням ви, че аз съм консулът. Аз командвам армиите на ловците на сенки, госпожо, а не вие. Вместо това се постарайте да озаптите вашите ловци на сенки.

Искрено ваш,

Джосая Уейланд, консул

— Един мъж иска да ви види, госпожо Брануел.

Шарлот вдигна отпаднало очи и видя, че Софи стои на прага. Изглеждаше уморена, като всички тях; личеше си, че е плакала. Шарлот прекрасно познаваше следите от сълзи — нали ги виждаше върху собственото си лице всяка сутрин, когато се погледнеше в огледалото.

Седнала зад бюрото си в гостната, тя се взираше в писмото, което държеше. Не беше очаквала консулът да се зарадва на новините й, но не беше очаквала и подобна отявлена неприязън и такъв категоричен отказ. „Аз командвам армиите на ловците на сенки, госпожо, а не вие. Вместо това се постарайте да озаптите вашите ловци на сенки.“

„Постарайте се да ги озаптите.“ Шарлот беше бясна. Сякаш те бяха деца, а тя — тяхна бавачка или гувернантка, чиято задача беше да ги покаже на консула, чистички и спретнати, а през останалото време да ги държи далеч от очите му в стаята за игри, за да не му досаждат. Те бяха ловци на сенки, също като нея. И ако консулът смяташе, че на Уил не може да му се има доверие, значи беше глупак. Той знаеше за проклятието — самата Шарлот му беше казала за него. Лудостта на Уил открай време беше като тази на Хамлет — наполовина преструвка, наполовина буйност, и двете — стремящи се към определена цел.

Огънят пръскаше искри в камината, отвън дъждът се лееше като из ведро, рисувайки сребърни ивици по стъклата на прозорците. Тази сутрин беше минала покрай стаята на Джем — вратата беше отворена, чаршафите — свалени от леглото, вещите му — прибрани. Стаята би могла да бъде на когото и да било. Всички следи от годините, които той беше прекарал с тях, ги нямаше, изчезнали за миг. Шарлот се бе облегнала на стената в коридора с оросено от пот чело и горящи очи. „О, Разиел, правилно ли постъпих?“

Тя прокара ръка по очите си.

— Точно сега ли? Не е консулът, нали?

— Не, госпожо — поклати тъмнокосата си глава Софи. — Алойзиъс Старкуедър. Казва, че е дошъл по извънредно спешен въпрос.

— Алойзиъс Старкуедър? — въздъхна Шарлот. Някои дни й сервираха ужас след ужас. — Е, покани го да влезе тогава.

Тя сгъна отговора, който беше написала на консула, и тъкмо го беше запечатала, когато Софи се върна, въвеждайки мъжа в стаята, преди да се извини и да се оттегли. Шарлот не се изправи зад бюрото си. Той изглеждаше така, както и последния път, когато го беше видяла, все едно се беше калцирал — макар да не се подмладяваше, сякаш не можеше и да остарява повече. Лицето му беше същинска плетеница от бръчки, обрамчени от бяла брада и бяла коса. Дрехите му бяха сухи — Софи вероятно беше окачила палтото му на долния етаж. Носеше костюм, чиято кройка беше излязла от мода преди поне десет години и който лъхаше леко на нафталин.

— Моля, седнете, господин Старкуедър — покани го Шарлот, толкова любезно, колкото бе в състояние да се обърне към някого, когото знаеше, че не я харесва и че е ненавиждал баща й.

Ала той не седна. Беше сплел ръце зад гърба си и когато се обърна, оглеждайки стаята, Шарлот забеляза с пристъп на тревога, че единият от маншетите на сакото му е опръскан с кръв.

— Господин Старкуедър. — Сега вече тя се изправи. — Ранен ли сте? Да повикам ли Братята?

— Ранен? — излая той. — Защо да съм ранен?

— Ръкавът ви — посочи Шарлот.

Той вдигна ръка и я погледа за миг, преди да се изсмее шумно.

— Не е моята кръв. Бих се, по-рано. Той имаше някои възражения…

— Възражения за какво?

— За това, че му отсякох всички пръсти, а после му прерязах гърлото — заяви Старкуедър, срещайки очите й. Неговите собствени бяха сиво-черни, като цвета на камък.

— Алойзиъс — Шарлот забрави всякакви формалности, — Съглашението забранява непредизвикани нападения над долноземци.

— Непредизвикани? Аз бих казал, че е предизвикано, и още как. Тези като него убиха внучката ми. Дъщеря ми едва не умря от скръб. Домът Старкуедър — унищожен…

— Алойзиъс! — жената вече беше сериозно разтревожена. — Домът ти не е унищожен. В Идрис има и други от рода Старкуедър. Не го казвам, за да омаловажа болката ти, защото някои загуби никога не ни напускат. — „Джем.“ Мисълта изникна неканена в ума й и болката беше толкова силна, че я тласна обратно в стола. Тя подпря лакти на бюрото и зарови лице в ръцете си. — Не знам защо си дошъл да ми го кажеш точно сега — промълви. — Не видя ли руните върху вратата на Института? За нас това е време на голяма скръб…

— Дойдох да ти го кажа, защото е важно! — избухна старецът. — Става въпрос за Мортмейн и Теса Грей.

Шарлот свали ръце.

— Какво знаеш за Теса Грей?

Алойзиъс се извърна. Стоеше с лице към огъня и тялото му хвърляше дълга сянка върху персийския килим.

— Аз не съм от онези, които държат особено на Съглашението — каза той. — И ти го знаеш. Присъствала си на заседания на Съвета заедно с мен. Отраснах, вярвайки, че всичко, докоснато от демони, е скверно и нечисто. Че е кръвно право на всеки ловец на сенки да избива тези създания и да взема притежанията им като плячка и военни трофеи. Аз отговарях за стаята, в която ги съхранявахме в Института, и се грижех тя винаги да е пълна до деня, в който бяха прокарани новите Закони. — Мъжът се намръщи.

— Нека отгатна — рече Шарлот. — Не си спрял и след това.

— Разбира се, че не — отвърна възрастният господин. — Какво са човешките закони в сравнение с тези на Ангела? Знам как е правилно да се вършат нещата. Внимавах да не привличам ненужно внимание, но не престанах да вземам бойни трофеи, нито пък да унищожавам долноземците, изпречили се на пътя ми. Един от тях беше Джон Шейд.

— Бащата на Мортмейн.

— Магьосниците не могат да имат деца — озъби се Старкуедър. — Шейд е предал нечестивите си умения с метала на някое човешко момче, което са намерили и обучили. Спечелил е доверието му.

— Малко е вероятно семейство Шейд да са откраднали Мортмейн от родителите му — рече Шарлот. — Вероятно е бил дете, което иначе би умряло в някой приют за бедни.

— Беше противоестествено. Магьосниците не бива да отглеждат човешки деца. — Алойзиъс се взираше втренчено в горящите въглени. — Ето защо нахлухме в дома на Шейд. Убихме него и жена му. Момчето избяга. Неговият принц с часовников механизъм. — Той изсумтя. — Отнесохме някои от нещата му в Института, но никой от нас не успя да разбере какви са. Бе най-обикновено нападение. Всичко протече по план. Поне докато не се роди внучката ми, Адел.

— Знам, че е умряла по време на церемонията по поставянето на първата руна. — Шарлот несъзнателно сложи ръка върху корема си. — Съжалявам. Огромна мъка е да имаш болнаво дете…

— Тя не се роди болнава! — излая той. — Беше здраво дете. Красиво, наследило очите на сина ми. Всички я обожаваха, докато една сутрин не се събудихме от писъка на снаха ми. Настояваше, че детето в люлката не е нейната дъщеря, макар да си приличаха като две капки вода. Кълнеше се, че познава собственото си дете и че това не било то. Помислихме си, че е полудяла. Дори когато очите на детето от сини ставаха сиви… е, това често се случва с бебетата. Едва когато се опитахме да й поставим първите Знаци, започнах да си давам сметка, че снаха ми е била права. Адел… за нея болката беше убийствена. Тя пищеше ли, пищеше и се гърчеше. Кожата й изгоря там, където я беше докоснало стилито. Мълчаливите братя сториха всичко по силите си, ала на следващата сутрин тя вече беше мъртва.

Алойзиъс спря и дълго мълча, загледан в огъня, сякаш виждаше нещо ужасно интересно в него.

— Снаха ми едва не полудя. Не беше в състояние да издържа повече в Института. Аз останах. Вече знаех, че е била права… Адел не беше моя внучка. Чух да се говори за феи и други долноземци, които се хвалели, че си били отмъстили на рода Старкуедър, като откраднали едно от децата им и го заменили с болнаво човешко дете. Никое от разследванията ми не даде конкретен резултат, но бях твърдо решен да разбера какво е станало с моята внучка. — Той се облегна на полицата над камината. — Почти се бях отказал, когато Теса Грей пристигна в Института ми в компанията на двама от твоите ловци на сенки. Спокойно би могла да бъде призракът на моята снаха, толкова много си приличаха. Ала във вените й сякаш нямаше кръв на ловци на сенки. Беше истинска загадка и аз се заех да намеря отговора й. От елфа, който разпитвах днес, се сдобих с последните парченца от пъзела. Още като бебе, моята внучка била заменена с отвлечено човешко дете, хилаво създание, което умря при поставянето на Знаците, защото не беше нефилим. — В суровия му глас нещо сякаш се пропука, цепнатина в кремъка. — Моята внучка била оставена при мунданско семейство, което да я отгледа — тяхната болнава Елизабет, избрана заради повърхностната й прилика с Адел, заменена с нашето здраво момиче. Това беше отмъщението на Двора на елфите. Смятаха, че понеже аз съм убил техни близки, те ще убият някой от моите. — Очите му, когато се спряха върху Шарлот, бяха студени. — Адел… не, Елизабет… пораснала в онова семейство, без никога да разбере коя е всъщност. А после се оженила. За мундан. Името му било Ричард. Ричард Грей.

— Твоята внучка — бавно осъзна Шарлот — е майката на Теса? Елизабет Грей? Майката на Теса е била ловец на сенки?

— Да.

— Това са престъпления, Алойзиъс. Трябва да докладваш на Съвета за…

— Тях не ги е грижа за Теса Грей — дрезгаво каза Старкуедър. — Ала теб те е грижа. И заради това ще изслушаш разказа ми и може би ще ми помогнеш.

— Може би — отвърна Шарлот. — Ако това е правилният начин да се постъпи. Все още не разбирам по какъв начин Мортмейн е замесен в цялата история.

Алойзиъс се размърда нетърпеливо.

— Той научил за случилото се и решил да се възползва от Елизабет Грей, ловец на сенки, която не знаела, че е такава. Вярвам, че Мортмейн привлякъл Ричард Грей като свой служител, за да се добере до Елизабет. Вярвам също така, че й е изпратил един демон ейдолон, приел външния вид на съпруга й, и че го е сторил, за да може тя да зачене Теса. От самото начало Теса е била крайната му цел. Дете на демон и ловец на сенки.

— Ала децата на демони и ловци на сенки винаги се раждат мъртви — веднага възрази Шарлот.

— Дори ако ловецът на сенки не знае, че е такъв? Дори ако не носи руни?

— Аз… — Тя затвори уста. Нямаше представа какъв е отговорът. Доколкото й беше известно, това не се бе случвало никога. Ловците на сенки получаваха знаците си още като деца — и момчетата, и момичетата.

Но не и Елизабет Грей.

— Знам, че момичето може да се превъплътява — каза Старкуедър. — Но не мисля, че затова му е нужна. Има нещо друго, което Мортмейн иска от нея. Нещо, което единствено тя е в състояние да направи. Тя е ключът.

— Ключът към какво?

— Това бяха последните думи, които елфът ми каза този следобед. — Старкуедър хвърли поглед към окървавения си ръкав. — Каза: „Тя ще бъде нашето отмъщение за всичката смърт, която сте посели. Тя ще донесе унищожение на нефилимите, Лондон ще бъде изпепелен и когато Магистърът се възцари над всички, за него вие няма да бъдете нищо повече от добитък в кошара“. Дори ако консулът не иска да помогне на Теса заради самата нея, трябва да я намерят, за да предотвратят това.

— Стига да го повярват — рече Шарлот.

— Ще го сторят, ако излезе от твоята уста — каза Старкуедър. — Ако го чуят от мен, ще ми се присмеят и ще ме отпратят като някой луд старец, както правят от години.

— О, Алойзиъс. Ужасно надценяваш доверието, което консулът има в мен. Той ще заяви, че съм глупава, доверчива жена. Ще каже, че елфът те е излъгал… е, те не могат да лъжат, но че е изкривил истината, или че е повторил онова, което е смятал за истина.

Възрастният мъж извърна очи.

— Теса Грей е ключът към плана на Мортмейн — настоя той. — Не знам как точно, но е така. Дойдох при теб, защото когато става дума за Теса, нямам доверие на Съвета. Тя е наполовина демон. Не съм забравил какво съм причинявал самият аз в миналото на създания, които бяха наполовина демони.

— Теса не е „създание“ — рече Шарлот. — Тя е момиче, което беше отвлечено и вероятно е ужасено. Не мислиш ли, че ако се сещах за какъвто и да било начин да я спасим, вече нямаше да съм го направила?

— Причинявал съм злини — каза Алойзиъс. — Сега искам да поправя стореното. Във вените на това момиче тече моята кръв, дори ако е примесена с демонска. Тя е моя правнучка. — Той вирна брадичка. Воднистите му бледи очи бяха зачервени. — Моля те само за едно, Шарлот. Когато откриеш Теса — а ти ще я откриеш — кажи й, че стига да пожелае, може да използва името Старкуедър.

„Не ме карай да съжалявам, че съм ти се доверила, Гейбриъл Лайтууд.“

Гейбриъл седеше на бюрото в стаята си. Пред него имаше лист хартия, в ръката си държеше писалка. Лампите в стаята не бяха запалени и в ъглите тегнеха мрачни сенки, източили се и по пода.

До: Консул Джосая Уейланд

От: Гейбриъл Лайтууд

Високоуважаеми консул Уейланд,

Най-сетне ви пиша с новината, която поискахте от мен. Очаквах тя да дойде от Идрис, но се случи така, че източникът е много по-близък до нас. Днес Алойзиъс Старкуедър, ръководителят на Института в Йорк, дойде да се види с госпожа Брануел.

Гейбриъл остави писалката и си пое дълбоко дъх. По-рано през деня беше чул входния звънец и беше видял от стълбите как Софи отваря вратата на Старкуедър и го въвежда в гостната. След това не му беше особено трудно да се долепи до вратата и да чуе всичко, което двамата си бяха казали.

В края на краищата, Шарлот не очакваше, че някой може да я шпионира.

Той е полудял от мъка старец, който си е съчинил цял куп измислици, с които да си обясни огромната загуба, която е понесъл. Несъмнено заслужава състрадание, но не и да бъде взет на сериозно, нито пък е разумно действията на Съвета да се ръководят от думите на лудите и онези, които не заслужават доверие.

Подът изскърца и Гейбриъл вдигна рязко глава. Сърцето му биеше лудешки. Ако беше Гидеон… брат му би бил ужасен, ако откриеше какво прави сега. Всички биха били ужасени. Младежът си представи нараненото от предателството изражение, което би се изписало върху дребничкото лице на Шарлот, ако тя узнаеше. Недоумяващия гняв на Хенри. А най-ярко виждаше чифт сини очи върху сърцевидно лице, които го гледат разочаровано.

„Може би, Гейбриъл Лайтууд, аз имам вяра във вас.“

Когато отново допря писалката до листа, го стори толкова яростно, че писецът едва не проби хартията.

Неприятно ми е да ви го съобщя, но двамата говориха както за Съвета, така и за вас с огромно неуважение. Очевидно е, че госпожа Брануел негодува срещу онова, което смята за ненужна намеса в плановете й. Тя посрещна с абсолютно доверие невероятните твърдения на господин Старкуедър (като например, че Мортмейн е направил така, че да се роди дете на демон и ловец на сенки — което без съмнение е невъзможно). Изглежда, че бяхте прав и че тя наистина е твърде упорита и податлива на чуждо влияние, за да управлява един Институт както трябва.

Гейбриъл прехапа устни и си заповяда да не мисли за Сесили. Вместо това си представи имението Лайтууд, което му се полагаше по рождение; доброто име на рода Лайтууд — възстановено; брат му и сестра му — в безопасност. Пък и всъщност нямаше наистина да навреди на Шарлот. Ставаше дума само за нейната позиция, не за сигурността й. Консулът нямаше някакви злокобни планове за нея. Несъмнено тя щеше да е по-щастлива в Идрис или в някое провинциално имение, където щеше да гледа как децата й тичат по зелени поляни, вместо непрекъснато да се тревожи за съдбата на всички ловци на сенки.

Макар госпожа Брануел да ви увещава да изпратите отряд ловци на сенки в Кадер Идрис, всеки, който основава действията си върху истерия и мненията на един луд, надали е достатъчно обективен, за да му се има доверие.

Ако се налага, ще се закълна над Меча на смъртните, че всичко това е вярно.

Ваш в името на Разиел,

Гейбриъл Лайтууд

[1] Превод Валери Петров. — Бел.прев. ↑

[2] Цитат от Стария завет, Рут 1:16. — Бел.прев. ↑

16

ПРИНЦЪТ С ЧАСОВНИКОВ МЕХАНИЗЪМ

Любов, любов! Напразно възроптаваш,

преходни тука че били нещата!

Защо тогава слабите оставяш

твой дом и гроб да бъдат на земята?[1]

Пърси Биш Шели, „Стихове: Щом падне лампата и се разбие“

До: Консул Джосая Уейланд

От: Шарлот Брануел

Уважаеми консул Уейланд,

Буквално преди броени мигове получих новини от изключителна важност, които бързам да споделя с вас. Един осведомител, чиято самоличност не мога да ви разкрия точно в този момент, ми съобщи информация, която дава да се разбере, че госпожица Грей не е просто мимолетно хрумване на Мортмейн, а ключът към главната му цел: нашето пълно унищожение.

Той крои планове за създаването на устройства с невиждана досега мощ и дълбоко се боя, че уникалните умения на госпожица Грей ще му помогнат в това начинание. Тя за нищо на света не би искала да ни навреди, ала не знаем на какви заплахи и унижения ще я подложи Мортмейн. От жизненоважно значение е да й се притечем на помощ незабавно, за да спасим не само нея, но и себе си.

С оглед на тази информация, отново ви умолявам да съберете войските, с които разполагате и да ги изпратите към Кадер Идрис.

Искрено ваша и крайно разтревожена,

Шарлот Брануел

Теса се разбуди бавно, сякаш за да дойде в съзнание трябваше да измине дълъг, тъмен коридор и тя пълзеше по него като охлюв, протегнала ръка напред. Най-сетне го достигна и отвори вратата, разкривайки…

Ослепителна светлина. Златни лъчи, не като тези на магическата светлина. Надигна се и се огледа наоколо.

Седеше в простичко месингово легло с мек дюшек, постлан върху обикновен матрак, и дебел пухен юрган, метнат отгоре. Стаята, в която се намираше, изглеждаше така, сякаш беше издълбана в някоя пещера. В нея имаше висок скрин, умивалник със синя кана върху него, както и гардероб, в който, както Теса видя през открехнатата му врата, висяха дрехи. Нямаше прозорци, но за сметка на това имаше камина, в която весело бумтеше огън. От двете страни на камината бяха окачени портрети.

Теса стана от леглото и потръпна, когато босите й крака докоснаха студения под. Не я заболя чак толкова, колкото би могло да се очаква, като се имаше предвид в какво състояние беше тялото й. Погледна надолу и две неща я накараха да се сепне: първо, че не носи нищо друго, освен прекалено голям халат от черна коприна, и второ, че синините и раните й бяха изчезнали почти напълно. Все още беше понатъртена, ала кожата й, бледа на фона на черната коприна, беше гладка. Докосна косата си и усети, че вместо да е сплъстена от кръв и кал, тя бе чиста и падаше меко по раменете й.

Което повдигаше въпроса кой я беше почистил, излекувал и сложил в това легло. Теса не помнеше нищо след схватката си с автоматоните в малката селска къщурка, докато госпожа Блек се смееше. Най-сетне едно от механичните създания я беше стиснало за гърлото и тя бе изгубила съзнание, потъвайки в благословен мрак. И все пак, мисълта за това как магьосницата я съблича и къпе беше ужасяваща, макар и може би не толкова, колкото мисълта, че го прави Мортмейн.

По-голямата част от мебелите в стаята бяха подредени в едната половина на пещерата, докато другата беше почти празна, макар че върху стената се виждаха правоъгълните очертания на черна врата. Един бърз поглед наоколо и тя се отправи натам…

Само за да бъде спряна по средата на стаята с болезнена сила. Тя залитна назад, увивайки се още по-плътно в халата си. Челото й смъдеше, сякаш го беше ударила в нещо. Протегна предпазливо ръка, за да опипа въздуха пред себе си.

И наистина усети нещо твърдо, сякаш между нея и другата половина на стаята се издигаше съвършено прозрачна стъклена стена. Тя долепи длани до нея. Стената може и да беше невидима, но беше твърда като диамант. Плъзна ръце нагоре, чудейки се колко ли беше висока…

— На ваше място не бих се хабил — разнесе се познат студен глас откъм вратата. — Инсталацията минава през цялата пещера, от стена до стена и от пода до тавана. Вие сте напълно изолирана зад нея.

Теса се бе вдигнала на пръсти, ала при тези думи се отпусна и направи крачка напред.

Мортмейн.

Беше точно такъв, какъвто го помнеше. Жилав, не особено висок, със смугло лице и грижливо оформена брада. Необикновено обикновен, с изключение на очите, които бяха студени и сиви като зимна буря. Носеше гълъбовосив костюм, не прекалено официален, а такъв, какъвто един джентълмен би облякъл, за да прекара следобеда в клуба си. Обувките му бяха излъскани до съвършенство.

Теса не каза нищо, само се загърна още по-плътно с черния халат. Той беше огромен и скриваше цялото й тяло, ала без долна риза, корсет, чорапи и турнюр, тя се чувстваше гола и изложена на показ.

— Не изпадайте в паника — продължи Мортмейн. — Не можете да стигнете до мен през стената, но и аз не мога да стигна до вас. Не и без да разваля цялата магия, а това би отнело време. — Той замълча за миг. — Исках да се чувствате по-сигурна.

— Ако сте искали да се чувствам сигурна, щяхте да ме оставите в Института. — Тонът й беше вледеняващ.

Мортмейн не отвърна нищо, само наклони глава на една страна и присви очи насреща й, като моряк, примигващ срещу хоризонта.

— Моите съболезнования за смъртта на брат ви. Никога не съм искал това да се случи.

Теса усети как устните й се извиха в ужасяваща форма. Бяха минали два месеца, откакто Нат бе издъхнал в ръцете й, но тя не беше забравила, нито простила.

— Не искам съжалението ви. Нито благопожеланията ви. Вие го превърнахте в свое оръдие, а после той умря. Вие сте толкова отговорен за смъртта му, колкото и ако го бяхте застреляли на улицата.

— Предполагам, че е безсмислено да изтъквам, че Нат сам ме потърси.

— Той беше просто момче. — На Теса й се искаше да коленичи и да заудря с юмруци по невидимата преграда, ала въпреки това си остана изправена и студена. — Нямаше и двайсет години.

Мортмейн пъхна ръце в джобовете си.

— Имате ли представа какъв беше моят живот като момче? — Тонът му беше така спокоен, сякаш седеше до нея на някоя официална вечеря и бе принуден да поддържа разговора.

Девойката си спомни образите, които беше видяла в съзнанието на Алойзиъс Старкуедър.

Мъжът бе висок, широкоплещест и със зелена като на гущер кожа. Косата му бе тъмна. Детето, което държеше в ръцете си, за разлика от него, изглеждаше съвсем нормално, като всяко друго дете — малко, с пухкави ръчички и розова кожа. Теса знаеше името на мъжа, защото Старкуедър го знаеше.

Джон Шейд.

Шейд вдигна детето върху раменете си, когато през вратата на къщата се изсипаха множество странно изглеждащи метални същества, като сглобени от дете кукли, но с размерите на човек и с кожа от блестящ метал. Съществата не се отличаваха едно от друго. Само че, доста странно все пак, бяха облечени — някои в груби облекла на йоркширски фермери, други в обикновени муселинови рокли. Металните създания се хванаха за ръце и започнаха да се поклащат сякаш танцуваха. Детето се засмя и запляска с ръце.

— Виж добре това, синко — каза мъжът със зелената кожа. — Един ден ще управлявам царство от механични създания като тези, а ти ще си неговият принц.

— Знам, че осиновителите ви са били магьосници — рече Теса — и че са ви обичали. Наясно съм, че баща ви е изобретил съществата с часовников механизъм, които толкова обичате.

— Знаете и какво се случи с тях.

… една разпердушинена стая, в която навсякъде бяха разхвърляни зъбци, палци и зъбчати колела, а мъжът със зелената кожа и жената със синята коса лежаха мъртви сред руините…

Девойката извърна очи.

— Нека ви разкажа за детството си — каза Мортмейн. — Нарекохте ги осиновители, но те бяха толкова мои родители, колкото и цялата кръв на света не би могла да ги направи. Отгледаха ме с обич и грижа, точно както и вашите са отгледали вас. — Той махна към камината и с вцепеняващ шок Теса си даде сметка, че картините, които висяха от двете страни на камината, бяха портрети на собствените й родители: русокосата й майка и баща й с кафяви очи, замислен вид и разкривена вратовръзка. — А след това бяха убити от ловци на сенки. Баща ми искаше да създаде тези красиви автоматони, тези същества с часовников механизъм, както ги наричате. Те щяха да бъдат най-великите машини, изобретявани някога, мечтаеше си той, и щяха да бранят долноземците от ловците на сенки, които редовно ги избиваха и обираха. Виждала сте трофеите в Института на Старкуедър. — Мортмейн буквално изплю последните думи. — Виждала сте парчета от родителите ми. Той държеше кръвта на майка ми в буркан.

И останки от магьосници. Балсамирани ръце със закривени нокти като тези на госпожа Блек. Гладък череп, напълно лишен от плът, наподобяващ човешки, но със зъби на вампир. Стъкленици с помътняла кръв.

Теса преглътна.

„Кръвта на майка ми в буркан.“ Не можеше да каже, че не разбира гнева му. И все пак… помисли си за Джем, чиито родители бяха издъхнали пред очите му, а животът му — съсипан, и въпреки това той никога не беше потърсил отмъщение.

— Да, било е ужасно — каза тя. — Ала не оправдава стореното от вас.

Дълбоко в очите на Мортмейн проблесна нещо: ярост, потушена само след миг.

— Нека ви кажа какво сторих — продължи той. — Създадох армия. Войска, която, след като и последното парченце от мозайката си дойде на мястото, ще бъде непобедима.

— И последното парченце от мозайката…

— Сте вие — довърши Мортмейн.

— Непрекъснато го повтаряте, но отказвате да го обясните — рече Теса. — Изисквате от мен да ви сътруднича, а не ми казвате нищо. Държите ме като пленница тук, господине, но не можете да ме принудите да говоря, нито да ви помогна, ако не искам…

— Вие сте наполовина ловец на сенки и наполовина демон — каза Мортмейн. — Това е първото, което трябва да знаете.

Теса, която бе започнала да се извръща от него, се закова на място.

— Невъзможно. Децата на ловци на сенки и демони винаги са мъртвородени.

— Така е — съгласи се той. — Наистина е така. Кръвта на ловците на сенки и руните по телата им са сигурна смърт за магьосническото дете, растящо в утробата им.

— Майка ми не беше ловец на сенки! — Теса погледна като обезумяла портрета на Елизабет Грей над камината. — Или твърдите, че е лъгала баща ми, че е лъгала всички, през целия си живот…

— Не е знаела — обясни Мортмейн. — Ловците на сенки не са знаели. Не е имало кой да й каже. Баща ми изработи вашия ангел с часовников механизъм. Трябваше да бъде подарък за майка ми. В него има късче от духа на ангел, нещо наистина рядко, което е носил със себе си от времето на кръстоносните походи. Самият механизъм е трябвало да бъде настроен към живота й, така че всеки път, когато я заплашва опасност, ангелът да се намеси и да я защити. Ала баща ми така и не успя да го довърши. Беше убит преди това. — Магистърът закрачи напред-назад. — Разбира се, родителите ми не били избрани нарочно. Старкуедър и другите като него изпитваха удоволствие от това да убиват долноземци, забогатяваха от заграбеното и биха се възползвали и от най-жалкия претекст, за да извършат насилие срещу тях. Ето защо долноземците го ненавиждаха. Когато родителите ми бяха убити, аз се спасих благодарение на елфи, които ме криха, докато ловците на сенки престанаха да ме издирват. — Мъжът си пое глътка въздух. — Години по-късно, когато те решиха да си отмъстят, аз им помогнах. Институтите са защитени от нахлуване на долноземци, но не и на мундани, нито пък, естествено, на автоматони.

Ужасна усмивка изви устните му.

— Именно аз се промъкнах в Института в Йорк с помощта на едно от изобретенията на баща ми и подмених бебето в кошчето с мунданче. Внучката на Старкуедър, Адел.

— Адел — прошепна Теса. — Виждала съм неин портрет.

Съвсем младо момиче с дълга светла коса, облечено в старомодна детска рокля, а огромна панделка увенчаваше малката й глава. Лицето й бе слабо, бледо и болнаво, но очите й бяха блестящи.

— Тя умряла, когато сложили първите руни върху нея — каза Мортмейн със задоволство. — Умряла, пищейки, като толкова много долноземци преди нея от ръцете на ловците на сенки. А ето че сега бяха убили някого, когото обичаха. Подобаващо възмездие.

Теса го погледна с ужас. Как би могъл някой да смята, че мъчителната смърт на едно дете е подобаващо възмездие. В мислите си отново видя Джем, ръцете му — така нежни върху цигулката.

— Елизабет, майка ти, израсна, без да знае, че е ловец на сенки. Не получи руни. Разбира се, аз следях какво се случва с нея, и когато тя се омъжи за Ричард Грей, се постарах да го взема на работа. Вярвах, че липсата й на руни означава, че тя е в състояние да зачене дете, наполовина ловец на сенки и наполовина демон, и за да изпитам теорията си, изпратих при нея един демон, приел образа на баща ви. Тя никога не разбра истината.

Единствено това, че стомахът й беше празен, попречи на Теса да повърне.

— Какво сте изпратили на майка ми? Демон? Аз наполовина демон ли съм?

— Той беше велик демон, ако това е някаква утеха. Повечето от тях някога са били ангели. В собствения си образ той беше доста хубав. — Мортмейн се подсмихна. — Преди майка ти да забременее, години наред бях работил, за да завърша ангела с часовников механизъм на баща си. Успях и когато ти беше зачената, го настроих към твоя живот. Моето най-велико изобретение.

— Но защо майка ми се е съгласила да го носи?

— За да те спаси — отвърна той. — Когато забременя, тя осъзна, че нещо не е наред. Да носиш магьосническа рожба не е като да носиш обикновено дете. Тогава отидох при нея и й дадох ангела с часовников механизъм. Казах й, че ако го носи, медальонът ще опази живота на детето й. Тя ми повярва. А аз не лъжех. Ти си безсмъртна, момиче, но не и неуязвима. Можеш да бъдеш убита. Ангелът е настроен към живота ти; създаден е да те спаси, ако умираш. Възможно е да те е спасил сто пъти, още преди да се родиш, спасявал те е и след това. Спомни си всички пъти, когато си била близо до смъртта. Помисли си за начина, по който той се е намесвал.

Мислите на Теса се върнаха назад и тя видя как ангелът се спуска върху автоматона, който я душеше; как отбива настрани остриетата на създанието, нападнало я край имението Рейвънскар; как й попречи да се разбие върху скалите на дъното на клисурата.

— Ала никога не ме е спасявал от мъчения или рани.

— Не. Защото те са част от човешкото състояние.

— Както и смъртта — рече Теса. — Аз не съм човек, а вие оставихте Сестрите на мрака да ме измъчват. Никога няма да ви го простя. Дори ако успеете да ме убедите, че брат ми сам си е виновен за своята смърт, че гибелта на Томас е оправдана, че омразата ви е основателна, за това никога няма да ви простя.

Мортмейн вдигна кутията в краката си и я обърна с дъното нагоре. Разнесоха се дрънчене и трясък и отвътре изпаднаха зъбчати колелца… зъбчати колелца и палци, и зъбци, метални стружки, покрити с черна течност и най-сетне, отскачайки от върха на купчината като червена гумена топка — една отрязана глава.

Главата на госпожа Блек.

— Унищожих я — заяви той. — За теб. Исках да ти покажа, че съм искрен, госпожице Грей.

— Искрен за кое? — попита Теса. — Защо сте направили всичко това? Защо сте ме създали?

Устните на Мортмейн потръпнаха едва-едва — не беше усмивка, не съвсем.

— По две причини. Първо, за да можеш да раждаш деца.

— Но магьосниците не могат…

— Не — съгласи се Мортмейн. — Но ти не си обикновена магьосница. В твоите вени кръвта на демони и ангели е водила своя собствена небесна битка и ангелите са победили. Ти не си ловец на сенки, но не си и магьосница. Ти си нещо ново, нещо съвършено различно. Ловци на сенки — изплю се той. — Всички хибриди между ловци на сенки и демони умират и нефилимите се гордеят с това, радват се, че кръвта им никога няма да бъде омърсена, а наследството им — опетнено от магия. Ала ти… ти можеш да правиш магии. Можеш да имаш деца, като всяка жена. Ала не и преди да са минали още няколко години, когато съзрееш напълно. Най-великите магьосници на нашето време ме увериха, че е така. Заедно с теб ще поставим началото на нова раса, надарена с красотата на ловците на сенки и без Знакът на магьосниците. Раса, която ще прекърши арогантността на ловците на сенки, като ги измести от този свят.

Краката на Теса се подкосиха и тя се свлече на пода, а халатът се разстла около нея като черна вода.

— Искате… искате да ме използвате, за да ви раждам деца?

Сега вече Мортмейн се усмихна широко.

— Не съм някой безсрамен тип. Предлагам ти брак. Винаги съм го предвиждал така. — Той махна с ръка към жалката купчинка от нащърбен метал и плът, която бе останала от госпожа Блек. — Бих предпочел да участваш доброволно, ако е възможно. И ти обещавам, че ще постъпя по същия начин с всичките ти врагове.

„Враговете ми.“ Теса си помисли за Нат, сключил окървавена ръка около нейните в скута й, докато издъхваше. Отново си спомни Джем, който никога не беше проклинал съдбата си, а я бе посрещнал безстрашно; за Шарлот, която ридаеше заради смъртта на Джесамин, въпреки че Джеси я беше предала; и разбира се, за Уил, който бе сложил сърцето си в краката им, на нея и Джем, защото ги обичаше повече от себе си.

В света имаше човешка доброта, помисли си тя… преплетена с желания и мечти, съжаления и горчивина, негодувание и жажда за власт, ала все пак я имаше, а Мортмейн никога нямаше да я види.

— Никога няма да разберете — заяви тя. — Казвате, че строите, че изобретявате, но аз познавам един изобретател — Хенри Брануел — и вие изобщо не приличате на него. Той вдъхва живот, а вие унищожавате. А сега идвате с още един мъртъв демон, сякаш ми носите цветя, а не смърт. Вие нямате съвест, господин Мортмейн, никаква човечност и съчувствие. Дори да не го бях знаела преди, щях да го разбера без съмнение от начина, по който се опитахте да използвате болестта на Джеймс Карстерс, за да ме принудите да дойда тук. Въпреки че умира заради вас, той отказа да ме пусне… отказа да приеме вашия уин фен. Така постъпват добрите хора.

Теса видя изражението, изписало се върху лицето му. Разочарование. Задържа се там само за миг, преди да бъде заменено от проницателен поглед.

— Отказал е да те пусне? Значи не съм те преценил погрешно — щяла си да го направиш. Щяла си да дойдеш при мен, от любов.

— Не от любов към вас.

— Не — съгласи се той замислено. — Не към мен.

След това извади от джоба си предмет, който Теса разпозна начаса.

Погледна часовника, висящ на златната си верижка. Определено не беше навит. Стрелките явно отдавна не се въртяха, спрели на полунощ. С елегантен шрифт на гърба му бяха изписани инициалите Дж. Т. Ш.

— Казах, че си създадена по две причини — продължи Мортмейн. — Тази е втората. В света има и други превъплъщенци: демони и магьосници, които могат да приемат чужд външен вид. Ала единствено ти си в състояние наистина да се превърнеш в някого. Този часовник принадлежеше на баща ми. Джон Тадиъс Шейд. Умолявам те да го вземеш и да се превъплътиш в баща ми, за да поговоря с него още веднъж. Ако го сториш, ще изпратя всички количества уин фен, с които разполагам (а те са значителни) на Джеймс Карстерс.

— Той няма да го приеме — заяви Теса незабавно.

— И защо не? — Тонът на Мортмейн беше рационален. — Ти вече не си условието за получаване на лекарството. То ще бъде подарък. Да отхвърлиш предложението ми би било глупаво и безсмислено. А ако го приемеш, може да спасиш живота му. Какъв е отговорът ти, Теса Грей?

Уил, Уил, събуди се.

Беше гласът на Теса, в това нямаше съмнение, и той накара ловеца на сенки да се изправи в седлото. Сграбчи гривата на Балиос, за да се задържи, и се огледа наоколо със замъглени очи. Беше оставил Уелшпул и англо-уелската граница зад гърба си някъде призори. Не помнеше почти нищо от пътуването си, само безкрайна, мъчителна поредица от места: Нортън, Атчъм, Емстри, Уийпинг Крос. Беше отбил коня си край Шрусбъри и най-сетне приближаваше границата и хълмовете на Уелс в далечината. На ранната утринна светлина те имаха призрачен вид, обгърнати в мъгла, която бавно се бе разсеяла, докато слънцето се издигаше в небето.

Предполагаше, че е близо до Лангадфан. Беше красив път, построен върху древен римски маршрут, ала земите около него бяха почти необитавани, ако не се брояха фермите, които се мяркаха тук-там, а самият той сякаш се простираше до безкрай, по-необхватен и от сивото небе отгоре. В странноприемницата „Кан Офис“[2] Уил се насили да спре и да хапне нещо, но само за броени минути. Пътуването беше единственото, което имаше значение.

Сега, когато вече беше в Уелс, усещаше как нещо във вените го тегли към родното му място. Въпреки всички приказки на Сесили, досега така и не бе почувствал тази връзка в себе си… не и докато отново не бе вдишал уелски въздух и не бе спрял очи върху цветовете на Уелс: зеленото на хълмовете, сивото на шистовите плочи и небето, белите петънца на овцете сред тревата. Борове и дъбове тъмнееха като изумруди в далечината, по-нависоко, ала край пътя растителността беше зелено-сивкава и жълтеникаво-кафява.

Докато Уил навлизаше все по-навътре, меките вълни на хълмовете започнаха да стават по-резки, пътят — по-стръмен, а слънцето се заспуска към ръба на далечните планини. Сега вече знаеше къде е; разбра, когато навлезе в долината Дави и планините се издигнаха пред него, остри и назъбени. От лявата му страна беше върхът Кар Афрон, купчина от шист и чакъл, като накъсана сива паяжина, ширнала се край него. Пътят беше стръмен и дълъг и като пришпори Балиос, Уил се отпусна прегърбен в седлото и против волята си потъна в дрямка. Присъниха му се Сесили и Ела, които тичаха по склоновете на хълмове, доста подобни на тези, и го викаха: „Уил! Ела и потичай с нас, Уил!“ А после в съня му се появи Теса, протегнала ръце към него и той разбра, че не може да спре, не и докато не стигне до нея. Дори ако тя никога не го гледаше по този начин наяве, дори и ако мекотата в очите й беше за някой друг. А от време на време, като сега, пъхаше ръка в джоба и сключваше пръсти около нефритения медальон в него.

Изведнъж нещо го удари силно отстрани и той изпусна медальона, докато падаше тежко върху затревените скали край пътя. Остра болка плъзна по ръката му, ала успя да се изтърколи тъкмо навреме, за да избегне Балиос, който също се сгромоляса до него. Отне му един задъхан миг, докато си даде сметка, че не са ги нападнали. Конят му, твърде изтощен, за да направи дори още една крачка, бе рухнал под него.

Уил се надигна на колене и изпълзя до жребеца. Запотен, покрит с пяна, черният ат вдигна жално очи към ездача си, когато той се приближи и обви ръка около врата му.

— Балиос, Балиос… — прошепна младежът, милвайки гривата на коня. — Съжалявам. Не биваше да яздя по този начин.

Сякаш отново видя Хенри, след като беше купил двата жребеца и се чудеше как да ги нарече. Тъкмо Уил беше предложил тези имена: Балиос и Ксантос, като безсмъртните коне на Ахил. „Двамата ние сега ще летим със Зефира наравно, който е, казват, най-бързият вятър в простора.“[3]

Онези коне бяха безсмъртни, но не и този. Бе по-силен и по-бърз от обикновен кон, но силите на всяко живо същество си имат своя предел. Уил, на когото започна да му се вие свят, се отпусна на земята, зареял поглед към небето, което бе като сив чаршаф, опънат над него, набразден тук-таме от черни облаци.

Някога, в краткия промеждутък между вдигането на „проклятието“ и мига, в който бе научил за годежа на Теса и Джем, си бе представял как довежда момичето в Уелс, за да й покаже местата, в които беше отраснал. Мислил си бе да отиде с нея в Пембрукшър, да се разходят по носа Сейнт Дейвидс Хед и да се любуват на цветята, растящи на върха на скалата, да видят синьото море от Тенби и да събират мидени черупки по брега. Всичко това му се струваше като далечни фантазии на едно дете сега, когато пред него се простираше единствено пътят, в края на който, след дълга езда и изтощение, може би го очакваше смърт.

Уил отново потупа успокояващо Балиос и се надигна на колене, а после се изправи на крака. Борейки се с пристъпа на замайване, той докуцука до ръба на хребета и погледна надолу.

Под него се простираше малка долина, в която се гушеше миниатюрно каменно селце. Той откачи стилито от колана си и нарисува руна за виждане върху лявата си китка. С нейна помощ успя да различи, че селцето има площад и малка църква. Почти сигурно щеше да има и хан или друго място, където да може да се подслони за през нощта.

Цялото му сърце крещеше да продължи, да довърши започнатото — от целта му едва ли го деляха повече от двайсет мили — ала ако продължеше, не само щеше да убие коня си, но и когато пристигнеше в Кадер Идрис, нямаше да е в състояние да се бие с когото и да било. Обърна се към Балиос и с добре премерена смесица от увещания и шепи овес успя да го накара да се изправи. Взел юздите в ръка и примижал срещу залеза, той поведе жребеца към селото в подножието на хълма.

Столът, на който седеше Теса, имаше висока облегалка с дърворезба и масивни гвоздеи, чиито главички я убиваха. Върху широко писалище пред нея, в едната част на което бяха натрупани книги, имаше бели листове, мастилница и перо, а до хартията почиваше джобният часовник на Джон Шейд.

От двете й страни стоеше по един внушителен автоматон. Почти никакво усилие не беше положено, за да им се придаде човешки вид. Бяха почти триъгълни и от телата им стърчаха дебели ръце, които завършваха с наточени като бръсначи остриета. Създанията бяха достатъчно плашещи, но Теса неволно си помисли, че ако Уил беше тук, щеше да изкоментира, че приличат на репи и вероятно дори би съчинил песен за това.

— Вземи часовника — каза Мортмейн. — И се превъплъти.

Той седеше насреща й в стол като нейния, със същата висока, извита облегалка. Намираха се в друга пещерна стая, в която я бяха довели автоматони. Единствената светлина идваше от огромното огнище, достатъчно голямо, за да може в него да бъде опечена цяла крава. Лицето на Магистъра беше в сянка, пръстите му бяха сплетени под брадичката.

Теса вдигна часовника, тежък и хладен в ръцете й, и затвори очи.

Разполагаше единствено с думата на Мортмейн, че е изпратил уин фена, ала въпреки това му вярваше. В крайна сметка, защо да не го направи? Какво значение имаше за него дали Джем Карстерс ще живее малко по-дълго? Уин фенът беше просто средство, с което да я принуди да дойде при него и ето че тя беше тук, със или без уин фен.

Девойката го чу как изсъска през зъби и още по-здраво стисна часовника. Изведнъж той сякаш затуптя в ръката й, така както понякога правеше ангелът й с часовников механизъм, сякаш притежаваше свой собствен живот, заключен в него. Теса усети как ръката й подскочи и в следващия миг промяната вече я беше завладяла, без да се налага тя да я предизвиква, както ставаше обикновено. Ахна тихичко, почувствала как я помита като бурен вятър, повличайки я със себе си, и ето че Джон Шейд беше около нея, присъствието му — обгърнало нейното. Болка в ръката я накара да пусне часовника и той тупна на бюрото, но превъплъщаването вече не можеше да бъде спряно. Раменете й се разшириха под халата, пръстите й позеленяха, а после цветът плъзна и по останалата част от тялото й, като меден окис по бакър.

Тя вдигна рязко глава. Чувстваше тежест, сякаш я притискаше някакъв огромен товар. Сведе поглед надолу и видя, че има масивни мъжки ръце с тъмнозелена кожа и големи, извити длани. В гърдите й припламна паника — мъничка искрица насред необхватна бездна от мрак. Никога досега не се бе изгубвала така напълно в промяната.

Мортмейн се бе изправил в стола си и я гледаше втренчено; устните му бяха стиснати, очите му грееха със сурова, мрачна светлина.

— Татко — каза той.

Теса не отговори. Не беше в състояние да отговори. Гласът, който се надигна в нея, не беше нейният — бе този на Шейд.

— Моят принц с часовников механизъм — каза Шейд.

Светлината в очите на Мортмейн се усили и той се приведе напред, побутвайки нетърпеливо листовете към Теса.

— Татко, трябва ми помощта ти, и то бързо. Разполагам с Пиксис, както и със средство да го отворя. Имам телата на автоматоните. Липсва ми единствено магията, която ти създаде, магията за свързване. Напиши ми я и тогава ще разполагам и с последното късче от мозайката.

Искрицата паника в Теса се усилваше. Това не беше трогателна среща между баща и син. Имаше нещо, от което Мортмейн се нуждаеше, нещо, което искаше да получи от магьосника Джон Шейд. Тя започна да се съпротивлява, да се мъчи да се отскубне от промяната, но въпреки че Джон Шейд беше мъртъв, волята му стискаше нейната в стоманена хватка, задържайки я пленена в тялото му и подтиквайки я към действие. Ужасена, Теса видя как собствената й ръка се протяга към перото, потапя връхчето в мастилото и започва да пише.

Писецът заскърца по хартията. Мортмейн се приведе напред, задъхан, сякаш тичаше. Зад него пламъците пращяха в огнището, високи и оранжеви.

— Това е — каза той, прокарвайки език по долната си устна. — О, да, виждам как ще се получи. Най-сетне. Точно това е.

Девойката гледаше с широко отворени очи. Онова, което излизаше изпод перото й, приличаше на порой от безсмислици: цифри, знаци и символи, които тя не разбираше. Отново опита да се съпротивлява, но успя единствено да зацапа страницата, а после перото отново заскърца по хартията. Ръката, която го държеше, трепереше яростно, ала символите продължаваха да се леят. Теса прехапа устната си — силно, а после още по-силно. Усети вкус на кръв в устата си; малко от алената течност капна върху листа, но перото продължи да пише през нея, размазвайки я върху хартията.

— Това е — повтори Мортмейн. — Татко…

Писецът на перото се счупи със звук, който изтрещя като изстрел и отекна между стените на пещерата. Строшеното перо изпадна от ръката на момичето и тя се отпусна изтощено в стола си. Зеленият цвят на кожата й избледняваше, тялото й се смаляваше, собствената й кестенява коса падаше по раменете й. Все още усещаше вкус на кръв в устата си.

— Не — ахна тя, посягайки към листовете. — Не…

Ала движенията й бяха забавени от болката и промяната и Мортмейн я изпревари. Смеейки се, той ги сграбчи изпод ръката й и се изправи.

— Много добре. Благодаря ти, малка моя магьоснице. Даде ми всичко, от което се нуждая. Автоматони, отведете госпожица Грей в стаята й.

Една метална ръка се сключи около задната част на халата й и я повдигна на крака. Светът се залюля пред нея. Тя видя как Мортмейн се пресегна и като взе златния часовник, който беше паднал върху бюрото, се усмихна с хищна, жестока усмивка.

— Ще те накарам да се гордееш с мен, татко — каза той. — Изобщо не се съмнявай.

Неспособна да гледа повече, Теса затвори очи.

„Какво направих?“, помисли си тя, докато автоматонът я побутваше към вратата. „Господи, какво направих?“

[1] Превод Илия Люцканов. — Бел.прев. ↑

[2] Сграда в Лангадфан, датираща от XVII век; първоначално изпълнява функциите на пощенски клон, а по-късно е превърната в странноприемница; съществува и до днес. — Бел.прев. ↑

[3] Откъс от „Илиада“, превод Александър Милев и Блага Димитрова. — Бел.прев. ↑

17

ПО-ВИСШЕ БЛАГОРОДСТВО ОТ ДОБРО СЪРЦЕ

По-висше благородство няма от добро сърце,

от титла повече душата чиста струва

и силна вяра — повече от синя кръв.

Алфред, лорд Тенисън, „Лейди Клара Виър де Виър“

Шарлот беше навела тъмната си глава над едно писмо, когато Гейбриъл прекрачи прага. В гостната беше студено, огънят беше догорял в камината и той се почуди защо Софи не го беше запалила наново… Твърде много тренировки. Баща му не би търпял подобно нещо. Той харесваше прислужници, обучени да се бият, но предпочиташе да овладеят това умение, преди да постъпят на служба при него.

Шарлот вдигна поглед.

— Гейбриъл.

— Искала си да ме видиш. — Младежът се постара да звучи възможно най-нормално. Не можеше да се отърве от чувството, че тъмните очи на ръководителката на Института са в състояние да надникнат в него, сякаш беше направен от стъкло. Погледът му се стрелна към листа на бюрото й. — Какво е това?

Шарлот се поколеба.

— Писмо от консула. — Устните й се свиха в тънка, нещастна черта. Тя погледна надолу и въздъхна. — Всичко, което съм искала някога, е да ръководя този Институт така, както го правеше баща ми. И през ум не ми е минавало, че ще бъде толкова трудно. Отново ще му пиша, но… — Не довърши и извика върху устните си напрегната, изкуствена усмивка. — Но не те помолих да дойдеш, за да говоря за себе си. Гейбриъл, напоследък изглеждаш уморен и напрегнат. Знам, че всички сме тъжни и се боя, че в мъката си сме забравили твоята… ситуация.

— Моята ситуация?

— Баща ти — поясни тя и като стана от стола, се приближи до него. — Несъмнено скърбиш за него.

— А Гидеон? — попита той. — Той беше и негов баща.

— Брат ти отдавна оплака баща си — каза Шарлот и Гейбриъл с изненада установи, че тя е застанала до лакътя му. — За теб раната е прясна и болезнена. Не искам да си помислиш, че съм забравила.

— След всичко, което се случи… — каза младежът, чието гърло бе започнало да се свива от объркване… както и още нещо, в което предпочиташе да не се вглежда твърде отблизо. — След Джем и Уил, и Джесамин, и Теса, след като обитателите на Института намаляха почти наполовина, искаш да ме увериш, че не си забравила за мен?

Шарлот сложи ръка на рамото му.

— Тези загуби не омаловажават твоята…

— Не може да бъде. Не може да искаш да ме утешиш. Караш ме да призная дали съм верен на баща си, или на Института…

— Гейбриъл, не. Нищо такова.

— Не съм в състояние да ти дам отговора, който искаш — заяви момчето. — Не мога да забравя, че той остана с мен. Майка ми умря… Гидеон си тръгна… а Татяна е безполезна глупачка… никога не е имало никой друг, който да ме отгледа, а аз нямах нищо, единствено татко, само ние двамата, а сега ти и Гидеон очаквате от мен да го презирам, но аз не мога. Той ми беше баща и аз… — Гласът на Гейбриъл му изневери.

— Ти го обичаше — нежно довърши Шарлот. — Знаеш ли, помня те като малко момче. Познавах и майка ти. Както и брат ти, винаги до теб. Спомням си и ръката на баща ти върху твоето рамо. Ако това има някакво значение за теб, наистина вярвам, че и той те обичаше.

— Няма значение. Защото аз го убих — каза младежът с треперещ глас. — Забих стрела в окото му… пролях кръвта му. Отцеубийството…

— Не беше отцеубийство. Това вече не беше баща ти.

— Ако не е бил татко, ако не съм сложил край на живота му, тогава къде е той? — прошепна Гейбриъл. — Къде е баща ми? — Почувства как Шарлот го придърпва към себе си, за да го прегърне майчински, държейки го в обятията си, докато той хлипаше на рамото й, усетил вкуса на сълзи в гърлото си, ала неспособен да ги пролее. — Къде е баща ми? — повтори и когато Шарлот го прегърна още по-здраво, той усети стоманената твърдина на ръцете й, силата, с която го държеше, и се зачуди как изобщо му беше минало през ума, че тази дребничка жена е слаба.

До: Шарлот Брануел

От: Консул Джосая Уейланд

Уважаема госпожо Брануел,

Осведомител, чиято самоличност не можете да ми разкриете точно в този момент? Осмелявам се да предположа, че няма никакъв осведомител и че всичко това е ваша измислица, целяща да ме убеди в правотата ви.

Ако обичате, престанете да се държите като папагал, повтаряйки глупашки и до втръсване: „Незабавно да тръгнем срещу Кадер Идрис“, и вместо това ми покажете, че изпълнявате задълженията си като ръководител на Института в Лондон. В противен случай, боя се, ще трябва да предположа, че сте неспособна да го правите и ще бъда принуден да ви освободя от този товар.

Като знак на вашето подчинение, настоявам напълно да престанете да говорите по този въпрос и да не се обръщате към който и да било член на Анклава с молба да се присъедини към вас в безплодното ви начинание. Ако науча, че сте повдигнали този въпрос пред който и да било нефилим, ще го сметна за най-сериозно неподчинение и ще действам подобаващо.

Джосая Уейланд,

Консул на Клейва

Софи беше донесла писмото по време на закуската. Шарлот го беше отворила с ножа си за масло, разчупвайки печата на Уейланд (подкова с буквата „К“ за консул, под нея) и едва не го беше скъсала в нетърпението си да го прочете.

Всички около масата я наблюдаваха, Хенри — с тревога по интелигентното, открито лице, когато върху скулите на жена му бавно избиха две тъмночервени петна, докато очите й пробягваха по редовете. Останалите стояха като вкаменени над храната си и Сесили неволно си помисли колко странна бе гледката на групичка мъже, затаили дъх в очакване на реакцията на една жена.

Макар и групичка мъже, която бе по-малобройна, отколкото би трябвало. Отсъствието на Уил и Джем беше като прясна рана, чисто, бяло порязване, в което все още не беше избила кръв, шокът — едва ли не прекалено скорошен за болка.

— Какво има? — обезпокоено попита Хенри. — Шарлот, скъпа…

Тя прочете писмото на глас, с безстрастния ритъм на метроном. Когато свърши, побутна листа настрани, като продължаваше да се взира в него.

— Просто не мога… — започна. — Не разбирам.

Хенри беше пламнал под луничките си.

— Как смее да ти пише така! — каза той неочаквано яростно. — Как смее да се обръща към теб по този начин, да отхвърля тревогите ти с толкова лека ръка…

— Може би има право. Може би е луд. Може би всички ние сме луди — каза Шарлот.

— Не сме! — възкликна Сесили и видя как Гейбриъл й хвърли кос поглед. Трудно й беше да разгадае изражението му. Беше ужасно бледен още с появата си в трапезарията и почти не беше проговорил, нито пък хапнал. Вместо това се взираше в покривката на масата, сякаш в нея се съдържаха отговорите на всички въпроси във вселената. — Магистърът е в Кадер Идрис. Сигурна съм в това.

Гидеон се беше намръщил.

— Вярвам ти — каза той. — Всички ти вярваме, ала без одобрението на консула, въпросът не може да бъде поставен пред Съвета, а без Съвета няма откъде да получим помощ.

— Порталът е почти готов — каза Хенри. — Когато това стане, за броени секунди ще мога да прехвърля в Кадер Идрис толкова ловци на сенки, колкото е необходимо.

— Само че няма да има ловци на сенки, които да прехвърляме — каза Шарлот. — Вижте, ето тук консулът ми забранява да повдигам този въпрос пред когото и да било от Анклава. Неговата власт превъзхожда моята. Наруша ли подобна заповед… можем да изгубим Института.

— Е, и? — разгорещено се намеси Сесили. — Да не би да държиш повече на поста си, отколкото на Уил и Теса?

— Госпожице Херондейл — започна Хенри, но съпругата му му даде знак да замълчи.

Изглеждаше ужасно уморена.

— Не, Сесили, не е това, ала Институтът ни дава защита. Без него шансовете ни да помогнем на Уил и Теса сериозно ще пострадат. Като ръководител на Института мога да им осигуря помощ, на каквато няма да съм способна като обикновен ловец на сенки…

— Не — обади се Гейбриъл изведнъж. Беше бутнал чинията си настрани; тънките му пръсти, когато махна с ръка, бяха побелели от напрежение. — Не можеш да го направиш.

— Гейбриъл? — въпросително подхвърли Гидеон.

— Няма да мълча повече. — Младежът се изправи, сякаш възнамеряваше да държи реч или да избяга от стаята, Сесили не беше сигурна кое от двете. Измъчените му зелени очи се обърнаха към Шарлот. — В деня, в който консулът беше тук и отведе мен и брат ми за разпит, той ни заплашва, докато не се съгласихме да те шпионираме и да му докладваме.

Шарлот пребледня, Хенри понечи да се изправи, а Гидеон направи умолителен жест.

— Шарлот — каза той. — Ние така и не го сторихме. Не му казахме и дума. Или поне нищо, което да е вярно — поправи се той, оглеждайки лицата на останалите, които се взираха в него. — Само лъжи. Насочване в погрешна посока. Две писма му бяха достатъчни, за да ни остави на мира. Разбра, че е безсмислено.

— Вярно е, госпожо — обади се тихичък глас от ъгъла на стаята.

Софи. Сесили почти не я беше забелязала, застанала там с пребледняло лице под бялата шапчица.

— Софи! — Хенри звучеше напълно потресен. — Ти си знаела?

— Да, но… — Гласът на прислужницата трепереше. — Той ги заплашил с ужасни неща, господин Брануел. Казал им, че ще изличи името Лайтууд от регистрите на ловците на сенки, че ще изхвърли Татяна на улицата. И въпреки това те не му казаха нищо. Когато престана да ги притиска за информация, реших, че му е станало ясно, че няма нищо за откриване и се е отказал. Толкова съжалявам. Аз…

— Тя не искаше да ви навреди — отчаяно се намеси Гидеон. — Моля ви, не обвинявайте Софи за това!

— Не я обвинявам. — Шарлот местеше тъмните си очи между братята Лайтууд и Софи. — Но предполагам, че има и още нещо, нали?

— Това е всичко, наистина… — започна по-големият брат.

— Не — прекъсна го Гейбриъл. — Не е. Гидеон, когато ти казах, че консулът повече не иска да му докладваме за Шарлот, те излъгах.

— Какво? — Гидеон изглеждаше ужасен.

— В деня на нападението той ме дръпна настрани, за да говорим насаме — обясни младежът. — Каза, че ако му помогна… ако открия някое нарушение на Шарлот, ще ни върне имението Лайтууд, ще възстанови честта на фамилното ни име, ще покрие стореното от баща ни… — Той си пое дълбоко дъх. — И аз му отговорих, че ще го направя.

— Гейбриъл — простена Гидеон и зарови лице в ръцете си. Малкият му брат изглеждаше така, сякаш едва се държи на крака и всеки миг ще му прилошее. Разкъсвана между съжаление и ужас, Сесили си припомни онази нощ в тренировъчната стая, когато му беше казала, че има вяра в него и е сигурна, че ще вземе правилните решения.

— Ето защо изглеждаше толкова уплашен, когато те повиках да говорим по-рано — каза Шарлот, приковала поглед в Гейбриъл. — Решил си, че съм те разкрила.

Хенри отново понечи да се изправи. Приятното му, открито лице беше потъмняло от първия пристъп на истински гняв, който Сесили бе виждала върху него.

— Гейбриъл Лайтууд — каза той. — Никога не си видял друго, освен добрина от жена ми, а ето как й се отплащаш.

Шарлот сложи успокоително ръка върху тази на съпруга си.

— Хенри, почакай. Гейбриъл, какво си направил?

— Подслушах разговора ти с Алойзиъс Старкуедър — призна момчето с приглушен глас. — След това написах писмо на консула и му казах, че основаваш искането си за изпращане на отряд в Уелс върху думите на един луд, че си доверчива и твърдоглава…

Очите на Шарлот се впиваха пронизващо в Гейбриъл и Сесили си помисли, че за нищо на света не би искала да попадне под този поглед.

— Написал си го — каза тя. — А изпрати ли го?

Гейбриъл си пое дъх, дълбоко и накъсано.

— Не. — Той бръкна в ръкава си, извади сгънат лист и го хвърли на масата. Сесили се взря в него и видя, че е изпоцапан с отпечатъци от пръсти, а краищата му са омачкани, сякаш беше сгъван и разгъван безброй пъти. — Не можах да го направя. Нищо не съм му казал.

Сесили изпусна дъха, който до този миг дори не си бе дала сметка, че е сдържала.

Софи издаде тих звук и тръгна към Гейбриъл, който изглеждаше така, сякаш се съвзема след удар в стомаха. Без нито за миг да изгуби спокойствието, което беше запазила от самото начало, Шарлот се пресегна, взе писмото, хвърли му един поглед и отново го върна на масата.

— Защо не си го изпратил? — попита тя.

Очите на младежа срещнаха нейните и двамата си размениха особен поглед, с който сякаш споделяха нещо, известно само на тях.

— Имах си причини да размисля.

— Защо не дойде при мен? — каза Гидеон. — Гейбриъл, ти си ми брат…

— Не можеш да вземаш всички решения в живота ми, Гидеон. Понякога трябва сам да избирам. Като ловци на сенки от нас се очаква да бъдем самопожертвувателни. Да умираме за мунданите, заради Ангела и най-вече — един за друг. Това са нашите принципи. Шарлот живее в съответствие с тях. Татко никога не го е правил. Дадох си сметка, че съм грешал, поставяйки верността към семейството над принципи, над всичко. Дадох си сметка също така, че консулът греши за Шарлот. — Гейбриъл млъкна рязко, свил устни в тънка, бледа черта. — Консулът грешеше. — Той се обърна към ръководителката на Института. — Не мога да върна назад нито стореното, нито онова, което възнамерявах да извърша. Не знам и как бих могъл да изкупя съмненията си спрямо твоята власт, нито пък неблагодарността, с която ти се отплатих за добрината. Само мога да ти кажа това, което знам: че не бива да очакваш одобрението на консул Уейланд, защото той никога няма да ти го даде. Никога няма да изпрати отряд срещу Кадер Идрис заради теб, Шарлот. Няма да приеме никой план, измислен от теб. Иска да бъдеш махната от Института. Заменена.

— Но именно той ме назначи на този пост — каза тя. — Подкрепи ме…

— Защото е мислел, че ще бъдеш слаба — обясни Гейбриъл. — Защото вярва, че жените са слаби и лесни за манипулиране, ала ти не си се оказала такава и това е провалило всичките му планове. Не просто иска да те дискредитира, нуждае се от това. Достатъчно ясно даде да се разбере, че дори да не открия никакво нарушение от твоя страна, разполагам със свободата да си измисля лъжа, която да те осъди. Стига само да е достатъчно убедителна.

Шарлот сви устни.

— Значи никога не е имал вяра в мен — прошепна тя. — Никога.

Хенри още по-здраво стисна ръката й.

— А би трябвало. Подценил те е, но това не е трагедия. Да докажеш, че си по-добра, по-умна и по-силна, отколкото някой е очаквал, е триумф.

Шарлот преглътна и за миг Сесили се зачуди какво ли би било някой да я гледа така, както господин Брануел гледаше съпругата си — сякаш тя бе най-прекрасното чудо на света.

— Какво да правя?

— Това, което смяташ за най-добро, Шарлот, скъпа — отвърна Хенри.

— Ти си глава на Анклава и на Института — каза Гейбриъл. — Ние имаме доверие в теб, дори ако консулът няма. — Той наклони глава на една страна. — От днес нататък имаш моята лоялност. Ако това означава нещо за теб.

— Означава, и то много — отвърна тя и в гласа й имаше нещо, някакъв тих авторитет, от който на Сесили й се прииска да се изправи и също да заяви своята лоялност, само и само за да почувства балсама на одобрението на Шарлот. Никога не би могла да изпита същото по отношение на консула, помисли си тя.

„И точно затова той я мрази“, каза си тя. „Защото Шарлот е жена и въпреки това събужда лоялност така, както той никога не би могъл.“

— Ще действаме така, сякаш консулът не съществува — продължи Шарлот. — Ако наистина е решил да ме свали от поста ми, значи няма какво да пазя. Трябва просто да направим онова, което се налага, преди той да е имал възможност да ни попречи. Хенри, кога ще завършиш изобретението си?

— Утре — отвърна съпругът й незабавно. — Ще работя цяла нощ…

— Това ще бъде първото му използване — обади се Гидеон. — Не е ли малко рисковано?

— Не разполагаме с друг начин да стигнем в Уелс навреме — каза Шарлот. — След като изпратя съобщението си, ще имаме съвсем малко време, преди консулът да се появи, за да ме освободи от задълженията ми.

— Какво съобщение? — попита Сесили объркано.

— Съобщението, което ще разпратя до всички членове на Клейва — отвърна Шарлот. — Незабавно. Не на Анклава. На Клейва.

— Ала единствено консулът има право… — започна Хенри, а после затвори уста. — А!

— Ще им опиша реалната ситуация и ще ги помоля за съдействие. Не съм сигурна на какво мога да разчитам, но несъмнено поне някои ще застанат на наша страна.

— Аз ще застана на ваша страна — оповести Сесили.

— Както и аз, разбира се — добави Гейбриъл. Изражението му беше примирено, нервно, преценяващо, решително и Сесили никога не го беше харесвала повече.

— И аз — заяви Гидеон. — Макар че… — разтревоженият му поглед се плъзна покрай брат му. — Ние сме едва шестима, при това един от нас все още не е обучен както трябва, срещу кой знае колко многочислените сили на Мортмейн… — Сесили усети, че се раздвоява между удоволствието да я смятат за една от тях, и раздразнението, че според него все още не е обучена както трябва. — Може да се окаже самоубийствена мисия.

— Може да имате само шестима ловци на сенки на своя страна, но разполагате с деветима бойци — разнесе се отново тихият глас на Софи. — Аз съм обучена и бих искала да се бия заедно с вас. Същото важи за Бриджет и Сирил.

Шарлот изглеждаше едновременно зарадвана и учудена.

— Но, Софи, та ти съвсем наскоро започна да се обучаваш…

— Тренирам по-дълго от госпожица Херондейл — изтъкна Софи.

— Сесили е ловец на сенки…

— Госпожица Колинс има природна дарба. — Гидеон говореше бавно, видимо раздвоен. Не искаше Софи да се бие, да се излага на опасност, но едновременно с това не можеше да лъже за способностите й. — Би трябвало да й се позволи да се Извиси и да стане ловец на сенки.

— Гидеон… — сепнато започна Софи, ала Шарлот вече я гледаше с проницателни тъмни очи.

— Това ли искаш, Софи, мила? Да се Извисиш?

— Аз… — заекна девойката. — Винаги съм го искала, госпожо Брануел, но не и ако това би означавало да напусна службата си при вас. Вие винаги сте били толкова мила с мен и за нищо на света не бих искала да ви се отплатя, като ви изоставя…

— Глупости — каза Шарлот. — Винаги мога да си намеря нова прислужница, но не и друга Софи. Ако си искала да станеш ловец на сенки, трябваше да ми кажеш, моето момиче. Можех да отида при консула преди отношенията ни да се влошат. Все пак, когато се върнем… — Тя замълча и Сесили сякаш чу неизречени думи, скрити под тези, които бе изрекла: ако се върнем. — Когато се върнем, ще те предложа за Извисяване — довърши ръководителката на Института.

— Аз също ще я подкрепя — добави Гидеон. — В крайна сметка, сега мястото на баща ми в Съвета е мое… приятелите му ще се вслушат в думите ми. Те все още дължат лоялност на семейството ни… пък и как иначе бихме могли да се оженим?

— Какво? — Гейбриъл направи толкова рязък жест, че без да иска събори най-близката чиния на пода, където тя се пръсна на парчета.

— Да се ожениш? — каза Хенри. — Смяташ да се ожениш за приятелите на баща ти в Съвета? За кого по-точно?

Лицето на Гидеон беше придобило странен зеленикав цвят. Очевидно не бе възнамерявал да остави тези думи да му се изплъзнат и сега, когато ги беше изрекъл, не знаеше какво да прави. Взираше се в Софи ужасено, но по нищо не личеше, че тя би могла да му помогне — самата тя изглеждаше напълно слисана, като риба, озовала се изведнъж на сухо.

Сесили се изправи и пусна салфетката в чинията си.

— Много добре — заяви тя, придавайки на гласа си онзи заповеднически тон, който майка й използваше, когато искаше нещо да се свърши в къщата. — Всички да излязат от стаята.

Шарлот, Хенри и Гидеон понечиха да се изправят и Сесили вдигна ръце в отчаян жест.

— Не вие, Гидеон Лайтууд! Честно! А вие — при тези думи тя посочи Гейбриъл — стига сте зяпали! И се размърдайте.

И като го улови за гърба на якето, тя почти го издърпа от стаята. Хенри и Шарлот ги следваха по петите.

В мига, в който излязоха от трапезарията, Шарлот обяви, че отива да напише съобщение до членовете на Клейва и се отправи към гостната заедно със съпруга си. Преди да свърне в коридора, тя поспря за миг, за да хвърли поглед към Гейбриъл, и устните й потръпнаха развеселено, макар Сесили да се съмняваше, че той е забелязал. Не че мисли дълго за това, тъй като първото, което стори, бе да долепи ухо до вратата на трапезарията, мъчейки се да чуе какво става вътре.

След моментна пауза, Гейбриъл се облегна на стената до вратата, едновременно пребледнял и пламнал, зениците му бяха разширени от учудване.

— Не бива да го правите — каза той най-сетне. — Да се подслушва, е крайно непристойно, госпожице Херондейл.

— Става въпрос за вашия брат — прошепна Сесили, без да отлепя ухо от дървото. Чуваше тихи гласове, но не можеше да различи думите. — Мислех си, че бихте искали да знаете.

Той прокара ръце през косата си и издиша шумно, сякаш току-що беше пробягал дълго разстояние. След това се обърна към момичето и извади стилито от джоба на жилетката си. Нарисува набързо една руна върху китката си и допря ръка до вратата.

— Искам, и още как.

Очите на Сесили се стрелнаха от ръката към замисленото изражение на лицето му.

— Чувате ли ги? — попита тя. — Ама това не е честно!

— Страшно е романтично — каза Гейбриъл, а после се намръщи. — Или поне би било, ако брат ми не звучеше като жабок, който се е задавил. Боя се, че едва ли ще влезе в историята като един от най-великите ухажори на света.

Девойката скръсти подразнено ръце.

— Не разбирам защо се държите така. Или ви дразни това, че брат ви иска да се ожени за прислужница?

Изражението, с което я погледна, беше такова, че тя изведнъж съжали, задето го беше закачила по този начин след всичко, което бе преживял току-що.

— Нищо, което той би могъл да направи, няма да е по-ужасно от стореното от баща ми. Поне него го привличат човешки жени.

И все пак, толкова трудно беше да не се закача с него. Направо я предизвикваше.

— Това едва ли е особено подходящо описание за такава чудесна жена като Софи.

Гейбриъл изглеждаше така, сякаш се канеше да й отвърне с някоя остра забележка, но после се отказа.

— Не исках да прозвучи така. Тя е прекрасно момиче и от нея ще стане чудесен ловец на сенки, когато се Извиси. Ще донесе чест на семейството ни, а Ангелът ми е свидетел, че се нуждаем от това.

— Аз вярвам, че и вие ще донесете чест на семейството си — тихичко каза Сесили. — Това, което сторихте… да си признаете по този начин пред Шарлот — изискваше се доста кураж.

За миг Гейбриъл застина. А после протегна ръка към нея.

— Хванете ме за ръка. Така ще може да чувате какво се случва вътре през мен, стига да желаете.

След моментно колебание, Сесили взе ръката му. Дланта му беше топла и корава в нейната и тя усещаше ритъма на кръвта му през кожата, някак странно успокояващ… и наистина, през него, сякаш беше долепила ухо до вратата, долови думи: тихият, колеблив глас на Гидеон и нежните нотки на Софи.

— О! — немощно ахна Софи и се отпусна в един от столовете. — О, боже!

Просто трябваше да седне — краката й бяха омекнали и едва я държаха. Гидеон, междувременно, стоеше до бюфета и изглеждаше паникьосан. Кестеняворусата му коса беше разрошена, сякаш беше прокарвал трескаво ръце през нея.

— Скъпа госпожице Колинс… — започна той.

— Това… — започна едновременно с него Софи, а после спря. — Не знам… Това е крайно неочаквано.

— Наистина ли? — Гидеон се дръпна от бюфета и се подпря на масата. Ръкавите му се вдигнаха лекичко и девойката установи, че се взира в китките му, покрити с фини руси косъмчета и белязани с бледите следи от Знаци. — Несъмнено сте забелязали колко много ви уважавам и ви ценя. Колко ви се възхищавам.

— Аха — кимна тя. — Възхищение. — Изрече думата така, че тя прозвуча страшно слабовато.

Младежът се изчерви.

— Скъпа госпожице Колинс — започна той отново, — вярно е, че чувствата ми към вас далеч превъзхождат обикновеното възхищение. Бих ги описал като най-гореща любов. Вашата доброта, красотата ви, благородното ви сърце… те хвърлят в смут цялото ми същество и единствено на това се дължи поведението ми тази сутрин. Не знам какво ме прихвана, та изрекох на глас най-съкровеното желание на сърцето си. Моля ви, не се чувствайте длъжна да приемете предложението ми, само защото го направих пред всички. Неудобството в случая е за мен.

Софи вдигна поглед към него. Кръвта ту прииждаше, ту се оттегляше от бузите му — вълнението му беше очевидно.

— Ала вие не сте ми направили предложение.

Гидеон се сепна.

— Аз… какво?

— Не сте ми направили предложение — повтори младата жена хладнокръвно. — Наистина обявихте на всеослушание, че възнамерявате да се ожените за мен, но това не е предложение, а само оповестяване. Предложение е, когато ме попитате.

— Ама как само го постави на място — заяви Гейбриъл с онова задоволство, което по-малките деца изпитват, когато някой даде на по-големия им брат или сестра да се разбере.

— Шт! — скастри го Сесили и стисна ръката му още по-силно. — Искам да чуя какво ще отговори господин Лайтууд.

— Много добре тогава — каза Гидеон с решителен глас, макар и мъничко ужасен, сякаш бе Свети Джордж, поемащ на битка с дракона. — Щом искате предложение.

Очите на Софи го проследиха, докато той прекосяваше стаята, за да коленичи пред нея. Животът беше несигурно нещо и имаше моменти, които човек искаше да запомни, да запечата в ума си, така че след време да може да извади спомена, като цвете, изсушено между страниците на книга, и отново да му се възхити.

Девойката знаеше, че за нищо на света не би искала да забрави начина, по който Гидеон протегна разтреперана ръка към нейната, нито как прехапа долната си устна, преди да заговори.

— Скъпа госпожице Колинс, моля ви, простете злощастния ми изблик. Просто толкова много ви… ценя… не, не ценя… толкова ви се възхищавам, че ми се иска да го оглася надлъж и шир. Откакто за първи път пристигнах в този дом, вашата красота, смелост и благородство ме пленяват все по-силно с всеки изминал ден. Макар и никога да не бъда достоен за нея, от все сърце ви моля за честта да бъдете мо… искам да кажа, да се съгласите да станете моя жена.

— Мили боже — каза Софи, изгубила ума и дума. — Да не сте го репетирали?

Гидеон примига.

— Уверявам ви, че беше напълно импровизирано.

— Е, беше прекрасно. — Тя стисна ръцете му. — И отговорът ми е „да“. Да, Гидеон, обичам те и ще се омъжа за теб.

Лицето му грейна в усмивка и той изненада и двамата, като я взе в прегръдките си и я целуна по устните. Младата жена улови лицето му в ръце, докато отвръщаше на ласката му… усещаше далечен вкус на чаени листа, устните му бяха меки, а целувката — неизразимо сладка. Софи се понесе в нея, в призмата на момента, чувствайки се в безопасност от целия свят.

Поне докато гласът на Бриджет не нахлу в нейното щастие, носейки се печално откъм кухнята:

В четвъртък ги венчаха,

а в петък те умряха.

Положиха ги в гроб един до друг,

о, обич моя,

положиха ги в гроб един до друг.

Откъсвайки се неохотно от Гидеон, девойката се изправи и изтупа роклята си.

— Моля да ме извините, господин Лайтууд… искам да кажа, Гидеон… но трябва да отида да убия готвачката. Ей сега се връщам.

* * *

— О! — ахна Сесили. — Това беше толкова романтично.

Гейбриъл свали ръка от вратата и й се усмихна. Когато се усмихваше, лицето му се променяше напълно: острите му линии омекваха, а вместо обичайния си цвят на лед, очите му придобиваха зелените багри на пролетни листа.

— Да не би да плачете, госпожице Херондейл?

Момичето примига с мокри ресници и изведнъж си даде сметка, че ръката й все още е в неговата… все още усещаше как пулсът тупти меко в китката му до нейната. Той се приведе към нея и Сесили усети утринната му миризма — на чай и сапун за бръснене…

Тя се дръпна рязко, измъквайки дланта си от неговата.

— Благодаря, че ми позволихте да слушам — каза. — Трябва… трябва да отида в библиотеката. Имам да свърша нещо преди утрешния ден.

Той се намръщи объркано.

— Сесили…

Ала момичето вече се отдалечаваше забързано по коридора, без да поглежда назад.

До: Едмънд и Линет Херондейл

Имението Рейвънскар

Западен Йоркшир

Скъпи мамо и татко,

Безброй пъти започвах това писмо, ала така и не го довършвах. В началото от чувство на вина. Знаех, че напускайки ви, бях постъпила като своенравна, непокорна дъщеря и не бях в състояние да се изправя срещу доказателството за своята простъпка, написано черно на бяло.

След това дойде носталгията. Толкова много ми липсвахте. Липсваха ми тучните зелени хълмове, издигащи се около имението, пиренът, нацъфтял в лилаво през лятото, и мама, която пее в градината. Тук беше студено, всичко бе черно, кафяво и сиво, потънало в задушаващи, гъсти мъгли. Струваше ми се, че ще умра от самота, но как бих могла да ви го кажа? В крайна сметка, сама си го бях избрала.

А после настъпи скръбта. Бях дошла тук с намерението да се върна у дома заедно с Уил, да го накарам да разбере какъв е дългът му и двамата да се приберем. Ала той си има свои собствени идеи за дълг, чест и обещанията, които е дал. А аз осъзнах, че не мога да накарам някого да се върне у дома, когато вече си е у дома. И не знаех как да ви го кажа.

А след това последва щастието. Може би ще ви се стори странно, както и на мен, че не мога да се върна вкъщи, защото открих удовлетворение. Докато се обучавах, за да стана ловец на сенки, почувствах как нещо се раздвижи в кръвта ми, същото усещане, което мама казва, че изпитва всеки път, щом на връщане от Уелшпул за първи път зърнем долината Дави. Стиснала серафимска кама в ръка, аз съм повече от Сесили Херондейл, най-малкото от три деца, дъщеря на добри родители, която един ден ще се омъжи изгодно и ще народи деца. Аз съм Сесили Херондейл, ловец на сенки, и положението ми в живота е благородно и славно.

Слава. Такава странна дума, нещо, към което жените не би трябвало да се стремят, но не тържествува ли нашата кралица на престола? И нима не наричаха кралица Бес — Глориана[1]?

Ала как можех да ви кажа, че съм избрала славата пред спокойствието? Скъпо заплатеното спокойствие, което сте ми осигурили, напускайки Клейва? Как можех да ви кажа, че съм щастлива като ловец на сенки, без да ви наскърбя ужасно? Та това е животът, от който вие сте се отвърнали; животът, от чиито опасности се опитахте да предпазите Уил, Ела и мен. Какво бих могла да ви кажа, което да не разбие сърцата ви?

А сега… сега е ред на разбирането. Знам какво е да обичаш някого повече от самия себе си. Знам, че всичко, което сте искали някога, не е да бъда като вас, а да бъда щастлива. Така че ми дадохте… не, дадохте ни, избор. Виждам онези, които са израснали в Клейва и никога не са имали възможност да избират какви биха искали да бъдат, и съм благодарна за стореното от вас. Да избера този живот е съвсем различно от това той да ми бъде наложен по рождение. Животът на Джесамин Лъвлис ме научи на това.

Що се отнася до Уил и това да го върна у дома: знам, мамо, от какво се боеше. Че ловците на сенки ще погубят всичката любов в твоето мило момче. Ала той обича и е обичан. Не се е променил. Обича и вас, както ви обичам и аз. Не ме забравяйте, защото и аз никога няма да ви забравя.

Ваша любяща дъщеря,

Сесили

До: Членовете на Клейва на нефилимите

От: Шарлот Брануел

Скъпи братя и сестри по оръжие,

Мое печално задължение е да ви съобщя, че макар да предоставих на консул Уейланд неопровержими доказателства, осигурени от един от моите ловци на сенки, че Мортмейн, най-голямата заплаха, грозяла нефилимите в наши дни, се намира в планината Кадер Идрис в Уелс… нашият почитаем консул необяснимо защо реши да пренебрегне тази информация. Самата аз смятам доказателството за местонахождението на нашия враг и възможността да го унищожим, която то ни дава, за извънредно важно.

С помощта на средство, предоставено ми от моя съпруг, прочутия изобретател Хенри Брануел, ловците на сенки, с които разполагам в Института в Лондон, незабавно ще се прехвърлят в Кадер Идрис, където сме готови да дадем живота си в опит да спрем Мортмейн. Дълбоко ме наскърбява това, че трябва да оставя Института незащитен, но ако консул Уейланд е в състояние да си даде труда да предприеме някакво действие, нека се чувства свободен да изпрати стражи, които да охраняват сградата. Наброяваме едва деветима, като трима от нас дори не са ловци на сенки, а храбри мундани, обучени в Института и изявили желание да се бият заедно с нас. Не бих могла да кажа, че храним големи надежди, но вярвам, че сме длъжни да опитаме.

Очевидно не мога да принудя никого от вас. Както консул Уейланд ми напомни, не съм в положение да командвам войските на ловците на сенки, но бих била искрено задължена на всеки, който споделя мнението ми, че трябва да се противопоставим на Мортмейн незабавно и дойде в Института в Лондон утре по пладне, за да ни окаже съдействие.

Искрено ваша,

Шарлот Брануел, ръководител на Института в Лондон

[1] Названия на кралица Елизабет I; името Глориана идва от английската (и латинска) дума за слава. — Бел.прев. ↑

18

АЛА САМО ЗА ТОВА

Ала само за това виня Смъртта,

и гняв сърцето ми раздира:

че два живота раздели така,

че да не можем да се чуем.

Алфред, лорд Тенисън, „In Memoriam A.H.H.“

Теса стоеше на ръба на пропаст в местност, която не познаваше. Хълмовете около нея бяха зелени и стръмните им склонове се спускаха към синьото море. Морски птици кръжаха и грачеха над нея. Сива пътечка криволичеше като змия покрай ръба на върха и там, недалеч от нея, стоеше Уил.

Носеше черно бойно облекло, а върху него — черно палто за езда, изцапано с кал по ръба, сякаш дълго беше вървял. Нямаше нито ръкавици, нито шапка и морският вятър рошеше тъмната му коса. Той развяваше и нейните къдрици, носейки мирис на сол, вода и мокрите неща, които растат край морето — миризма, която й напомняше за пътуването й на борда на „Мейн“.

— Уил! — извика тя.

Имаше нещо така самотно в него, като Тристан, зареял поглед над водите на Ирландско море, в очакване на кораба, който щеше да му върне неговата Изолда. Той не се обърна при звука на гласа й, само вдигна ръце и палтото му се развя зад него като криле.

Страх скова сърцето й. Изолда се бе върнала при Тристан, ала твърде късно — той беше умрял от скръб.

— Уил! — повика го отново.

Той направи крачка напред… през ръба на стръмнината. Теса се втурна натам, но когато погледна долу, не видя нищо, освен сиво-синя вода и бяла пяна далеч под себе си. Всяко полюшване на прилива сякаш донасяше гласа му: „Събуди се, Теса. Събуди се“.

— Събуди се, госпожице Грей. Госпожице Грей!

Теса се надигна рязко. Беше заспала на стола пред камината в своя малък затвор; беше завита с грубо синьо одеяло, макар че не помнеше да го е взела отнякъде. Стаята беше обляна в светлината на факли, огънят в камината догаряше. Невъзможно бе да разбере ден ли е, или нощ.

Мортмейн стоеше до нея заедно с един от по-човекоподобните автоматони, които Теса беше виждала. Този дори беше облечен, за разлика от повечето от другите — с военна туника и панталони. От дрехите главата, която се подаваше над коравата яка, имаше още по-зловещ вид с гладката си повърхност и гол метален скалп. А очите му… Теса знаеше, че са направени от стъкло и кристал, ирисите им — алени на светлината от огъня, ала начинът, по който сякаш се впиваха в нея…

— Студено ти е — каза Магистърът.

Теса изпусна дъха си и той образува бяло облаче пред нея.

— Топлината на гостоприемството ви оставя какво да се желае.

Мортмейн се усмихна с плътно стиснати устни.

— Много забавно. — Самият той носеше дебело астраганено палто над сив костюм. — Всъщност не те събудих просто така. Дойдох, защото исках да видиш какво успях да постигна благодарение на любезната ти помощ със спомените на баща ми. — И махна гордо към механичното създание до себе си.

— Още един автоматон? — попита Теса без особен интерес.

— Колко грубо от моя страна. — Мортмейн погледна към създанието. — Представи се.

Създанието отвори уста и Теса зърна месингов проблясък.

— Аз съм Армарос[1] — проговори то. — В продължение на милиард години се носех по ветровете на великите бездни между световете. Бих се с Джонатан, ловеца на сенки, насред равнините на Брослинд. Хиляда години след това прекарах, затворен в Пиксиса. А сега моят господар ме освободи и аз ще му служа.

Теса се изправи и одеялото падна в краката й, ала тя не забеляза. Автоматонът я наблюдаваше. Очите му… очите му бяха пълни с мрачна интелигентност, разум, какъвто не бе притежавал никой автоматон, който бе виждала преди.

— Какво е това? — прошепна тя.

— Тяло на автоматон, съживявано от духа на демон. Долноземците вече си имат свои начини да пленяват енергията на демони и да я използват. Самият аз ги използвам, за да задвижвам автоматоните, които си виждала преди. Ала Армарос и неговите братя са различни. Те са демони в обвивка на автоматони. Могат да мислят и да разсъждават логично, не е лесно да бъдат надхитрени. И е ужасно трудно да бъдат убити.

Армарос посегна надолу — Теса нямаше как да не забележи, че се движи плавно, без рязката насеченост, с която го правеха автоматоните, които бе виждала преди; той се движеше като човек — извади меча, който висеше на кръста му и го подаде на Мортмейн. Острието беше покрито с руните, с които девойката така бе свикнала през последните месеци, руните, които украсяваха всички оръжия на ловците на сенки. Руните, които ги превръщаха в оръжия на ловци на сенки. Руните, които бяха смъртоносни за демоните. За Армарос би трябвало да е почти невъзможно да погледне подобно острие, още по-малко пък — да го държи.

Стомахът на момичето се сви. Демонът подаде меча на Мортмейн, който го завъртя с умението на опитен воин, замахна и го заби в гърдите на Армарос.

Разнесе се звук от трошене на метал. Теса бе свикнала да вижда как автоматоните се сгърчват, когато ги нападнат, как от тях шурва черна течност или как политат назад. Ала Армарос остана на мястото си, без да трепне, без дори да мигне, като гущер на слънцето. Мортмейн завъртя жестоко дръжката на оръжието, а после го издърпа.

Острието се превърна в пепел, като цепеница, изгоряла в огън.

— Както виждаш — каза Мортмейн, — те са войска, създадена, за да унищожи ловците на сенки.

Армарос беше единственият автоматон, който Теса бе виждала да се усмихва — дори не подозираше, че лицата им са изработени така, че да са способни на това.

— Те погубиха много от моите събратя — каза демонът. — Ще бъде удоволствие да ги избием.

Девойката преглътна мъчително, но се опита да го скрие от Мортмейн. Той местеше поглед между нея и демона автоматон и на Теса й бе трудно да прецени кой от двама им го изпълва с по-голямо удоволствие. Искаше й се да пищи, да се нахвърли отгоре му и да му издере лицето. Ала между тях се издигаше невидима стена, която проблясваше лекичко и през която Теса не можеше да премине.

„О, ти ще бъдеш повече от негова жена, госпожице Грей“, беше казала госпожа Блек. „Ти ще бъдеш гибелта на нефилимите. За това си била създадена.“

— Ловците на сенки не могат да бъдат унищожени толкова лесно — заяви тя. — Виждала съм ги да посичат на две вашите автоматони. Може би тези не могат да бъдат покосени от оръжията им с руни, но всяко острие е в състояние да разреже метал и да разкъса жици.

Мортмейн сви рамене.

— Ловците на сенки не са свикнали да се бият с врагове, против които оръжията им с руни са безполезни. Това ще ги забави. Пък и аз разполагам с безброй от тези автоматони. Ще бъде като да се опитват да удържат приливна вълна. — Той наклони глава на една страна. — Виждаш ли гениалността на изобретението ми? И все пак, трябва да ти благодаря, госпожице Грей, за последното парченце от мозайката. Мислех си, че може би дори ще се… възхитиш… на това, което създадохме заедно.

„Да се възхити“? Теса потърси в очите му следа от насмешка, но откри единствено искрен въпрос, любопитство, примесено с обичайната им студенина. Тя се зачуди откога ли Мортмейн не беше получавал похвала от друго човешко същество и си пое дълбоко дъх.

— Несъмнено сте велик изобретател.

Той се усмихна, видимо доволен.

Девойката усещаше погледа на механичния демон върху себе си, напрежението на тялото му, готово за мигновено действие, но още по-ясно долавяше присъствието на Мортмейн. Сърцето й биеше лудешки в гърдите. Досущ като в съня си, тя сякаш стоеше на ръба на пропаст. Да говори с Магистъра по този начин беше рисковано и тя можеше или да полети, или да се сгромоляса. Само че трябваше да рискува.

— Разбирам защо ме доведохте тук. Не е само заради тайните на баща ви.

В очите му припламна гняв, но и объркване. Тя не се държеше така, както бе очаквал.

— Какво имаш предвид?

— Вие сте самотен. Заобиколили сте се със създания, които не са истински, не са живи. Ние виждаме душите си отразени в очите на другите. Кога за последно сте видели, че имате душа?

Мортмейн присви очи.

— Някога имах душа. Ала тя беше изпепелена от онова, на което посветих живота си: търсенето на справедливост и отплата.

— Не наричайте отмъщението, към което се стремите, справедливост.

От гърдите на демона се откъсна нисък смях, но в него имаше презрение, сякаш наблюдаваше лудориите на малко котенце.

— Нима ще й позволите да ви говори по този начин, господарю? Мога да й отрежа езика, да я накарам да замлъкне завинаги.

— Никаква полза няма да има от това да я осакатим. Тя притежава умения, за които не знаеш — рече Мортмейн, все още загледан в Теса. — В Китай има стара поговорка, може би обичният ти годеник те е научил на нея, в която се казва: „Човек не може да живее под едно и също небе с убиеца на баща си“. Ще излича ловците на сенки от земята. Те няма да живеят под същото небе. Не се опитвай да събудиш доброто в мен, Теса — няма такова.

Тя неволно си спомни „Повест за два града“ и опитите на Луси Манет да пробуди доброто у Сидни Картън. Винаги бе мислила за Уил като Сидни, в плен на грях и отчаяние, против повелите на разума си, дори против собственото си желание. Само че Уил беше добър човек, много по-добър, отколкото Картън. А Мортмейн едва ли можеше да се нарече човек. Не, не се опитваше да достигне доброто у него, а суетата му. В крайна сметка, всички хора се смятаха за добри, нали така? Никой не гледаше на себе си като на злодей. Девойката си пое дълбоко дъх.

— Положително не е така… положително все още бихте могли да бъдете достоен и добър. Дарихте с живот и разум тези… тези ваши адски устройства. Създадохте това, което би могло да унищожи ловците на сенки. През целия си живот сте дирили справедливост, защото сте вярвали, че ловците на сенки са безчестни и жестоки. Ала ако сега спрете и не нанесете удара си, ще спечелите най-голямата си победа. Ще докажете, че сте по-добър от тях.

Тя се вгледа изпитателно в лицето му. Несъмнено върху него имаше следа от колебание… тънките устни потръпваха лекичко, а в раменете се усещаше напрегната несигурност.

Устата му се изви в усмивка.

— Значи смяташ, че бих могъл да бъда по-добър човек? И ако те послушам, ако не нанеса своя удар, навярно ще останеш с мен от възхищение и няма да се върнеш при ловците на сенки?

— Ами да, господин Мортмейн. Заклевам ви се. — Теса преглътна горчилката в гърлото си. Ако трябваше да остане с него, за да спаси Уил и Джем, Шарлот и Хенри, и Софи, щеше да го направи. — Вярвам, че сте способен да откриете доброто в себе си. Вярвам, че всички сме способни на това.

Крайчетата на тънките му устни подскочиха.

— Вече е следобед, госпожице Грей. Не исках да те будя по-рано. Ела с мен навън. Ела и виж какво съм свършил днес, защото има нещо, което искам да ти покажа.

Теса имаше чувството, че по гърба й плъзват ледени пръсти. Тя изпъна рамене.

— И какво е то?

Сега вече усмивката се разля по цялото му лице.

— Онова, което чаках.

До: Консул Джосая Уейланд

От: Инквизитор Виктор Уитлоу

Джосая,

Прости ми за липсата на формалности, защото ти пиша набързо. Сигурен съм, че това няма да е единственото писмо, което ще получиш по въпроса. Всъщност, навярно не е дори първото. Самият аз вече получих цял куп и всички до едно засягат въпроса, който ме изгаря — вярна ли е информацията на Шарлот Брануел? Ако е така, струва ми се повече от вероятно Магистърът наистина да е в Уелс. Наясно съм със съмненията ти относно това доколко може да се има доверие на Уил Херондейл, ала и двамата познавахме баща му. Прибързан и често пъти — роб на страстите си, но по-честен човек от него едва ли може да се намери. Не мисля, че младият Херондейл е лъжец.

Така или иначе, в резултат от писмото на Шарлот в Клейва цари хаос. Настоявам незабавно да свикаме извънредно събрание на Съвета. Не го ли сторим, вярата на ловците на сенки в техния консул, както и в техния инквизитор, ще бъде необратимо подкопана. Оставям оповестяването на това събрание в твои ръце, ала това не е молба. Свикай Съвета или аз ще подам оставка и всички ще научат защо.

Виктор Уитлоу.

Уил се събуди от писъци.

Годините на обучение мигновено си казаха думата — озова се приклекнал на пода, още преди да се беше събудил напълно. Огледа се наоколо и видя, че е сам в малката стаичка в странноприемницата и че мебелите — тясно легло и обикновена маса, която едва се виждаше в сенките — са си на мястото.

Писъците се повториха — още по-силни. Идваха откъм прозореца. Той се изправи на крака, пресече безшумно стаята и отмести лекичко едното перде, за да погледне навън.

Почти не помнеше как бе влязъл в селцето, водейки след себе си Балиос, чиито копита чаткаха бавно от изтощение. Малко уелско селце, досущ като толкова много други, незабележително с нищо. Лесно беше открил местната странноприемница и беше предал Балиос на грижите на коняря, нареждайки му да разтрие жребеца и да го нахрани с топла овесена ярма, за да го съживи. Това, че говореше уелски, като че ли беше подействало успокояващо на съдържателя и веднага го бяха отвели в единична стая, където почти на мига бе рухнал върху леглото, както си беше с дрехите, и бе потънал в безпаметен сън.

Луната светеше ярко и по разположението й в небето, Уил разбра, че вечерта не е напреднала много. Над селцето бе надвиснала сива мъгла. Или поне той си помисли, че е мъгла… докато не си пое дъх и не осъзна, че е дим. Яркочервени петна подскачаха между къщите. Младежът присви очи и видя, че в сенките притичват фигури. Още писъци… проблясване, което можеше да идва единствено от остриета…

Изхвръкна от стаята за миг, още незавързал ботушите си, стиснал серафимска кама в ръка. Спусна се по стълбите и нахълта в основното помещение на странноприемницата. То беше тъмно и студено — огънят беше угаснал, няколко от прозорците бяха счупени и през тях нахлуваше мразовит нощен въздух. Подът беше осеян с парчета стъкло, като ледени късове. Вратата зееше отворена и докато изскачаше навън, Уил забеляза, че част от пантите са изкривени, сякаш някой се беше опитал да я изкърти…

Когато се озова на открито, свърна зад постройката, където се намираше конюшнята. Там пушекът беше по-гъст и младият мъж се втурна напред… при което едва не се препъна в безжизнената купчинка в краката си. Коленичи и видя, че това е конярят — гърлото му беше прерязано и разкаляната земя под него беше подгизнала от кръв. Очите му бяха отворени, зареяни невиждащо напред, кожата му беше студена. Уил преглътна надигналата се в гърлото му горчилка и се изправи.

Насочи се автоматично към конюшнята, докато прехвърляше най-различни възможности през ума си. Нападение на демони? Или пък в случващото се нямаше нищо свръхестествено и той се бе натъкнал на вражда между жителите на селцето или бог знае какво? Едно беше ясно — никой не търсеше точно него.

Докато влизаше в конюшнята, чу отчаяното цвилене на Балиос. Постройката като че ли не беше пострадала — от хоросановия таван до калдъръмения под, върху който се кръстосваха канавки за дренаж. Балиос беше единственият кон, прибран да нощува там, което беше добре, защото в мига, в който Уил отвори вратата, жребецът се метна напред и едва не го повали. Той успя да отскочи в последния момент, а атът препусна покрай него и изскочи навън.

— Балиос! — Уил изруга и се втурна след него.

Заобиколи странноприемницата и се озова на главната улица… където се закова на място. Там цареше хаос. Край пътя, захвърлени като непотребен боклук, лежаха тела. Вратите на къщите зееха, прозорците им бяха изпочупени. Хора се щураха напред-назад в сенките, като пищяха и се викаха един друг. Няколко от къщите горяха. Пред ужасения поглед на Уил от една пламнала къща изскочи цяло семейство: бащата, по нощна риза, кашляше и се давеше, а жената зад него държеше за ръка малко момиченце.

Едва бяха успели да излязат, препъвайки се, на улицата, когато от сенките се отделиха фигури. Лунни лъчи се отразиха в метал.

Автоматони.

Те се движеха плавно, а не насечено и отривисто. Носеха дрехи — най-различни военни униформи, някои от които Уил познаваше, други — не. Ала лицата им бяха гол метал, също като ръцете, които стискаха мечове с дълги остриета. Бяха трима. Един от тях, облечен в разкъсана червена куртка, тръгна напред, смеейки се — смеейки се? — докато бащата от семейството се мъчеше да прикрие жена си и дъщеря си с тялото си, препъвайки се върху окървавения калдъръм.

Всичко свърши за броени секунди — прекалено бързо, за да може Уил дори да помръдне. Проблеснаха остриета и към купчините тела на улицата се прибавиха още три трупа.

— Точно така — каза автоматонът в разкъсаната туника. — Да подпалим домовете им и да ги изкараме навън като плъхове, подплашени от дима, а после да ги изтребим, докато бягат… — В този миг механичното създание вдигна глава и сякаш видя Уил. Дори през разстоянието, което ги делеше, младежът почувства силата на погледа му.

Той вдигна серафимската си кама.

— Накир!

Острието лумна, осветявайки улицата със сиянието си — бял лъч насред алените пламъци. През кръвта и огъня Уил видя как автоматонът с червената куртка се приближава към него, стиснал дълъг меч в лявата си ръка. Тя беше метална, с подвижни стави и се извиваше около дръжката на оръжието досущ като човешка ръка.

— Нефилиме — каза създанието, спирайки едва на крачка от Уил, — не очаквахме да открием някой като теб тук.

— Очевидно — отвърна Уил и като пристъпи напред, заби серафимската кама дълбоко в гърдите на автоматона.

Разнесе се леко пращене, като от бекон в тиган и под учудения поглед на механичното създание, Накир се превърна в пепел, оставяйки Уил да стиска дръжката му.

Разсмивайки се, автоматонът вдигна очи, в които горяха живот и разум, и със свито сърце Уил си даде сметка, че пред себе си има нещо, което не е виждал досега — не просто създание, което бе в състояние да направи серафимска кама на прах, а машина, която притежаваше достатъчно воля, ум и стратегическо мислене, за да изпепели едно селище и да избие обитателите му, докато се опитват да избягат.

— Вече знаеш — потвърди демонът, защото именно това бе създанието пред него. — Нефилиме, през всички тези години вие ни прокуждахте от този свят с вашите оръжия с руни, ала сега ние притежаваме тела, срещу които те са безсилни и този свят ще бъде наш.

Уил пое рязко дъх, когато демонът вдигна меча си. Направи крачка назад… острието се спусна надолу… той го избегна и в същия миг нещо профуча покрай него, нещо едро и черно, което се изправи на задни крака и събори автоматона с мощен ритник.

Балиос.

Младежът протегна ръка, напипвайки слепешком гривата на коня си. Демонът се изправи от калта и скочи към него, размахал оръжие, в същия миг, в който атът полетя напред. Уил се метна на гърба на жребеца и двамата се понесоха по калдъръмената улица. Ловецът на сенки се беше привел ниско над гърба му и вятърът развяваше косата и изсушаваше влагата по лицето му… дали кръв или сълзи, самият той не знаеше.

Теса седеше на пода в стаята си в укреплението на Мортмейн и се взираше вцепенено в огъня.

Светлината на пламъците играеше по ръцете й и по синята рокля, с която беше облечена. И двете бяха изцапани с кръв. Самата тя не знаеше как се бе случило. Китката й беше разранена и тя смътно си спомняше как някакъв автоматон я беше сграбчил там, разкъсвайки кожата й с острите си метални пръсти, докато тя се мъчеше да се отскубне.

Не можеше да пропъди образите, които бяха завладели ума й — спомените за опустошаването на селцето в долината. Бяха я отвели дотам с вързани очи — отнесена от автоматони, които я бяха тръснали безцеремонно върху една скала, от която се разкриваше гледка към селцето под нея.

— Виж — казал бе Мортмейн, злорадствайки, без да я поглежда. — Виж и после ми говори за изкупление.

Уловена като пленница от автоматона, който я държеше отзад, запушил устата й с ръка, Теса бе стояла там, докато Мортмейн тихичко й шепнеше какво ще направи с нея, ако се осмели да извърне очи от селцето. Така че тя бе гледала безпомощно как автоматоните нахлуват в него, посичайки невинните му жители по улиците. Луната се бе издигнала в небето обагрена в червено, докато механичната армия методично подпалваше къща след къща, избивайки семействата, които изскачаха недоумяващи и ужасени навън.

Мортмейн беше избухнал в смях.

— Виждаш ли сега? — бе попитал той. — Тези същества, тези мои създания умеят да мислят, да разсъждават, да планират. Досущ като хора. Само че не могат да бъдат унищожени. Виж там онзи глупак с пушката.

Теса не искаше да поглежда, ала нямаше друг избор. Беше гледала, сурова, със сухи очи, как една фигура далеч под нея вдига пушка, за да се защити. Изстрелите бяха запратили някои от автоматоните назад, но не ги бяха обезвредили и те бяха продължили да напредват. Избиха пушката от ръцете на мъжа, събориха го на улицата. И го разкъсаха на парчета.

— Демоните — промълвил бе Мортмейн — са свирепи и обичат да сеят разруха.

— Моля ви… — с усилие бе успяла да изкара думите от устата си Теса. — Моля ви, стига толкова, достатъчно. Ще направя каквото пожелаете, но моля ви, пожалете селото.

Магистърът се беше изсмял сухо.

— Създанията с часовников механизъм нямат сърца, госпожице Грей. Те са толкова способни на милост, колкото и водата или огънят. Със същия успех можете да умолявате някое наводнение или горски пожар да спрат разрухата си.

— Аз не моля тях — казала бе Теса. Стори й се, че с периферно зрение вижда как един черен кон, възседнат от ездач, препуска по улиците на селцето. Някой, който щеше да избяга от клането, надяваше се тя. — Умолявам вас.

Мортмейн беше обърнал студените си очи към нея и те бяха така празни, както и небето над тях.

— В моето сърце също няма милост. По-рано, за моя досада, ти се опита да пробудиш доброто в мен. Доведох те тук, за да ти покажа колко е безсмислено това. У мен няма нищо добро — то бе изпепелено много отдавна.

— Но аз сторих каквото поискахте от мен — отчаяно беше казала Теса. — Няма нужда да правите всичко това, не и заради мен…

— То не е заради теб — прекъснал я бе той, отвръщайки очи от нея. — Автоматоните трябва да бъдат изпитани, преди да бъдат изпратени в битка. Това е просто наука. Сега те притежават интелигентност. Стратегическо мислене. Нищо не може да им противостои.

— Тогава значи ще се обърнат срещу вас.

— Няма. Техният живот е обвързан с моя. Умра ли, те също ще бъдат унищожени. За да оцелеят, те трябва да ме бранят. — Погледът, с който бе изрекъл тези думи, беше студен и далечен. — Достатъчно. Доведох те, за да ти покажа истинската си същност и ти ще трябва да я приемеш. Ангелът с часовников механизъм закриля живота ти, ала много други невинни животи са в моите… твоите ръце. Не ме ядосвай повече и няма да се наложи същото да сполети и друго селище. Не искам да чувам повече отегчителни възражения.

„Ангелът с часовников механизъм закриля живота ти.“ Седнала сама в стаята си, Теса сложи ръка върху него и почувства познатото тиктакане под пръстите си. Затвори очи, ала ужасяващите образи се появиха в съзнанието й. Представи си нефилимите, подгонени от автоматоните като жителите на онова селце. Джем — разкъсан на парчета от механични чудовища, Уил — пронизан от метални остриета, Хенри и Шарлот — в пламъци…

Пръстите й се сключиха яростно около ангела и тя го откъсна от гърлото си, хвърляйки го на неравния каменен под в същия миг, в който една цепеница падна в огъня, изпращайки във въздуха стълб от червени искри. На тяхната светлина Теса видя дланта на лявата си ръка и бледия белег, останал й от онзи път, когато сама се бе изгорила, в деня, в който съобщи на Уил, че е сгодена за Джем.

Точно както тогава, и сега тя посегна към ръжена. Взе го и усети тежестта му в ръката си. Пламъците бяха станали още по-високи. Виждайки света като през златна мъгла, Теса вдигна ръжена и го стовари върху ангела с часовников механизъм.

Макар и изработен от желязо, ръженът се пръсна в дъжд от лъскави метални стружки, които се посипаха по пода, покривайки ангела с часовников механизъм, който си лежеше, недокоснат и невредим, на земята пред коленете й.

А после ангелът започна да се променя. Крилата му потрепериха, а затворените му клепачи се повдигнаха, разкривайки очи от бял кварц, от които струяха тънки лъчи бледа светлина. Досущ като в картините, изобразяващи Витлеемската звезда, светлината се издигаше ли, издигаше, пръскайки искри, които постепенно започнаха да придобиват форма — формата на ангел.

Блещукащото петно от светлина беше толкова ярко, че на Теса й беше трудно да го гледа и все пак успя да различи през него бледите очертания на нещо, приличащо на мъж. Видя очи, които нямаха нито ириси, нито зеници — късчета кристал, които проблясваха на огъня. От раменете му излизаха широки криле, всяко перо от които завършваше с лъскав метал. Ръцете му бяха сключени върху дръжката на изящен меч.

Празните му блестящи очи се спряха върху нея.

— Защо се опитваш да ме унищожиш? — отекна като музика в ума й благият му глас. — Аз те защитавам.

Изведнъж Теса си помисли за Джем, облегнат на възглавниците в леглото си, лицето му — бледо и озарено от светлина: „Животът е повече от това просто да не умреш“.

— Опитвам се да унищожа себе си, не теб.

— Но защо? Животът е дар.

— Искам да постъпя правилно — отвърна тя. — Като запазваш живота ми, допускаш съществуването на огромно зло.

— Зло. — Мелодичният глас беше замислен. — Толкова отдавна съм пленен в своя затвор с часовников механизъм, че съм забравил и добро, и зло.

— Затвор с часовников механизъм? — прошепна Теса. — Но как може един ангел да бъде държан в плен?

— Джон Тадиъс Шейд бе този, който ме плени. Улови душата ми с магия и я затвори в това механично тяло.

— Като Пиксиса — каза Теса. — Само че пленяващ не демон, а ангел.

— Аз съм небесен ангел — рече той, кръжейки над нея. — Брат на Сиджил, Кураби и Зура[2], на Фраваши и Дакини[3].

— И… това е истинската ти форма? Така изглеждаш в действителност?

— Ти виждаш едва частица от моята същност. В истинската си форма аз съм смъртоносно величие. Моя бе свободата на Рая, преди да бъда пленен и прикован към теб.

— Съжалявам — прошепна Теса.

— Вината не е твоя. Не ти ме плени. Нашите души са свързани, но още докато те защитавах в утробата на майка ти, знаех, че си невинна.

— Моят ангел пазител.

— Малцина могат да кажат, че имат ангел, който се грижи за тях. Ала ти можеш.

— Не искам да имам ангел — рече Теса. — Искам да умра, както аз реша, а не да бъда принудена да живея така, както Мортмейн иска.

— Не мога да те оставя да умреш. — Гласът на ангела беше пропит с тъга и девойката неволно си припомни цигулката на Джем, свиреща музиката на сърцето му. — Това е мое задължение.

Тя вдигна глава. Светлината от огъня минаваше през ангела като слънчеви лъчи през кристал и хвърляше сияйни цветове по стените на пещерата. Това не беше някакво скверно изобретение, а доброта, изкривена и подчинена на волята на Мортмейн, ала по същината си — божествена.

— Как се казваше, когато беше ангел? — попита момичето.

— Името ми — отвърна ангелът — беше Итуриел.

— Итуриел — прошепна Теса и протегна ръка към него, сякаш можеше да го достигне, да го утеши по някакъв начин. Ала пръстите й срещнаха единствено въздух. Очертанията на ангела потрепнаха и избледняха, оставяйки след себе си единствено меко сияние, взрив от светлина от вътрешната страна на клепачите й.

Ледена вълна заля Теса и тя се надигна рязко, отваряйки очи. Лежеше на студения каменен под пред почти угасналия огън. В стаята цареше мрак, разпръскван едва-едва от аленото сияние на жаравата. Ръженът беше на мястото си. Теса вдигна ръка… и напипа ангела с часовников механизъм около гърлото си.

Сън. Сърцето й се сви. Всичко беше просто сън. Нямаше ангел, който да я окъпе в светлината си. Имаше само тази студена стая, настъпващият мрак и ангелът с часовников механизъм, чието равномерно тиктакане отброяваше минутите до края на всичко в света.

Уил стоеше на върха на Кадер Идрис, стиснал юздите на коня си в ръка.

Докато яздеше към Долгелай беше видял планината да се издига като внушителна стена над коритото на река Маудах, и шумно бе изпуснал дъха си — беше пристигнал. Като дете се беше изкачил до върха заедно с баща си и спомените бяха с него, когато остави утъпкания път и препусна натам на гърба на Балиос, който сякаш продължаваше да бяга от пламъците на селото, което бяха оставили след себе си. Бяха прецапали през едно обрасло с тръстика езерце (от едната страна се виждаха сребристото море, а от другата — върхът на Сноудон) и бяха навлезли в долината Нант Кадер. Градчето Долгелай, което се бе разстлало под тях и в което тук-там проблясваше светлина, беше красиво, но Уил не бе тук, за да се наслаждава на гледката. С помощта на руната за нощно зрение, която си беше нарисувал, успя да проследи дирята на създанията с часовников механизъм. Те бяха достатъчно многобройни, за да изпотъпчат земята, откъдето бяха минали. С лудешки разтуптяно сърце, младежът тръгна към върха по пътеката от разруха, която чудовищата бяха оставили.

Следите им отвеждаха покрай купчина големи камъни, които Уил си спомни, че се наричат морени. Те образуваха нещо като стена, която защитаваше Куум Кау, малка долина в планината, в чието сърце лежеше Лин Кау, ледниково езеро с кристални води. Дирите на механичната армия тръгваха от брега на езерото…

И изчезваха.

Уил се взираше в студените, чисти води под себе си. На светлината на слънцето, спомни си той, гледката беше величествена: наситеносиньото езеро, заобиколено от тучна трева, лъчите на слънцето — докосващи острите като бръснач ръбове на Манит Пенкойд, скалите, които обграждаха Лин Кау. Струваше му се, че е на милион мили от Лондон.

Отражението на луната проблясваше във водите под него. Младежът въздъхна. Малки вълнички миеха бреговете на езерото, ала не можеха да изличат следите, оставени от автоматоните. Очевидно бе откъде бяха дошли. Уил протегна ръка назад и погали шията на Балиос.

— Чакай ме тук. А ако не се върна, се прибери в Института. Те страшно ще ти се зарадват, момчето ми.

Конят изцвили лекичко и го ухапа нежно по ръкава. Уил си пое дъх и нагази в Лин Кау. Студената вода се покачи над ботушите му и се просмука през панталоните чак до кожата му. Смразяващият допир беше толкова стресиращ, че той неволно ахна.

— Пак мокър — каза си мрачно и се гмурна във водата, която го придърпа надолу като плаващи пясъци, и едва успя да си поеме дъх, преди ледените води да го изтеглят в мрака.

До: Шарлот Брануел

От: Консул Джосая Уейланд

Госпожо Брануел,

Смятайте се за освободена от задълженията си на ръководител на Института. Бих могъл да говоря за разочарованието си и разрушеното доверие между нас. Ала пред подобна невъобразима измяна, думите са безполезни. При пристигането ми в Лондон утре, ще очаквам двамата със съпруга ви да сте се изнесли от Института заедно с личните си вещи. Всеки отказ да се подчините ще бъде посрещнат с най-суровото наказание, предвиждано от Закона.

Джосая Уейланд,

Консул на Клейва

[1] Според юдейската Книга на Енох — единайсетият от двайсетте предводители на двестате паднали ангела, наричани „Григори“ — името му означава „прокълнатият“. — Бел.прев. ↑

[2] Ангели в Исляма. — Бел.прев. ↑

[3] Съответно духове пазители в зороастризма и тантрически фигури в будизма. — Бел.прев. ↑

19

ЩЕ ЛЕГНЕМ И ЩЕ ИЗГОРИМ

И ще те изгоря в замяна, ще те изгоря изцяло;

и в ада да отида заради това, ще легнем двама с тебе

и ще изгорим.

Шарлот Мю, „В гробището Нънхед“

Беше тъмно само в продължение на няколко мига. Ледената вода го повлече надолу и ето че Уил падаше… успя да се свие на кълбо в последния миг, преди да се блъсне в земята и ударът да изкара въздуха от дробовете му.

Той се задави и се претърколи по корем, а после се надигна на колене; от косата и дрехите му се стичаше вода. Посегна към магическата си светлина, ала после отпусна ръка — това можеше да привлече вниманието към него. Налагаше се да се задоволи само с руната за нощно виждане.

Тя му беше достатъчна, за да успее да различи, че се намира в скалиста пещера. Вдигнеше ли поглед нагоре, виждаше водите на езерото, завихрени над главата му, удържани сякаш от стъклена преграда, а над тях — размазано късче от луната. От пещерата тръгваха тунели без никакво обозначение, което да подсказва накъде водят. Уил се изправи на крака и като си избра наслуки най-крайния тунел отляво, предпазливо навлезе в мрака.

Тунелите бяха широки, с гладък под, по който нямаше никакви следи, показващи откъде бяха минали създанията с часовников механизъм. Стените бяха от груба вулканична скала. Той си спомни как преди години двамата с баща му бяха изкачили Кадер Идрис. За планината се разказваха много легенди: че е била трон на великан, който седял на него и съзерцавал звездите; че крал Артур и рицарите му спели под нея в очакване на времето, когато Британия ще се пробуди и отново ще има нужда от тях; че всеки, прекарал нощта в планината, на сутринта ще бъде или поет, или луд.

Само ако хората знаеха, помисли си Уил, когато сви зад един завой в тунела и се озова в друга пещера, колко необикновена бе истината всъщност.

В другия край имаше нова, още по-просторна пещера, в която проблясваше мъждива светлина. Младежът забеляза нещо да блещука тук-там и за миг реши, че е вода, стичаща се по черните стени, ала когато се приближи, за да погледне, видя, че са жили от кристален кварц.

Докато приближаваше към слабичкия светлик, усети, че пулсът му се ускорява и се насили да диша дълбоко, за да го успокои. Знаеше защо сърцето му бие така — Теса. Ако беше пленница на Мортмейн, тя беше тук… наблизо. Някъде в този подобен на медна пита лабиринт от тунели той щеше да я открие.

Чу гласа на своя парабатай да отеква в главата му, сякаш Джем стоеше до него и го съветваше. Той все повтаряше, че в края на мисиите Уил винаги прибързвал, вместо да действа систематично и добре премерено, и че човек трябвало да се съсредоточи върху следващата стъпка по пътеката пред себе си, а не върху планината, издигаща се в далечината, защото в противен случай може никога да не достигне целта си. Уил затвори очи за миг. Знаеше, че приятелят му бе прав, но му беше трудно да следва съвета му, когато целта пред него беше момичето, което обичаше.

Отвори очи и тръгна към мъждивата светлина в далечния край на пещерата. Земята под краката му беше гладка, без скали или камъчета, и с жили като мрамор. Светлината напред припламна по-силно… и Уил се закова на място. Единствено годините на подготовка като ловец на сенки му попречиха да политне към сигурна смърт.

Защото подът свършваше рязко и от другата страна зееше дълбока пропаст. Уил стоеше на ръба на скала, издигаща се над кръгъл амфитеатър, пълен с автоматони. Те бяха смълчани и неподвижни, като механични играчки, които никой не беше навил. Бяха облечени, също като онези в селото, в останки от военни униформи, подредени като оловни войници в естествен размер.

В средата на помещението се издигаше каменна платформа, върху която имаше маса и отгоре й, като труп, приготвен за аутопсия, лежеше друг автоматон. Главата му беше от гол метал, ала върху останалата част от тялото му беше опъната бледа човешка кожа… а по нея бяха нарисувани руни.

Докато се взираше в тях с широко отворени очи, Уил постепенно ги разпозна: за памет, за пъргавина, за бързина, за нощно зрение. Никога нямаше да подействат, разбира се, не и върху създание от метал и човешка кожа. Можеха и да заблудят ловците на сенки от разстояние, но…

„Ами ако използва кожа от ловци на сенки?“, прошепна едно гласче в ума на Уил. „Какво ще създаде тогава? Колко луд бе Мортмейн и докъде ще стигне?“ Тази мисъл, както и гледката на небесните руни, нарисувани върху едно толкова чудовищно създание, накараха стомаха на Уил да се свие. Той се отдръпна от ръба на скалата със залитане и се облегна на студената каменна стена, а ръцете му бяха влажни от пот.

Отново видя селцето с труповете по улиците и чу механичното съскане на демона с часовников механизъм: „През всички тези години вие ни прокуждахте от този свят с вашите оръжия с руни, ала сега ние притежаваме тела, срещу които те са безсилни и този свят ще бъде наш“.

Ярост се разля във вените му като огън. Откъсна се от стената и се втурна в един тесен коридор, далеч от просторното помещение. Докато вървеше му се стори, че чува нещо зад себе си — някакво бръмчене, сякаш навиваха огромен часовник, ала когато се обърна, не видя нищо, освен гладките стени на пещерата и неподвижните сенки.

Тунелът, по който вървеше, постепенно се стесняваше, докато накрая Уил трябваше да се провира обърнат на една страна покрай издадена скала, пълна с кварцови жили. Ако се стеснеше още малко, той щеше да е принуден да се върне обратно в пещерата; тази мисъл го накара да продължи с удвоена енергия и той се плъзна напред, при което едва не падна, когато стените внезапно се отдръпнаха и коридорът се разшири.

Беше почти като преддверието в Института, само че стените бяха от гладък камък и по тях, закрепени в метални скоби, бяха закачени факли. До всяка факла имаше сводеста врата, също изработена от камък. Първите две бяха отворени, разкривайки празни стаи, тънещи в мрак.

Зад третата се намираше Теса.

Уил не я забеляза веднага щом прекрачи прага. Каменната врата се притвори зад него, но той установи, че вътре не е съвсем тъмно — догарящите пламъци в камината в другия край на стаята хвърляха блещукаща светлина. За негово учудване мястото беше обзаведено като стая в странноприемница — с легло, умивалник, черги по пода и дори завеси по стените, макар да закриваха гол камък, а не прозорци.

Пред огъня, свита на земята, лежеше слаба сянка. Ръката на Уил автоматично се вдигна към камата, втъкната в колана му… а после сянката се обърна, косата й се разпиля по рамото и той видя лицето й.

Теса.

Ръката му пусна дръжката на камата, а сърцето подскочи в гърдите му с невъзможна, болезнена сила. Видя как изражението й се променя — любопитство, изумление, неверие. Тя стана, полите й се разстлаха около нея, докато се изправяше, и протегна ръка.

— Уил?

Беше като завъртането на ключ в ключалката — сякаш освободен, той пристъпи напред. Никога не бе имало по-голямо разстояние от това, което го делеше от Теса в този момент. Стаята беше голяма — в този миг разстоянието между Лондон и Кадер Идрис му се струваше нищо, в сравнение с това от единия до другия й край. Усети някаква тръпка, сякаш някаква съпротива, докато я прекосяваше. Видя как Теса протяга ръка, устните й оформяха думи… а после тя беше в прегръдките му, и двамата — почти останали без дъх, толкова силно се бяха блъснали един в друг.

Тя се изправи на пръсти, обвила ръце около раменете му и шепнейки името му:

— Уил, Уил, Уил…

Той зарови лице в шията й, там, където гъстата й коса се навиваше в къдрици; миришеше на дим и теменужки. Притисна я още по-силно до себе си, а тя зарови пръсти в яката на тила му и двамата останаха така, вкопчени един в друг. В продължение на този едничък миг железният юмрук на скръбта, който го бе стиснал от смъртта на Джем насам, сякаш охлаби хватката си и той отново можеше да диша.

Помисли си за ада, в който се намираше, откакто беше напуснал Лондон — дните, прекарани в безспирна езда, безсънните нощи. Кръв и загуба, и болка, и битки. Всичко това, за да стигне дотук. При Теса.

— Уил — повтори тя и той сведе поглед към мокрото й от сълзи лице.

Върху едната й буза имаше синина — някой я беше ударил и сърцето му се изпълни с ярост. Щеше да открие кой го е направил и да го убие. А ако беше Мортмейн, щеше да го убие едва след като изпепелеше до основи чудовищната му лаборатория, така че този луд да види унищожението на всичко, което беше създал…

— Уил… — Гласът на Теса го извади от мислите му. Звучеше като останала без дъх. — Уил, идиот такъв.

Романтичните му идеи увехнаха като попарени с вряла вода.

— Аз… какво?

— О, Уил! — Устните й потръпваха. Изглеждаше така, сякаш не може да реши дали да се разсмее, или да заплаче. — Помниш ли как веднъж ми каза, че красивият млад герой, който се опитва да ме спаси, никога не греши. Дори да твърди, че небето е пурпурно и валят таралежи.

— Първият път, когато те видях. Да.

— О, Уил. — Тя се отдръпна нежно от прегръдката му, прибирайки един кичур коса зад ухото си. Очите й не се откъсваха от неговите. — Не мога да си представя как си ме открил, колко трудно трябва да е било. Невероятно е. Но… наистина ли смяташ, че Мортмейн би ме оставил сама, неохранявана, в стая с отворена врата? — Тя се извърна и направи няколко крачки напред, а после се закова на място. — Ето — заяви и вдигна ръка с разперени широко пръсти. — Тук въздухът е солиден като стена. Това е затвор, Уил, и сега ти си в него заедно с мен.

Младият мъж се приближи и застана до нея, знаейки какво ще открие. Помнеше съпротивлението, което беше усетил, докато прекосяваше стаята. Въздухът се накъдри лекичко, когато го докосна с пръст, ала въпреки това беше корав като замръзнало езеро.

— Познавам това вещество. Понякога Клейвът използва негова разновидност. — Сви ръка в юмрук и я стовари върху плътния въздух, достатъчно силно, за да натърти костите си. — Uffern gwaedlyd[1] — изруга на уелски. — Толкова път изминах, за да стигна до теб, и дори това не можах да направя като хората. В мига, в който те видях, единственото, за което бях в състояние да мисля, бе да изтичам при теб. В името на Ангела, Теса…

— Уил! — Тя го стисна за ръката. — Да не си посмял да се извиняваш. Не разбираш ли какво значи за мен това, че си тук? То е като чудо или манна небесна, защото се молех отново да видя лицата на онези, които обичам, преди да умра. — Говореше простичко и открито — едно от нещата, които Уил винаги бе харесвал у Теса, бе, че тя не се преструваше, не лицемерничеше, а казваше каквото мисли, без да украсява истината. — Когато бях в Къщата на мрака, нямаше никой, който да държи на мен достатъчно, за да тръгне да ме търси. Ти ме намери случайно. Ала сега…

— Сега обрекох и двама ни на една и съща съдба — дрезгаво каза той и като извади една кама от колана си, я заби в невидимата стена пред себе си. Покритото с руни сребърно острие се строши и младият мъж захвърли дръжката настрани, изругавайки тихичко.

Девойката сложи нежно ръка на рамото му.

— Не сме обречени, Уил. Без съмнение не си дошъл сам. Хенри, Джем — все някой ще ни открие. От другата страна на стената може да бъдем освободени. Виждала съм Мортмейн да го прави и…

Уил и сам не знаеше какво се случи тогава. Изражението му трябва да се бе променило при споменаването на Джем, защото видя как част от кръвта се отцеди от лицето на момичето. Ръката й го стисна по-силно.

— Теса — каза младежът, — аз съм сам.

Думата „сам“ излезе накъсано, сякаш горчеше на езика му и той се мъчеше да говори през нея.

— Джем?

Беше повече от въпрос, ала Уил не каза нищо. Гласът сякаш го бе напуснал. Беше възнамерявал да я отведе от това място, преди да й каже за годеника й. Бе си представял как й съобщава, едва когато са в безопасност, някъде, където щеше да има времето и мястото да я утеши. Сега си даваше сметка, че е бил истински глупак, за да си го помисли, да си повярва, че загубата няма да бъде изписана върху лицето му. И последните остатъци от кръвта се отдръпнаха от кожата й. Сякаш гледаше как пламъче потрепва и угасва.

— Не — прошепна тя.

— Теса…

Девойката направи крачка назад, клатейки глава.

— Не, не е възможно. Щях да разбера… не може да е възможно.

Уил протегна ръка към нея.

— Тес…

Мощни тръпки бяха започнали да разтърсват тялото й.

— Не — повтори тя. — Не, не го казвай. Ако не го кажеш, то няма да е вярно. Не може да е вярно. Не е честно.

— Съжалявам — прошепна той.

Лицето й се сгърчи, нещо се прекърши, като бент, поддал под твърде силен напор. Тя се свлече на колене и обви ръце около тялото си. Държеше се здраво, сякаш се боеше да не се разпадне на късчета. Уил усети как го връхлита нова вълна от безпомощната агония, която беше почувствал в двора на „Зеленият мъж“. Какво бе сторил? Беше дошъл, за да я спаси, ала вместо това бе успял единствено да й причини болка. Сякаш наистина беше прокълнат… способен да носи единствено страдание на онези, които обичаше.

— Съжалявам — повтори, влагайки цялото си сърце в думите си. — Съжалявам. Бих умрял вместо него, стига да можех.

Теса вдигна глава. Уил се приготви да посрещне укора в очите й, ала там нямаше такъв. Вместо това тя протегна безмълвно ръка към него. Учуден, Уил я улови и се остави да го притегли надолу, докато коленичи на пода срещу нея.

Очертана в златно от светлината на огъня, косата й обрамчваше мокрото й от сълзи лице.

— Аз също — рече тя. — О, Уил, аз съм виновна за всичко. Той захвърли живота си заради мен. Ако беше вземал лекарството по-пестеливо… ако си беше позволил да почива, да се лекува, вместо да се преструва, че е здрав заради мен…

— Не! — Младият мъж я улови за раменете и я обърна към себе си. — Вината не е твоя. Никой не би си го помислил…

Теса поклати глава.

— Как изобщо можеш да ме търпиш до себе си? — отчаяно каза тя. — Аз ти отнех твоя парабатай. А сега и двамата ще умрем тук. Заради мен.

— Теса… — прошепна слисано Уил. Не помнеше откога не бе попадал в подобно положение, кога за последен път бе трябвало да утешава някой, чието сърце бе съкрушено, и наистина бе могъл да го стори, вместо да бъде принуден да се извърне настрани. Чувстваше се несръчен, както когато беше дете и изпускаше ножовете, преди Джем да го научи как да ги използва. Младежът се прокашля. — Теса, ела.

Привлече я към себе си, като в същото време седна на пода, така че тя се озова притисната до него, облегнала глава на рамото му, докато той прокарваше пръсти през косата й. Усещаше как тялото й се тресе, но девойката не се отдръпна. Вместо това се вкопчи в него, сякаш черпеше утеха от присъствието му.

За секунда Уил се замисли колко топло бе тялото й в прегръдките му и как му въздействаше дъха й върху кожата му, ала само след миг тръсна глава да прогони неуместните си мисли и се престори, че не са го спохождали.

Мъката на Теса, също като буря, бавно започна да стихва с отминаването на часовете. Тя рида и Уил я държа в обятията си, без да я пуска, освен веднъж, когато му се наложи да стане, за да накладе огъня. Върна се бързо и отново седна до нея. И двамата бяха облегнали гърбове на невидимата стена. Тя докосна мястото на рамото му, където платът беше подгизнал от сълзите й.

— Съжалявам. — И сама не можеше да преброи колко пъти му го бе повторила през последните няколко часа, докато си разказваха един на друг какво им се бе случило след раздялата им в Института. Той й бе описал сбогуването си с Джем и Сесили, как беше препускал през страната, мига, в който бе осъзнал, че Джем си е отишъл… Тя, на свой ред, му бе разказала какво бе поискал Мортмейн от нея, как се бе превъплътила в неговия баща, давайки му последното късче от мозайката, което щеше да превърне армията му от автоматони в неудържима сила.

— Няма за какво да се извиняваш, Теса — увери я Уил сега. Гледаше към огъня — единствената светлина в стаята — който обагряше в златисти и черни отблясъци лицето му. Сенките под очите му бяха виолетови, извивките на скулите му и ключиците му — ярко очертани. — Ти си страдала не по-малко от мен. Да видиш как унищожават онова село…

— И двамата сме били там по едно и също време — с почуда каза тя. — Само ако знаех, че си наблизо…

— Ако аз знаех, че ти си наблизо, щях да пришпоря Балиос право към възвишението, където си била.

— И щеше да бъдеш убит от създанията на Мортмейн. По-добре, че не си знаел. — Теса проследи погледа му към огъня. — Нали в крайна сметка ме намери. Само това има значение.

— Разбира се, че те намерих. Обещах на Джем, че ще го сторя. Някои обещания не могат да бъдат нарушени.

Девойката, която се бе сгушила в него, усети как си поема дъх с усилие; ръцете му, които я прегръщаха, трепереха почти незабележимо. Някак смътно тя си даваше сметка, че не би трябвало да допусне да я прегръща така някой, който не й е брат или годеник… ала брат й и годеникът й бяха мъртви, а утре Мортмейн щеше да ги открие и да накаже и двамата. На фона на всичко това Теса усети, че не я е грижа за благоприличието.

— Какъв беше смисълът от цялата тази болка? — попита тя. — Толкова го обичах, а дори не бях там, когато е издъхнал.

Уил я помилва по гърба — бърза, лека ласка, сякаш се боеше, че може да се отдръпне от него.

— Нито пък аз. Аз бях в двора на една странноприемница, между Лондон и Уелс, когато почувствах как връзката между нас се скъсва. Сякаш огромна ножица сряза сърцето ми на две.

— Уил… — поде Теса. Болката му беше толкова осезаема, че се смесваше с нейната в една обща, раздираща скръб, някак по-лека от това, че беше споделена, макар да бе трудно да се каже кой кого утешаваше. — Ти винаги си бил половината от неговото сърце.

— Аз бях този, който го помоли да ми стане парабатай. Той се дърпаше. Искаше да разбера, че ще се свържа в доживотна връзка с човек, комуто не оставаше много живот. Ала аз исках отчаяно някакво доказателство, че не съм сам, начин да му покажа колко много му дължа. И в крайна сметка отстъпи мило пред онова, за което го молех. Както винаги.

— Недей — каза Теса. — Джем не беше мъченик. Да бъде твой парабатай не беше изтезание за него. Ти му беше като брат… повече от брат, защото сам го беше избрал. Когато говореше за теб, винаги го правеше с обич и лоялност, без помен от съмнение.

— Скарах му се — продължи Уил. — Когато открих, че е вземал повече уин фен, отколкото би трябвало. Обвиних го, че захвърля живота си. А той ми отговори; „Мога да избера да бъда за нея колкото се може повече, да горя за нея толкова ярко, колкото аз реша“.

Девойката издаде задавен звук.

— Изборът беше негов, Теса. Не беше нещо, което ти си му наложила. Никога не е бил по-щастлив, отколкото с теб. — Уил не гледаше към нея, а към огъня. — Каквото и да съм ти казвал някога, независимо от всичко, съм щастлив за времето, което споделихте заедно. Ти също би трябвало да си.

— Не изглеждаш щастлив.

Уил все така не откъсваше очи от огъня. Черната му коса, влажна, когато се бе появил в стаята, бе изсъхнала, оформяйки къдрици на слепоочията и челото му.

— Разочаровах го. Джем ми възложи тази едничка задача — да тръгна след теб и да те открия, да те върна невредима у дома. А ето че се провалих на последното препятствие. — Младият мъж най-сетне се обърна към нея с невиждащи сини очи. — Нямаше да се отделя от него. Щях да остана до леглото му, ако беше поискал така, до последния му дъх. Щях да удържа на клетвата си. Но той ме помоли да тръгна след теб…

— Значи си сторил само това, което е искал. Не си го разочаровал.

— Ала то бе и онова, което самият аз исках да сторя. Вече не правя разлика между себичност и самопожертвователност. Когато сънувах как те спасявам, начина, по който ти ме гледаше… — Гласът му секна рязко. — Е, подобаващо съм наказан за своята дързост.

— А аз съм възнаградена. — Теса пъхна ръка в неговата и усети мазолите по дланта му. Видя как гърдите му се повдигнаха рязко, когато си пое изненадано дъх. — Защото вече не съм сама — ти си с мен. И не бива да губим надежда. Може би все още имаме шанс да надвием Мортмейн или да се измъкнем незабелязано. Ако някой е в състояние да открие начин, това си ти.

Уил я погледна. Когато проговори, ресниците засенчваха очите му.

— Ти си истинско чудо, Теса Грей. Да имаш такава вяра в мен, когато не съм сторил нищо, за да я заслужа.

— Нищо? — Гласът й се извиси. — Нищо, за да я заслужиш? Уил, ти ме избави от Сестрите на мрака, отблъсна ме, за да ме спасиш, спасяваш ме отново и отново. Ти си добър човек, един от най-добрите, които съм срещала някога.

Уил изглеждаше толкова поразен, сякаш го беше ударила. Прокара език по пресъхналите си устни.

— Ще ми се да не казваш това — прошепна той.

Теса се приведе към него. Лицето му сякаш беше изтъкано от сенки, извивки и равнини. Искаше й се да го докосне, да проследи очертанията на устните му, дъгата на ресниците върху бузата му.

— Първият път, когато те видях, си помислих, че изглеждаш като герой от книга. Ти се пошегува, че си сър Галахад. Помниш ли? В продължение на толкова време се опитвах да те разбера по този начин — сякаш беше господин Дарси или Ланселот, или горкият нещастен Сидни Картън… с катастрофален резултат. Дълго ми отне, докато разбера, но го сторих и сега знам — ти не си герой от книга.

От устните на Уил се откъсна кратък, невярващ смях.

— Така е — потвърди той. — Не съм никакъв герой.

— Не — продължи Теса. — Ти си човешко същество, също като мен. — Уил впери изпитателно очи в лицето й, видимо недоумяващ. Тя стисна ръката му още по-силно, преплитайки пръсти в неговите. — Нима не виждаш, Уил? Ти си човек като мен. Ти си като мен. Казваш точно онова, което и аз мисля, но никога не смея да изрека на глас. Четеш книгите, които и аз чета. Харесваш поезията, която и аз харесвам. Караш ме да се смея с абсурдните си песни и начина, по който прозираш истината за всичко. Имам чувството, че си в състояние да надзърнеш в мен, да видиш всички мои странности и необичайни кътчета и сърцето ти да пасне около тях, защото и ти си странен и необичаен по съвсем същия начин. — Със свободната си ръка, тя го докосна лекичко по бузата. — Ние сме еднакви.

Уил притвори клепачи и девойката усети как ресниците му помилваха връхчетата на пръстите й. Когато отново проговори, гласът му беше дрезгав, но овладян:

— Не казвай тези неща, Теса. Недей!

— Защо?

— Твърдиш, че съм добър човек — рече той. — Ала аз не съм чак толкова добър. И освен това съм… катастрофално влюбен в теб.

— Уил…

— Обичам те толкова много, толкова невероятно много — продължи младият мъж, — и когато си така близо до мен, забравям коя си. Забравям, че принадлежиш на Джем. Трябва да съм най-ужасният човек на света, за да мисля това, което си мисля в момента. И въпреки това го правя.

— Обичах Джем — каза тя. — И все още го обичам. Той също ме обичаше. Но аз не принадлежа никому, Уил. Сърцето ми е само мое. Ти не можеш да го контролираш. Самата аз не мога да го контролирам.

Очите му все още бяха затворени. Гърдите му се повдигаха и спускаха забързано и Теса чуваше силните, учестени удари на сърцето му. Тялото му беше топло и живо до нейното, и тя си помисли за студените ръце на автоматоните върху нейните и за ледените очи на Мортмейн. Помисли си какво би станало, ако останеше жива и Магистърът постигнеше целта си; ако се окажеше прикована към него през целия си живот — към мъж, когото не просто не обичаше, а ненавиждаше.

Помисли си какво би било да усеща студените му ръце върху себе си и дали това щяха да бъдат единствените ръце, които щяха да я докоснат някога.

— Какво смяташ, че ще се случи утре, Уил? — прошепна тя. — Когато Мортмейн ни открие. Кажи ми честно.

Внимателно, сякаш почти неохотно, ръката му погали косата й и се спря в основата на шията й и Теса се зачуди дали усеща туптенето на пулса й, отвръщащо на неговия.

— Мисля, че Мортмейн ще ме убие. Или, за да бъда точен, ще накара създанията си да ме убият. Аз съм сносен ловец на сенки, Тес, но тези автоматони… те не могат да бъдат спрени. Оръжията с руни вършат толкова работа, колкото и обикновените остриета, а серафимските ками са безсилни.

— Но ти не се боиш.

— Има много неща, които са по-лоши от смъртта. Да не те обичат или пък да не си способен да обичаш — това е по-лошо. А да загинеш в бой, като истински ловец на сенки — това е достойна смърт. Нещо, което винаги съм искал.

По тялото на девойката пробяга тръпка.

— Има две неща, които искам — заяви тя и сама се изненада колко овладян беше гласът й. — Ако мислиш, че утре Мортмейн ще се опита да те убие, искам да получа оръжие. Ще сваля ангела с часовников механизъм и ще се бия рамо до рамо с теб. И ако паднем — ще паднем заедно. Защото и аз искам достойна смърт. Като Бодицея.

— Тес…

— Предпочитам да умра, отколкото да се превърна в инструмент на Магистъра. Дай ми оръжие, Уил.

Тя почувства как тялото му потрепери до нейното.

— Добре, мога да сторя това за теб — рече той накрая с глух глас. — Какво е другото, което искаш?

Теса преглътна.

— Искам да те целуна още веднъж, преди да умра.

Очите му се отвориха широко. Бяха сини като морето и небето от съня й, в който той бе паднал далеч, далеч от нея; сини като цветята, които Софи слагаше в косата й.

— Не…

— … казвай нищо, което не мислиш — довърши тя вместо него. — Знам. И не го правя. Наистина го мисля, Уил. И съм наясно, че е извън всякакви норми на приличието да искам това. Знам, че сигурно ти се струвам мъничко луда. — Тя сведе очи за миг, а после отново ги вдигна, събрала кураж. — И ако ти си в състояние да ми кажеш, че не би съжалявал, ако утре умреш, без устните ни да се докоснат никога вече, направи го и аз няма да те моля повече, защото знам, че нямам никакво право…

Така и не можа да довърши, защото Уил я сграбчи и като я притегли към себе си, впи устни в нейните. За миг целувката му беше почти болезнена, изпълнена с отчаяние и едва сдържана жажда, и тя усети в устата си сол и топлина, и рязкото му поемане на дъх. А после стана по-нежен, обуздавайки страстното си желание със сила, която Теса буквално почувства в цялото си тяло. Допирът на устните им, страстната игра на езиците им, се превърна само за миг от болка в наслада.

На балкона в имението Лайтууд той бе така внимателен, но не и този път. Сега ръцете му се плъзнаха по гърба й, заровиха се в косата й, сграбчиха материята на роклята й. Повдигна я и почти се сблъскаха. Тялото му се притискаше в нейното, високо и стройно, едновременно кораво и крехко. Главата й се наклони назад, когато устните му разтвориха нейните и ето че те не толкова се целуваха, колкото сякаш се опитваха да се влеят един в друг. Пръстите й така силно стиснаха косата му, че несъмнено му причиняваха болка, зъбите й одраскаха долната му устна. Младият мъж простена и я притегли толкова плътно до себе си, че тя с усилие си поемаше въздух.

— Уил… — прошепна Теса, а той се изправи, вдигайки я на ръце, без да престава да я целува.

Девойката се вкопчи в гърба и раменете му, докато любимият й я отнасяше до леглото и я поставяше върху него. Тя вече бе боса, а той изрита ботушите си и се покатери до нея. Част от обучението й беше как да сваля бойно облекло и сега ръцете й бяха леки и бързи върху дрехите му, разкопчаха ги и ги разтвориха като черупка. Уил ги смъкна нетърпеливо и коленичи, за да свали колана с оръжията.

Теса го гледаше, преглъщайки задъхано. Ако имаше намерение да го спре, сега беше моментът. Покритите му с белези ръце бяха пъргави, те разкопчаха колана и когато той се извърна, за да го пусне на пода, ризата му — мокра от пот и залепнала за него — се плъзна нагоре, разкривайки й вдлъбнатината на стомаха му, извивката на бедрото му. Открай време го беше смятала за красив — очите, устните, лицето му, но никога не бе мислила за тялото му по този начин. Ала очертанията му бяха прекрасни, като скулптурата „Давид“ на Микеланджело. Тя посегна, за да го докосне, да прокара пръсти, нежни като паяжина, по гладките твърди мускули на корема му.

Реакцията му беше мигновена и стряскаща. Той си пое рязко дъх и затвори очи, тялото му сякаш се вкамени. С разтуптяно сърце Теса плъзна пръсти по колана на панталона му, без сама да е сигурна какво прави… тласкаше я някакъв инстинкт, който не познаваше, нито можеше да обясни. Палецът й докосна за миг бедрото му, докато обвиваше ръка около кръста му и го притегляше надолу.

Уил се наведе над нея, бавно, подпрял лакти от двете страни на раменете й. Очите им се срещнаха и останаха приковани един в друг. Телата им бяха плътно прилепени, но никой от тях не говореше. Гърлото й се бе свило до раздираща болка от нескрито възхищение и разбито сърце.

— Целуни ме — промълви тя.

Той снижи глава бавно, много бавно, докато устните им се допряха едва-едва. Тя изви гръб като дъга от копнеж, ала Уил се отдръпна и погали бузата й… сега устните му докосваха едва крайчеца на нейните, а после се плъзнаха по линията на челюстта й и надолу по гърлото, изпращайки искри от неочаквано удоволствие по тялото й. Теса винаги бе мислила за ръцете, дланите, шията, лицето си, като за нещо отделно… никога не й бе хрумвало, че кожата й е една деликатна обвивка на всичко това и че би могла да усети целувка, положена върху врата й, чак до пръстите на краката си.

— Уил… — Ръцете й подръпнаха ризата му. Копчетата се скъсаха и главата му се измъкна от плата. С разрошената си черна коса, той досущ приличаше на Хийтклиф от „Брулени хълмове“. Неговите ръце не бяха така уверени с роклята й, но много скоро и тя бе свалена и захвърлена настрани, оставяйки девойката по долна риза и корсет. Тя се скова при мисълта да бъде толкова гола пред някой друг, освен Софи, а Уил погледна корсета й с почти обезумял поглед, изпълнен с желание.

— Как… — каза той. — Сваля ли се?

Теса не можа да се сдържи и се изкиска.

— Затяга се с връзки — прошепна тя. — На гърба.

Улови ръцете му и ги постави на точното място. По тялото й пробяга тръпка — не от студ, а от интимността на този жест. Уил я притегли нежно към себе си и отново прокара пътечка от целувки по шията й, спускайки се към рамото й, там, където то не бе скрито от долната риза. Дъхът му стопляше кожата й и много скоро Теса дишаше също толкова тежко, колкото него, а дланите й се плъзгаха по раменете, по ръцете, по гърдите му. Целуна бледите белези, които Знаците бяха оставили върху кожата му, увивайки се около него, докато не се превърнаха в гореща плетеница от крайници, а тя поглъщаше стоновете, с които бяха примесени целувките му.

— Теса… — прошепна той, — Тес… ако искаш да спра…

Тя поклати глава безмълвно. Пламъците в огнището бяха почти угаснали. Притиснат до нея, Уил беше изтъкан от ъгли и сенки, кожата му — едновременно мека и корава до нейната. Не.

— Искаш го? — Гласът му беше хриплив.

— Да — отвърна тя. — А ти?

Пръстът му проследи очертанията на устните й.

— За това бих отишъл в Ада. За това бих се отказал от всичко.

Теса усети, че очите й парят и в тях напират сълзи. Тя примига с мокри ресници.

— Уил…

— Dw i’n dy garu di am byth — каза той. — Обичам те. Завинаги.

А после покри тялото й със своето.

Късно през нощта или пък рано сутринта, Теса се събуди. Огънят беше догорял напълно, ала стаята беше осветена от странната факла, която сякаш се запалваше и угасваше без някаква видима причина.

Тя се отдръпна лекичко назад и се облегна на лакът. Уил спеше до нея, потънал в непробудния сън на онзи, който е изтощен до краен предел. Въпреки това изглеждаше умиротворен… повече, отколкото тя го бе виждала преди. Дишането му беше равномерно, ресниците му потрепваха лекичко.

Беше заспала, положила глава върху ръката му, и ангелът с часовников механизъм, който все още беше около врата й, почиваше върху рамото му, съвсем мъничко вляво от ключицата. Когато се отдръпна, Теса с изненада видя, че там, където беше лежал върху кожата на Уил, ангелът бе оставил следа, не по-голяма от един шилинг, с формата на бяла звезда.

[1] Дявол да го вземе! (уелски). — Бел.ред. ↑

20

АДСКИТЕ УСТРОЙСТВА

Като автоматони, задвижвани от жици,

тънки скелети се плъзгаха,

уловени в бавен кадрил,

а после се хванаха за ръце

и подеха великолепна сарабанда[1],

а смехът им отекваше, тънък и пронизителен.

Оскар Уайлд, „Къщата на блудницата“

Толкова е красиво! — ахна Хенри.

Ловците на сенки от Института в Лондон — заедно с Магнус Бейн — бяха оформили нещо като полукръг в криптата и се взираха в една от голите каменни стени… или по-точно — в нещо, което се беше появило върху една от голите каменни стени.

То беше греещ портал, висок около три метра и широк около метър и половина. Не беше издялан в камъка, а по-скоро беше изтъкан от светещи руни, които се преплитаха една в друга като пълзящи растения. Не бяха от Сивата книга — в това Гейбриъл беше сигурен, защото щеше да ги разпознае. Не, това бяха руни, които не бе виждал никога преди. Изглеждаха някак различни, сякаш бяха на друг език, ала всяка от тях беше красива по свой специфичен начин и нашепваше песен за пътуване и разстояния, за завихрено черно пространство и разстоянието между световете.

Грееха със зелена светлина в мрака, бледи и киселинни. В техните очертания стената не се виждаше… имаше единствено непрогледен мрак, като онзи, който тегне в дълбоки бездни.

— Наистина е невероятно — каза Магнус.

Всички, освен него, бяха с бойно облекло и въоръжени до зъби — Гейбриъл беше преметнал през рамо любимия си двуостър меч и ръцете направо го сърбяха да стиснат дръжката му. Въпреки че харесваше лъка, той беше обучен в умението да върти меч от учител, който можеше да проследи своите наставници чак до Лихтенауер[2] и Гейбриъл смяташе, че именно мечът е най-силната му част. Освен това лъкът и стрелите едва ли биха му били от същата полза срещу автоматоните, колкото оръжие, което можеше да ги посече на съставните им части.

— Единствено благодарение на теб, Магнус — каза Хенри. Той сияеше… или пък, помисли си Гейбриъл, това се дължеше на светлината на руните, отразена върху лицето му.

— Ни най-малко — отвърна магьосникът. — Ако не беше твоят гений, това никога нямаше да бъде създадено.

— Колкото и да ми е приятна тази размяна на любезности — намеси се Гейбриъл, виждайки, че Хенри се кани да отговори, — остават още няколко… съществени въпроса относно това изобретение.

Хенри го погледна неразбиращо.

— Като например?

— Вярвам, Хенри, че Гейбриъл се интересува дали тази… врата… — започна Шарлот.

— Нарекохме го Портал — заяви Хенри. Главната буква пролича съвсем ясно в гласа му.

— … действа — довърши ръководителката на Института. — Опитахте ли го?

Съпругът й изглеждаше сломен.

— Ами… не. Нямаше време. Но те уверявам, че изчисленията ни са безпогрешни.

Всички, освен Хенри и Магнус, погледнаха към Портала с удвоена тревога.

— Хенри… — започна Шарлот.

— Аз смятам, че двамата трябва да минат първи — заяви Гейбриъл. — Нали те изобретиха проклетото нещо.

Всички се обърнаха към него.

— Сякаш е решил да замести Уил — подхвърли Гидеон, повдигайки вежди. — Говорят едно и също.

— Аз не съм като Уил — сопна се брат му.

— Силно се надявам — каза Сесили толкова тихичко, че той се зачуди дали някой друг, освен него, я чу. Днес тя изглеждаше особено хубава, макар Гейбриъл и сам да не бе сигурен защо. Носеше същото бойно облекло като Шарлот — простичко и черно; косата й беше прибрана скромно на тила и рубиненият медальон грееше върху кожата й. Все пак, строго си напомни той, като се имаше предвид, че най-вероятно се отправят към смъртна опасност, умът му не биваше да се занимава с мисли за това дали Сесили е хубава. Каза си, че трябва веднага да престане.

— Изобщо не съм като Уил — повтори.

— На драго сърце ще мина пръв — каза Магнус с многострадалния тон на учител в стая, пълна с непослушни ученици. — Ще имам нужда от няколко неща. Надеждата ни е, че Теса ще бъде от другата страна, може би и Уил. Ще ми трябват резервно бойно облекло и оръжия, които да занеса там. Разбира се, възнамерявам да ви чакам от другата страна, но ако се случи… да го наречем, нещо неочаквано, е добре да съм подготвен.

Шарлот кимна.

— Да… разбира се. — Тя сведе поглед за миг. — Не мога да повярвам, че никой не дойде да се присъедини към нас. Мислех, че след писмото ми… поне неколцина… — Тя не довърши и като преглътна, вирна брадичка. — Нека доведа Софи. Тя ще приготви нещата, от които се нуждаеш, Магнус. Тя, Сирил и Бриджет всеки момент ще се присъединят към нас.

И Шарлот изчезна по стълбите, проследена от загрижения, пълен с обич поглед на Хенри.

Не че Гейбриъл можеше да го вини. Очевидно беше жесток удар за Шарлот, че никой не се беше отзовал на молбата й за помощ, макар че той би могъл да й каже, че ще стане точно така. Хората по природа бяха себични и мнозина не бяха във възторг от това една жена да бъде начело на Института. Те не биха се изложили на опасност заради нея. Едва преди няколко седмици той би казал същото и за себе си. Сега, когато я познаваше, Гейбриъл с изненада установи, че да изложи живота си на опасност за Шарлот му се струваше истинска чест — така, както за повечето англичани би било чест да рискуват живота си за кралицата.

— Как точно работи Порталът? — попита Сесили, поглеждайки към проблясващия праг с наклонена настрани глава, сякаш разглеждаше картина в някоя галерия.

— Той ще ни прехвърли от едно място на друго само за миг — отвърна Хенри. — Ала номерът е… ами, точно тази част е магия. — Той произнесе думата някак нервно.

— Човек трябва да си представи мястото, където отива — каза Магнус. — Няма да подейства с място, където никога не е бил и не може да си представи. В този случай, за да стигнем до Кадер Идрис ще се нуждаем от теб, Сесили. Колко близо до Кадер Идрис смяташ, че можеш да ни отведеш?

— До самия връх — уверено заяви тя. — Има няколко пътечки, които се изкачват по планината, а аз съм минавала по две от тях с баща ми. Прекрасно помня хребета.

— Отлично — каза Хенри. — Сесили, ти ще застанеш пред Портала и ще си представиш целта ни…

— Но тя няма да мине първа, нали? — намеси се Гейбриъл. Думите му сепнаха дори самия него — изобщо не бе възнамерявал да ги изрече на глас. Е, след като така и така го беше сторил, можеше поне да доведе нещата докрай. — Имах предвид, че тя е най-малко тренираната от нас — няма да е безопасно.

— Мога да мина първа. — Девойката изобщо не изглеждаше благодарна за подкрепата на Гейбриъл. — Не виждам причина…

— Хенри! — Беше Шарлот, появила се на стълбището. Зад нея идваха прислужниците на Института, и тримата — в бойно облекло. Бриджет изглеждаше така, сякаш бе излязла на сутрешна разходка, Сирил имаше сериозен и решителен вид, а Софи носеше голяма кожена торба.

Зад тях имаше още трима души. Високи мъже, които се движеха с особена плъзгаща се походка и носеха одежди с цвят на пергамент.

Мълчаливи братя.

За разлика от всички Мълчаливи братя, които Гейбриъл беше виждал някога обаче, тези бяха въоръжени. Около кръста си, над робите бяха препасали колани с оръжия, от които висяха дълги, извити остриета с дръжки от искрящ адамас — същия материал, от който се изработваха стилитата и серафимските ками.

Хенри премести поглед, първо — озадачен, а после — гузен, от Портала към Братята. Лицето му, осеяно с бледи лунички, пребледня.

— Брат Енох — започна той, — аз…

— Успокой се — гласът на Мълчаливия брат отекна в умовете им. — Не сме дошли, за да те предупредим, че си нарушил Закона, Хенри Брануел. Тук сме, за да се бием заедно с вас.

— Да се биете заедно с нас? — Гидеон изглеждаше изумен. — Но Мълчаливите братя не… искам да кажа, те не са воини…

— Това не е вярно. Някога бяхме ловци на сенки и си оставаме такива, дори и след промяната, превърнала ни в Братя. Орденът ни беше основан от самия Джонатан, ловеца на сенки, и макар животът ни да е посветен на знанието, можем да умрем в битка, стига да изберем така.

Шарлот грееше.

— Научили са за съобщението ми — каза тя. — И дойдоха. Брат Енох, брат Мика и брат Закарая.

Двамата Братя зад Енох кимнаха безмълвно. Гейбриъл потисна тръпката, пробягала по тялото му. Мълчаливите братя винаги му се бяха стрували зловещи, макар да знаеше, че са съществена част от живота на ловците на сенки.

— Освен това брат Енох ми обясни защо никой друг не е дошъл — продължи Шарлот и усмивката й помръкна. — Консул Уейланд е свикал заседание на Съвета тази сутрин, без обаче да ни уведоми. Всички ловци на сенки са били задължени да присъстват по Закон.

Хенри изпусна шумно дъха си през стиснати зъби.

— Ама че ку… Ама че лош човек — поправи се той навреме, като хвърли бърз поглед на Сесили, която извъртя очи. — За какво е заседанието?

— За замяната ни начело на Института — отвърна Шарлот. — Той все още вярва, че Мортмейн ще нападне Лондон и че мястото се нуждае от силен предводител, който да удържи атаката на армията от същества с часовников механизъм.

— Госпожо Брануел! — Софи, която тъкмо подаваше торбата на Магнус, едва не я изпусна. — Не могат да го направят!

— О, могат и още как. — Шарлот огледа лицата им едно по едно и вирна брадичка. В този момент, въпреки че бе толкова дребничка, Гейбриъл си помисли, че изглежда по-висока от консула. — Всички знаехме, че това ще се случи. То няма значение. Ние сме ловци на сенки и имаме дълг един към друг и към онова, което смятаме за правилно. Вярваме на Уил и в способностите му. Вярата ни доведе дотук, тя ще ни отведе и малко по-напред. Ангелът бди над нас и ние ще надделеем.

Никой не каза нищо. Гейбриъл огледа лицата на останалите — те до едно бяха решителни и дори Магнус му се стори, ако не трогнат или убеден, поне замислен и изпълнен с уважение.

— Госпожо Брануел — заяви той най-сетне. — Ако консул Уейланд не ви смята за достоен предводител, значи е глупак.

Шарлот му кимна лекичко.

— Благодаря ти. Ала не бива да губим повече време… трябва да тръгваме и то възможно най-бързо, защото задачата, която ни предстои, няма да ни чака.

Хенри погледа жена си в продължение на един дълъг миг, а после се обърна към Сесили.

— Готова ли си?

Сестрата на Уил кимна и се приближи до Портала. Светлината му хвърляше сенки с очертанията на непознати руни върху дребничкото й, решително лице.

— Извикай образа в съзнанието си — каза Магнус. — Напълно ясно си представи, че гледаш от върха на Кадер Идрис.

Сесили сви ръце в юмруци до тялото си и докато се взираше напред, Порталът се раздвижи, руните се развълнуваха и промениха. Мракът в оформения от тях свод изсветля и изведнъж Гейбриъл вече не се взираше в сянка, а в пейзаж, който сякаш беше нарисуван в Портала — зелената извивка на планински връх, езеро — синьо и дълбоко като небето.

Сесили ахна… а после, без никой да й е казал, пристъпи напред и изчезна през свода. Беше все едно някой изтри рисунка. Първо дланите й изчезнаха в Портала, после протегнатите й ръце и накрая — тялото й.

И ето че нея я нямаше.

Шарлот изписка.

— Хенри!

Ушите на Гейбриъл забръмчаха. Чуваше как Хенри успокоява съпругата си, като й казва, че Порталът действа именно така и че не се е случило нищо лошо, ала звукът беше като песен, полудочута от съседна стая, думите — ритъм без смисъл. Единственото, което Гейбриъл осъзнаваше, бе, че Сесили, по-храбра от всички тях, бе прекрачила през неизвестната врата и сега я нямаше. А той не можеше да я остави да отиде сама.

Пристъпи напред. Брат му го извика, но той не му обърна внимание, подмина го, достигна Портала и прекрачи през него.

В продължение на един миг имаше единствено мрак, а после от тъмнината сякаш се протегна огромна ръка и го издърпа в завихрен, мастиленочерен водовъртеж.

Голямата заседателна зала беше пълна с хора, които говореха на висок глас.

Върху подиума в средата на помещението стоеше консул Уейланд, загледан с яростно нетърпение в шумната тълпа. Тъмните му очи обхождаха ловците на сенки, събрани пред него: Джордж Пенхалоу си крещеше със Сора Кайду от Института в Токио; с тънкия си пръст Виджей Малхотра мушкаше в гърдите Джафет Пангборн, който напоследък рядко напускаше имението си в провинцията на Идрис и който беше почервенял като домат от унижението на всичко това. Двама от рода Блекуел бяха приклещили в един ъгъл Амалия Моргенстърн, която им се сопваше на немски. Алойзиъс Старкуедър, с изкривено от годините тяло и облечен изцяло в черно, стоеше до една от дървените пейки, взирайки се към подиума с пронизващи старчески очи.

Застанал до консул Уейланд, инквизиторът удари по пода с дървения си жезъл толкова силно, че едва не строши дъските.

— ДОСТАТЪЧНО! — изрева той. — Всички да млъкнат. Веднага. СЯДАЙТЕ.

Вълна като електрически удар пробяга през стаята и за очевидна изненада на консула, всички седнаха. Не тихо, но все пак седнаха… или поне онези, които имаха места. Залата беше препълнена, рядко се случваше толкова много ловци на сенки да присъстват на едно заседание. Имаше представители на всички Институти — Ню Йорк, Банкок, Женева, Бомбай, Киото, Буенос Айрес. Отсъстваха единствено лондонските ловци на сенки — Шарлот Брануел и нейните съучастници.

Алойзиъс Старкуедър остана прав. Раздърпаното му тъмно наметало плющеше около него като гарванови крила.

— Къде е Шарлот Брануел? — настоя да узнае той. — От съобщението, което получих, ставаше ясно, че тя ще бъде тук, за да обясни съдържанието на писмото си до Съвета.

— Аз ще обясня съдържанието на нейното писмо — каза консулът през стиснати зъби.

— Би било за предпочитане да го чуем от самата нея — обади се Малхотра, местейки пронизващите си тъмни очи между консула и инквизитора. Инквизитор Уитлоу имаше изтощен вид, сякаш напоследък страдаше от безсъние — ъгълчетата на устните му бяха напрегнати.

— Шарлот Брануел пресилва нещата — заяви консулът. — Поемам пълна отговорност за това, че я поставих начело на Института в Лондон. Не биваше да го правя. Тя беше освободена от позицията си.

— Имах случай да се срещна с госпожа Брануел и да разговарям с нея — каза Старкуедър със силния си йоркширски акцент. — Не ми се стори като някой, който е склонен да пресилва.

С вид, сякаш си беше припомнил защо бе толкова доволен, че Старкуедър бе престанал да посещава заседанията на Съвета, консулът процеди:

— Тя е в деликатно състояние и вярвам, че… че това я е направило… неуравновесена.

Шумен говор и объркване последваха след думите му. Присвил очи, инквизиторът хвърли на Уейланд отвратен поглед. В отговор консулът го изгледа сърдито. Явно бе, че двамата мъже се бяха карали — консулът беше зачервен от гняв и в очите, които впи в инквизитора, се четеше усещането, че е бил предаден. Очевидно бе, че Уитлоу не е съгласен с думите му.

Една жена се изправи от претъпканите пейки. Имаше бяла коса, вдигната високо на главата, и властно държание. Консулът придоби вид, сякаш му идеше да изстене. Калида Феърчайлд. Лелята на Шарлот Брануел.

— Ако намеквате — каза тя с леден тон, — че племенницата ми взема истерични и неразумни решения, защото в утробата й расте дете от новото поколение ловци на сенки, консул Уейланд, съветвам ви да си вземете думите обратно.

Консулът изскърца със зъби.

— Няма никакво доказателство, че твърденията на Шарлот Брануел относно местонахождението на Мортмейн в Уелс съдържат и зрънце истина. Всичко тръгва от думите на Уил Херондейл, който е само момче, при това — крайно безотговорно момче. Всички доказателства, включително и дневниците на Бенедикт Лайтууд, говорят за нападение над Лондон и именно там трябва да съсредоточим силите си.

Из стаята се разнесе жужене, а думите „нападение над Лондон“ се повтаряха отново и отново. Амалия Моргенстърн си вееше с дантелена кърпичка, а Лилиан Хайсмит, видимо доволна, докосваше дръжката на камата, стърчаща от китката на ръкавицата й.

— Доказателства! — сопна се Калида. — Думата на племенницата ми е доказателство…

Последва ново шумолене и една млада жена с яркозелена рокля и предизвикателно изражение се изправи на крака. Последният път, когато консулът я беше видял, тя ридаеше в същата тази заседателна зала и настояваше за справедливост. Татяна Блекторн, по баща Лайтууд.

— Консулът е прав за Шарлот Брануел! — възкликна тя. — Тя и Уилям Херондейл са причината съпругът ми да е мъртъв!

— Нима? — От гласа на инквизитор Уитлоу буквално капеше сарказъм. — Кой точно уби съпруга ви? Уил?

Разнесе се изумен шепот. Татяна изглеждаше бясна.

— Баща ми не беше виновен…

— Напротив — прекъсна я инквизиторът. — Не искахме да го правим обществено достояние, госпожо Блекторн, ала вие не ми оставяте избор. Смъртта на съпруга ви беше разследвана и се установи, че вината наистина е била на баща ви, при това — много сериозна вина. Ако не бяха действията на братята ви — както и тези на Уил Херондейл, Шарлот Брануел и останалите от Института в Лондон — името Лайтууд щеше да бъде изличено от регистрите на ловците на сенки, а вие щяхте да прекарате остатъка от живота си като мундан без никакви приятели.

Татяна почервеня като цвекло и стисна юмруци.

— Уилям Херондейл ме… ме засипа с неописуеми обиди, които никога не би трябвало да бъдат изричани пред една дама…

— Не виждам какво общо има това с въпроса, който обсъждаме в момента — заяви инквизиторът. — Човек може да бъде груб в личния си живот и едновременно с това да е прав по други, по-значими въпроси.

— Вие отнехте къщата ни! — изкрещя Татяна. — Принудена съм да завися от щедростта на семейството на съпруга ми, като някоя умираща от глад просякиня…

Очите на инквизитора блеснаха като скъпоценните камъни върху пръстените му.

— Домът ви беше конфискуван, госпожо Блекторн, не откраднат. Претърсихме имението Лайтууд — продължи той, повишавайки глас, — и то се оказа пълно с доказателства за връзките на баща ви с Мортмейн — дневници, в които се говореше за низки, скверни и неописуеми деяния. Консулът ги спомена като доказателство, че ще бъде извършено нападение над Лондон, ала в седмиците преди смъртта си Бенедикт Лайтууд е бил полудял от демонската шарка. А дори и да е бил с всичкия си, Мортмейн едва ли би му доверил истинските си планове.

Придобил почти отчаян вид, консул Уейланд го прекъсна:

— Въпросът за Бенедикт Лайтууд е приключен… а и няма връзка със сегашния случай. Събрали сме се, за да обсъждаме Мортмейн и Института! Първо, тъй като Шарлот Брануел беше освободена от поста си, а ситуацията, пред която сме изправени, е съсредоточена основно в Лондон, ще се нуждаем от нов водач на лондонския Анклав. Имате думата за предложения. Някой иска ли да се кандидатира?

Разнесе се шумолене и шепот. Джордж Пенхалоу тъкмо се изправяше, когато инквизиторът избухна яростно:

— Това е нелепо, Джосая. Все още нямаме никакво доказателство, че Мортмейн не е именно там, където Шарлот твърди. Дори не сме обсъдили дали ще й изпратим подкрепления…

— Да й изпратим подкрепления? Какво искаш да кажеш с това да й изпратим подкрепления?

Инквизиторът махна с ръка към претъпканата зала.

— Тя не е тук. Къде, според теб, са обитателите на Института в Лондон? Отишли са да търсят Магистъра в Кадер Идрис. И въпреки това, вместо да решим дали да им се притечем на помощ, ние сме събрали Съвета, за да обсъждаме кой ще заеме мястото на Шарлот?

Сега вече консулът не издържа.

— Няма да има никаква помощ! — изрева той. — Никога няма да има помощ за онези, които…

Ала Съветът така и не разбра кому беше писано да не получи помощ, тъй като в този миг във въздуха изсвистя стоманено острие и отсече главата на консула с един удар.

Кръв оплиска инквизитора, който отскочи назад и посегна към жезъла си. Консулът рухна на пода, посечен на две — тялото му се свлече на обления с кръв под, а главата му се търкулна като топка за боулинг. Там, където бе стоял той допреди малко, сега имаше автоматон — тънък като скелет и облечен в раздърпана червена униформа. Със зловеща усмивка на череп, механичното създание издърпа окървавеното си острие и огледа смълчаната, потресена тълпа от ловци на сенки.

Единственият друг звук в стаята идваше откъм Алойзиъс Старкуедър, който се смееше равномерно и тихо, очевидно — на себе си.

— Тя ви каза — изхриптя той. — Каза ви какво ще стане…

Миг по-късно автоматонът пристъпи напред, ръката му с хищни нокти се стрелна към Алойзиъс и се сключи около врата му. Кръв шурна от гърлото на стария мъж, когато създанието го повдигна от пода, все така широко ухилено. Ловците на сенки се разкрещяха… а после вратите се отвориха и цял куп същества с часовников механизъм нахлуха в залата.

— Е — заяви един страшно развеселен глас, — това определено не го очаквах.

Теса седна рязко, придърпвайки дебелата завивка около себе си. До нея Уил се раздвижи и като се надигна на лакти, отвори бавно очи.

— Какво…

Стаята беше пълна с ярка светлина. Факлите горяха силно и мястото сякаш бе обляно със слънчеви лъчи, така че Теса съвсем ясно можеше да види каква бъркотия бяха оставили след себе си — дрехите им бяха пръснати по пода и леглото, чергата пред камината беше намачкана на топка, чаршафите — омотани около тях. От другата страна на невидимата стена стоеше позната фигура в елегантен тъмен костюм, пъхнала палец в колана на панталоните си. В очите с котешки зеници играеха развеселени пламъчета.

Магнус Бейн.

— Може би няма да е лошо да станете — каза той. — Останалите всеки момент ще пристигнат, за да ви спасят, и предполагам, че бихте предпочели да сте облечени, когато това стане. — Той сви рамене. — Поне лично аз бих предпочел, но пък аз се славя с изключителната си срамежливост.

Уил изруга на уелски. Той също се беше надигнал със завивката — увита около кръста му. Опитваше се, доколкото може, да прикрие Теса от погледа на Магнус. Естествено, беше без риза и на ярката светлина младата жена съвсем ясно видя къде загарът на ръцете и лицето му отстъпва място на по-бледата кожа на гърдите и раменете му. Белегът с форма на звезда върху рамото му сякаш грееше и тя забеляза как Магнус го поглежда с присвити очи.

— Интересно — подхвърли той.

Уил издаде нечленоразделен звук на възмущение.

— Интересно? В името на Ангела, Магнус…

Магьосникът го изгледа накриво.

— Ако бях друг човек, сега щях да имам много да ви казвам — заяви той.

— Оценявам сдържаността ти.

— Много скоро няма да е така — кратко рече Магнус.

След това вдигна ръка, сякаш за да почука на вратата, и докосна невидимата стена, която ги разделяше. Отстрани беше като да гледаш как някой потапя ръка във вода — от мястото, където се бяха допрели пръстите му, тръгнаха вълнички, а после стената се плъзна настрани и изчезна в дъжд от сини искри.

— Дръжте. — С тези думи той подхвърли до леглото завързана кожена торба. — Донесох ви бойно облекло. Помислих си, че навярно ще ви трябват дрехи, но не си давах сметка точно колко.

Теса го изгледа свирепо иззад рамото на Уил.

— Как ни откри тук? Откъде знаеше… Кой друг е с теб? Те добре ли са?

— Да. Голяма част от тях. И в момента претърсват това място за вас. А сега се облечете — отвърна той и се обърна с гръб, така че да не ги притеснява.

Засрамена, Теса вдигна торбата от пода и порови из нея, докато не намери бойното си облекло. След това, увила чаршафа около себе си, изтича зад китайския параван в ъгъла на стаята.

Не погледна към Уил — просто не беше в състояние. Как би могла, без да помисли за онова, което бяха направили? Дали беше ужасен, неспособен да повярва, че са сторили нещо такова, след като Джем…

Тя яростно навлече бойното облекло. Слава богу, че за разлика от роклите, то можеше да бъде облечено без чужда помощ. През паравана чу как Магнус обяснява на Уил, че с помощта на магия и изобретателност двамата с Хенри успели да създадат Портал, който да ги прехвърли от Лондон в Кадер Идрис. Макар да различаваше единствено силуетите им, Теса видя как Уил кима облекчено, докато Магнус изреждаше онези, които бяха дошли с него — Хенри, Шарлот, братята Лайтууд, Сирил, Софи, Сесили, Бриджет и няколко Мълчаливи братя.

При споменаването на сестра му, Уил започна да се облича още по-бързо и докато Теса се появи иззад паравана, той вече беше в пълно бойно облекло, беше си завързал ботушите и тъкмо закопчаваше колана с оръжията. При вида й по лицето му се разля предпазлива усмивка.

— Останалите се пръснаха из тунелите, за да ви намерят — каза Магнус. — Разбрахме се да си дадем половин час за това, след което да се съберем в една от централните пещери. Ще ви дам минутка да… се окопитите. — Той се подсмихна и посочи вратата. — Ще ви чакам в коридора.

В мига, в който вратата се затвори зад гърба му, Теса се озова в прегръдките на Уил, обвила ръце около шията му.

— О, в името на Ангела! Ама че унизително.

Младият мъж зарови ръце в косата й и започна да я целува — по клепачите, бузите и устните — бързо, ала страстно и съсредоточено, сякаш на света нямаше нищо по-важно от това.

— Чуй се само — подкачи я той. — Каза „в името на Ангела“. Досущ като ловец на сенки. — Целуна ъгълчето на устните й. — Обичам те! Господи, обичам те! Толкова дълго чаках да го кажа.

Теса обви ръце около кръста му, задържайки го до тялото си, материята на бойното му облекло беше корава под пръстите й.

— Уил — колебливо каза тя, — не… не съжаляваш ли?

— Да съжалявам? — Той я погледна изумено. — Nage ddim[3]… трябва да си луда, ако си мислиш, че съжалявам, Тес. — Младежът я погали по бузата с длан. — Толкова много още искам да ти кажа…

— Не може да бъде — Подразни го девойката. — Уил Херондейл да иска да каже още нещо.

Уил не обърна внимание на закачката й.

— Но сега не е моментът… не и когато Мортмейн най-вероятно ни диша във врата, а Магнус е пред вратата. Сега е време да приключим с това. Ала когато това приключи, Тес, ще ти кажа всичко, което съм искал да ти кажа някога. А засега… — Младият мъж я целуна по слепоочието и я пусна, след което очите му обходиха лицето й изпитателно. — Засега искам да ми повярваш, че те обичам. Това е всичко.

— Аз вярвам на всяка твоя дума — усмихна се Теса и ръцете й се плъзнаха от кръста му по колана с оръжията. Пръстите й се сключиха около дръжката на една кама и тя я издърпа, усмихвайки му се, когато той сведе изненадан поглед към нея. Целуна го по бузата и направи крачка назад. — В края на краищата, не ме лъжеше за татуировката на уелския дракон, нали?

Стаята напомняше на Сесили за вътрешността на катедралата „Сейнт Пол“, където Уил я бе завел веднъж, в един от по-малко свадливите си дни, след като тя бе пристигнала в Лондон. Катедралата беше най-великолепната сграда, която бе разглеждала отвътре през живота си. Бяха изпитали ехото на гласовете си в „Галерията на шепота“ и бяха прочели посвещението, написано от Кристофър Рен[4]: „Si monumentum requiris, circumspice.“ „Ако търсите неговия паметник, огледайте се наоколо.“

Уил й беше обяснил какво означават думите — Рен предпочитал да бъде увековечен от произведенията на ръцете си, а не с надгробна плоча. Цялата катедрала беше монумент на умението му… така, както лабиринтът под планината и особено тази стая, бяха паметник на уменията на Мортмейн.

И тук таванът беше сводест, само че нямаше прозорци, просто издигаща се нагоре ниша в камъка. Горната част на свода беше опасана от балкон, върху който имаше подиум, където човек вероятно можеше да се качи и да погледне към гладкия каменен под, ширнал се под него.

И върху тази стена беше написано нещо. Четири изречения, гравирани в камъка с блещукащ кварц:

АДСКИТЕ УСТРОЙСТВА НЕ ЗНАЯТ МИЛОСТ.

АДСКИТЕ УСТРОЙСТВА НЕ ЗНАЯТ ПОЩАДА.

АДСКИТЕ УСТРОЙСТВА НЯМАТ ЧЕТ.

АДСКИТЕ УСТРОЙСТВА НИКОГА НЯМА ДА ПРЕСТАНАТ ДА ПРИИЖДАТ.

Върху каменния под, подредени в редици, имаше стотици автоматони. Облечени в най-различни военни униформи, те бяха съвършено неподвижни, очите им бяха затворени. Оловни войници, помисли си Сесили, уголемени до човешки размери. Адските устройства. Най-великото изобретение на Мортмейн — неудържима, безмилостна армия, която да избие ловците на сенки.

Софи първа бе открила тази стая. Беше изпищяла и останалите се бяха втурнали, за да видят какво има. Бяха я заварили да стои разтреперана насред купищата неподвижни същества с часовников механизъм. Едно от тях лежеше пред нея — беше отсякла краката му с един замах на оръжието си и то беше рухнало като марионетка, чиито конци някой беше прерязал. Другите не бяха помръднали, нито се бяха събудили, въпреки участта на своя събрат, което беше насърчило ловците на сенки да пристъпят между тях.

Коленичил до безжизнената обвивка на един от все така неподвижните автоматони, Хенри беше срязал униформата му, отворил бе металните му гърди и сега разглеждаше какво има вътре. Мълчаливите братя, Шарлот, Софи и Бриджет стояха около него. Гидеон и Гейбриъл също се бяха върнали, без да открият нищо. Единствено Магнус и Сирил все още ги нямаше. Сесили не можеше да потисне нарастващата си тревога — не заради присъствието на автоматоните, а заради отсъствието на брат й. Досега никой не го беше намерил. Ами ако не го намираха, защото не беше тук? На глас обаче не каза нищо. Беше си обещала, че като ловец на сенки няма да се паникьосва, нито да пищи, каквото и да се случи.

— Я виж ти… — промърмори Хенри. В гърдите на създанието с часовников механизъм имаше цял куп жици и нещо, което на Сесили й приличаше на метална кутия като табакера. От външната страна на кутията беше гравирана змия, поглъщаща опашката си.

— Уроборос. Символът за удържане на демонична енергия.

— Като върху Пиксиса — кимна Шарлот.

— Който Мортмейн открадна от нас — потвърди Хенри. — Тревожех се, че възнамерява да опита точно това.

— Че възнамерява да опита какво? — обади се Гейбриъл. Лицето му беше зачервено, зелените му очи светеха. Браво на момчето, помисли си Сесили, задето винаги питаше точно това, което искаше да узнае.

— Да вдъхне живот на автоматоните — разсеяно обясни Хенри, докато посягаше към кутията. — Да ги надари с разум, дори със собствена воля…

Така и не довърши, защото в този миг пръстите му докоснаха кутията и тя изведнъж лумна. Лъчи, досущ като сиянието на магическа светлина, се изляха от нея и преминаха през символа уроборос. Хенри отскочи назад с вик, ала беше твърде късно. Създанието седна със светкавична бързина и го сграбчи. Шарлот изпищя и се хвърли напред, но не можа да стигне навреме — автоматонът, с гротескно зейнал гръден кош, улови Хенри под мишниците и преви тялото му като вейка.

Разнесе се ужасяващо пращене и Хенри увисна безжизнено. Автоматонът го захвърли настрани и като се обърна, зашлеви Шарлот през лицето. Тя се свлече до тялото на съпруга си, а създанието с часовников механизъм пристъпи напред и сграбчи брат Мика. Мълчаливият брат стовари жезъла си върху ръката на автоматона, ала съществото сякаш дори не забеляза. С механично буботене, наподобяващо смях, то се пресегна и изтръгна гръкляна на Мълчаливия брат.

Кръв плисна в стаята и Сесили направи точно онова, което си беше обещала, че няма да прави — изпищя.

[1] Старинен испански бавен танц. — Бел.ред. ↑

[2] Йоханес Лихтенауер — прочут немски майстор на меча от XV век, чието фехтовално изкуство се превръща в основа на германската фехтовална традиция. — Бел.прев. ↑

[3] За нищо на света, (уелски). — Бел.ред. ↑

[4] Прочут английски архитект; проектирал е катедралата „Сейнт Пол“. — Бел.прев. ↑

21

ГОРЯЩО ЗЛАТО

Донесете ми моя лък от горящо злато,

донесете ми моите стрели на желание,

донесете ми моето копие: разтворете се, о, небеса!

Донесете ми моята огнена колесница!

Уилям Блейк, „Йерусалим“

При обучението на Теса в Института никой никога не й бе обърнал внимание на това колко трудно бе да тичаш, когато от кръста ти виси оръжие. При всяка стъпка камата се удряше в крака й, а връхчето драскаше кожата й. Знаеше, че острието би трябвало да е в ножница — и докато висеше на колана на Уил навярно беше прибрано както трябва — ала сега вече беше късно. Уил и Магнус тичаха пред нея по каменистите коридори в недрата на Кадер Идрис, а тя правеше всичко по силите си, за да не изостава.

Магьосникът беше начело, понеже явно най-добре знаеше къде отиват. Теса не беше правила и крачка в плетеницата от коридори, без да е със завързани очи, а Уил си призна, че не помни почти нищо от самотното си пътуване предишната нощ.

Тунелите се стесняваха и разширяваха произволно, докато тримата се придвижваха през лабиринта, сякаш без никаква логика или замисъл. Най-сетне, когато навлязоха в един по-широк тунел, чуха нещо — далечен писък на ужас.

Магнус видимо се напрегна, а Уил рязко вдигна глава.

— Сесили… — отрони той и се втурна напред с удвоена скорост, така че магьосникът и Теса едва успяваха да го настигат.

Профучаваха покрай странни зали: една, чиято врата като че ли беше оплискана с кръв; друга, в която Теса разпозна стаята с бюрото, където Мортмейн я беше принудил да се превъплъти; както и една, където масивна решетка от метал и мед се извиваше от невидим вятър. Докато бързаха напред, виковете и звукът от битка се усилваха, докато най-сетне те нахлуха в просторна кръгла зала.

Която бе пълна с автоматони. Редици автоматони, толкова многобройни, колкото онези, които се бяха изсипали в селото през онази нощ, пред безпомощния поглед на Теса. Повечето от тях бяха неподвижни, ала една групичка в средата на стаята се движеше… и беше вкопчена в жестока битка. Теса имаше чувството, че отново вижда случилото се на стъпалата пред Института, докато я отвличаха: братята Лайтууд се биеха един до друг, Сесили размахваше проблясваща серафимска кама, тялото на един Мълчалив брат бе проснато в безжизнена купчинка на пода. Младата жена забеляза някак между другото, че други двама Мълчаливи братя се биеха заедно с ловците на сенки, анонимни под качулките на своите одежди с цвят на пергамент, но вниманието й беше привлечено от нещо друго. Хенри, който лежеше съвършено неподвижен. Шарлот, коленичила безсилно до него и обвила ръце около тялото му, сякаш можеше да го опази от битката, която кипеше около тях, ала по бледото му лице и непомръдващото тяло Теса предположи, че вече е твърде късно да го предпазят от каквото и да било.

Уил се хвърли напред.

— Без серафимски ками! — изкрещя той. — Бийте се с други оръжия! Ангелските остриета са безполезни!

Чула вика му, Сесили се дръпна назад в същия миг, в който серафимската й кама се заби в тялото на автоматона, с който тя се биеше… и се натроши сякаш бе направена от скреж, а огънят й угасна завинаги. Все пак успя да запази достатъчно присъствие на духа, за да се мушне под протегнатата ръка на създанието, точно когато Сирил и Бриджет се втурнаха към нея. Сирил размахваше солидна тояга и автоматонът рухна под удара му, докато Бриджет, летяща заплаха от червена коса и стоманени остриета, си проправи път покрай Сесили, за да стигне до Шарлот, посичайки ръцете на два автоматона, преди да се завърти и да застане пред господарката си, сякаш възнамеряваше да я защитава със собствения си живот.

Изведнъж Теса усети, че Уил я стиска здраво над лактите и за миг зърна пребледнялото му, решително лице, докато я побутваше към Магнус, изсъсквайки:

— Стой с нея!

Тя отвори уста, за да възрази, ала Магнус я улови и я издърпа назад в същия миг, в който Уил се хвърли в мелето, борейки се да си пробие път до сестра си.

Сесили тъкмо отбиваше атаките на внушителен автоматон с масивни гърди и две ръце от дясната си страна. Останала без серафимска кама, тя имаше само един къс меч, с който да се защитава. Косата й бе започнала да се измъква от шнолите, когато се стрелна напред и наръга създанието в рамото. То изрева като бик и Теса потрепери. Господи, тези същества издаваха страховити звуци. Преди Мортмейн да ги промени, те бяха безмълвни… тогава бяха неща, а сега — създания. Зли, сеещи смърт създания. Теса направи крачка напред, когато противникът на Сесили сграбчи острието на меча й и го измъкна от ръката й, издърпвайки я към себе си… Чу как Уил извика името на сестра си…

А после Сесили бе уловена и запратена настрани от единия от Мълчаливите братя. С развени пергаментови одежди, той се обърна с лице към автоматона, вдигнал жезъл пред себе си. Механичното създание посегна към него и Братът замахна с жезъла толкова мълниеносно и силно, че гърдите на автоматона хлътнаха и той политна назад. Съществото се опита да нападне отново, но тялото му беше изкривено твърде лошо. То избръмча сърдито и Сесили, която тъкмо се изправяше на крака, извика предупредително.

До първия автоматон беше изникнал още един. Мълчаливият брат се обърна към него, ала механичното създание беше по-бързо — изби жезъла му и като го сграбчи с металните си ръце, го повдигна от земята в ужасяваща пародия на прегръдка. Качулката на Мълчаливия брат падна и сребристата му коса грейна в сумрачната стая като звездна светлина.

Сякаш някой изкара всичкия въздух от дробовете на Теса. Мълчаливият брат беше Джем.

Джем.

Светът сякаш спря да се върти. Всички фигури застинаха, дори автоматоните, като че замръзнали в един-единствен миг. Теса се взираше през стаята в Джем, а той се взираше в нея. Джем, в пергаментовите одежди на Мълчалив брат, в чиято сребриста коса, разпиляна около лицето му, имаше черни кичури. Бузите му бяха белязани от две еднакви червени резки, по една върху всяка скула.

Джем не беше мъртъв.

Излязла най-сетне от изуменото си вцепенение, Теса чу, че Магнус й казва нещо и усети, че посяга към ръката й. Тя обаче се отскубна от него и се хвърли в битката. Магнус извика след нея, но тя виждаше единствено Джем… Джем, който замахваше към ръцете на автоматона, стиснали го за гърлото, но не успяваше да се вкопчи в гладките метални пръсти. Хватката им се затегна и лицето на Джем започна да почервенява, той се задушаваше. Теса извади камата си и си запроправя път към него, макар да знаеше, че е невъзможно, че няма да стигне навреме…

Автоматонът изрева и се прекатури с главата напред. Краката му бяха отсечени изпод него и докато механичното създание падаше, младата жена видя Уил, приклекнал допреди миг, да се изправя, стиснал дълъг меч в ръката си. Той посегна към автоматона, сякаш би могъл да го задържи, да му попречи да падне, но съществото вече бе рухнало на пода, наполовина върху Джем, чийто жезъл се беше изтърколил от ръката му и сега той лежеше неподвижен, затиснат от масивното създание.

Теса се втурна напред, мушвайки се под разперената ръка на едно същество с часовников механизъм. Чу как Магнус извика нещо подире й, но не му обърна внимание. Ако само можеше да се добере до Джем, преди да бъде ранен лошо или дори смазан… ала докато тичаше, пред нея падна сянка. Тя се закова на място и когато вдигна очи, установи, че се взира в лицето на злобно ухилен автоматон, протегнал към нея пръсти с хищни нокти.

Силата на сблъсъка и тежестта на автоматона върху гърба му, изкараха въздуха от дробовете на Джем, когато се удари жестоко в пода. За миг пред очите му се появиха звезди и гърдите му се свиха, докато се мъчеше да си поеме дъх.

Преди да стане Мълчалив брат, преди да направят първото ритуално порязване на кожата му и да вдълбаят в лицето му линиите, които щяха да поставят началото на трансформацията му, падане и нараняване като това навярно биха го убили. Ала сега, още докато пълнеше дробовете си с въздух, той вече се извиваше настрани, протегнал ръка към жезъла. Пръстите на създанието се сключиха около рамото му…

И по тялото му премина тръпка, съпроводена от дрънченето на метал в метал. Джем сграбчи жезъла си и замахна със сила, която запрати главата на автоматона настрани в същия миг, в който някой отмести горната половина на тялото му. Джем ритна тежестта, която продължаваше да затиска краката му и ето че тя също изчезна и той видя Уил, коленичил до него с бяло като платно лице.

— Джем — каза той.

Около тях битката като че ли спря и се възцари особена тишина, сякаш извън времето. Гласът на Уил тегнеше от безброй чувства: неверие и изумление, облекчение и усещането, че е бил предаден. Джем се надигна на лакти в същия миг, в който мечът на Уил, изцапан с мазна черна течност и покрит с вдлъбнатини, издрънча на пода.

— Ти си мъртъв. Почувствах как умираш. — При тези думи той сложи ръка върху окървавената си риза, над сърцето си, там, където беше парабатайската му руна.

Джем посегна и като улови ръката му, я притисна към вътрешната част на китката си, молейки го със силата на волята си да разбере.

— Почувствай пулса ми, туптенето на кръв под кожата. Мълчаливите братя имат сърца и те бият.

Очите на Уил се разшириха.

— Аз не умрях — каза Джем. — А се промених. Ако можех да ти кажа… ако имаше начин…

Уил го гледаше с широко отворени очи, гърдите му се повдигаха и спускаха учестено. Автоматонът беше издрал едната половина на лицето му и сега от няколко дълбоки драскотини течеше кръв, но той сякаш не забелязваше. Уил издърпа ръката си от тази на Джем и издиша шумно.

— Roeddwn i’n meddwl dy fod wedi mynd am byth. — Без да мисли, проговори на уелски, ала приятелят му го разбра — благодарение на руните на Мълчаливите братя нямаше непознат език за него.

„Мислех, че си си отишъл завинаги.“

— Все още съм тук — каза Джем, а после, зърнал с крайчеца на окото си как нещо проблесна, се извъртя рязко настрани.

Метална брадва изсвистя там, където той се намираше само допреди миг, и издрънча при сблъсъка с каменния под. Бяха ги обградили автоматони, образувайки обръч от бръмчащ метал около тях.

И ето че Уил беше на крака, вдигнал меч пред себе си, двамата бяха опрели гърбове и той казваше:

— Руните са безсилни срещу тях — трябва да бъдат посечени с брутална сила…

— Досетих се.

Джем стисна жезъла си и като замахна мощно, запрати един от автоматоните в близката стена. От металната обвивка на създанието се разхвърчаха искри.

Уил вдигна меча си и посече коленете на две от механичните същества.

— Харесва ми тази твоя пръчка — подхвърли той.

— Това е жезъл. — Джем го размаха, събаряйки странично друг от автоматоните. — Изработват ги Железните сестри, само за Мълчаливите братя.

Мечът на Уил изсвистя и мина през шията на друго от създанията. Металната глава се търкулна на пода, а от врата бликна смесица от мазна течност и изпарения.

— Всеки може да наточи една пръчка.

— Това е жезъл — повтори Джем и с крайчеца на окото си зърна усмивката, пробягала за миг по лицето на Уил. Самият той също искаше да се усмихне… някога би го направил, без да се замисли, но заради промяната, настъпила в него, от подобни простички смъртни жестове сякаш го деляха години.

Стаята кипеше от движещи се тела и размахани оръжия и Джем не можеше да види ясно никой от останалите ловци на сенки. Даваше си сметка единствено за Уил до себе си — следващ всяка негова стъпка и всеки негов удар. Докато метал дрънчеше ò метал, нещо в Джем, частица от него, която беше изгубил, без дори да си даде сметка, усети напрежението, от мисълта, че това е последният път, в който се бие заедно с приятеля си.

— Както кажеш, Джеймс — рече Уил. — Както кажеш.

Теса се обърна и като замахна с камата, я заби дълбоко в металната обвивка на създанието. Острието потъна с грозен раздиращ звук, последван от дрезгав смях, който накара сърцето й да се свие.

— Госпожице Грей — каза нисък глас и когато вдигна очи, Теса видя гладкото лице на Армарос. — Несъмнено би трябвало да знаете, че едно толкова нищожно оръжие не е в състояние да ме нарани, нито пък вие притежавате нужната сила.

Теса понечи да изпищи, ала ръцете му с хищни нокти я сграбчиха и я повдигнаха, запушвайки устата й. През мъглата от движение и блясъка на мечове и метал, тя зърна как Уил посича автоматона, паднал върху Джем и посяга да го вдигне, в същия миг, в който Армарос изръмжа в ухото й:

— Може и да съм направен от желязо, но имам сърце на демон и то ламти да пирува с плътта ти.

С тези думи създанието я повлече назад, през кипящата битка. Младата жена го зарита с ботушите си и той изви главата й настрани, а острите му нокти я одраха жестоко по бузата.

— Не можеш да ме убиеш — задъхвайки се каза тя. — Ангелът, който нося, пази живота ми…

— О, да, наистина не мога да те убия. Но мога да те нараня. Мога да те нараня, както не си и сънувала. Нямам плът, с която да изпитам удоволствие, така че единствената наслада, която ми остава, е да причинявам болка. Докато ангелът на врата ти — както и заповедите на Магистъра — те бранят, трябва да удържам ръката си, но ако силата на ангела някога угасне, ще те разкъсам на парченца с металните си челюсти.

Вече се намираха извън обръча на битката и демонът я отнасяше в една ниша, полускрита зад каменна колона.

— Направи го. По-добре да умра от ръката ти, отколкото да се омъжа за Мортмейн.

— Не се тревожи — каза Армарос и макар да говореше без дъх, думите му сякаш докоснаха кожата й като шепот и я накараха да потрепери от ужас. Студени метални пръсти се обвиваха около китката й като окови, докато той я издърпваше в сенките. — Ще се погрижа и двете да се случат.

Сесили видя как брат й посече автоматона, нападнал брат Закарая. Трясъкът на метал, когато създанието се сгромоляса на пода, едва не проби тъпанчетата й. Тя тръгна към Уил, изваждайки една кама от колана си… и политна напред, когато нещо се обви около глезена й и я дръпна.

Падна на земята на колене и лакти и когато се извъртя, за да види какво я е препънало, видя, че е отсечената ръка на един автоматон. Беше отрязана в китката и от стърчащите от нащърбения метал жици бликаше черна течност. Пръстите се бяха вкопчили в униформата на Сесили и тя започна да ги удря с камата си, докато те се разтвориха и ръката падна на пода като мъртъв рак, потръпвайки лекичко.

Момичето простена отвратено и се изправи на крака, само за да открие, че вече не вижда Уил и брат Закарая. Стаята се беше превърнала в размазано петно от движение. Зърна Гейбриъл, опрял гръб в гърба на Гидеон, в краката им — купчина мъртви автоматони. Бойното облекло на Гейбриъл беше скъсано на рамото, от дупката течеше кръв. Сирил се бе свлякъл на пода и Софи, която бе застанала до него, размахваше меча си в кръг, а белегът изпъкваше върху бледото й лице. Магнус не се виждаше, но диря от сини искри във въздуха издаваше присъствието му. И разбира се, оръжията на Бриджет, която Сесили зърваше от време на време между телата на автоматоните, се движеха толкова мълниеносно, че се бяха превърнали в неясно петно, червената й коса приличаше на пламнало знаме. А в краката й…

Сесили се залови да си пробива път през тълпата към тях. По пътя захвърли камата си и взе една брадва с дълга дръжка, изпусната от някой автоматон. Оръжието се оказа учудващо леко и издаде страшно удовлетворяващо хрущене, когато тя го заби в гърдите на механичния демон, посегнал да я улови, запращайки го назад.

Миг по-късно вече прескачаше купчина паднали автоматони, повечето от които бяха посечени на парчета, а крайниците им бяха разпилени навсякъде — именно оттам трябва да се бе взела и ръката, която я бе стиснала преди малко. В другия край на купчината стоеше Бриджет, въртейки се на всички посоки, докато отблъскваше прииждащите чудовища, мъчещи се да се доберат до Шарлот и Хенри. Бриджет хвърли мимолетен поглед на Сесили, когато по-малкото момиче профуча покрай нея и коленичи до ръководителката на Института.

— Шарлот — прошепна тя.

Жената вдигна глава. Лицето й беше пребледняло от ужас, зениците й — толкова разширени, че сякаш бяха погълнали кафявото на ирисите й. Беше обвила ръце около безжизнено отпуснатото тяло на Хенри и го полюшваше лекичко, опряла главата му върху крехкото си рамо и сключила пръсти около гърдите му.

— Шарлот — повтори Сесили, — не можем да спечелим тази битка. Трябва да се оттеглим.

— Не мога да преместя Хенри!

— Шарлот… вече не можем да му помогнем.

— Не, не е вярно — отчаяно каза жената. — Все още усещам пулса му.

Сесили протегна ръка.

— Шарлот…

— Не съм луда! Той е жив! Жив е и аз няма да го оставя!

— Шарлот, бебето — напомни й Сесили. — Хенри би искал да се спасите.

Нещо проблесна в очите на предводителката на ловците на сенки… и тя още по-здраво стисна тялото на съпруга си.

— Не можем да си тръгнем без Хенри — заяви тя. — Не можем да отворим Портала. Хванати сме като в капан в тази планина.

Сесили ахна тихичко. Не се беше сетила за това. Ритъмът на сърцето й изпрати рязко съобщение по вените й: „Ще умрем. Всички ще умрем“. Защо беше избрала това? Господи, какво беше направила? Вдигна глава и с крайчеца на окото си зърна познатото проблясване на синьо и черно… Уил? Синьото й напомни за нещо… за искри, издигащи се над пушека…

— Бриджет — каза тя. — Доведи Магнус.

Девойката поклати глава.

— Оставя ли ви, след пет минути ще сте мъртви — заяви тя и сякаш за да илюстрира думите си, стовари оръжието си върху един връхлитащ автоматон, сякаш цепеше подпалки. Създанието падна на две страни, посечено през средата.

— Не разбираш — настоя Сесили. — Нуждаем се от Магнус…

— Ето ме.

И той наистина беше тук, появил се над момичето толкова внезапно и безшумно, че тя едва успя да потисне един писък. Над яката му се бе проточила дълга резка, не дълбока, но кървава. Очевидно кръвта на магьосниците бе също така червена, както и тази на хората. Погледът му попадна върху Хенри и по лицето му пробяга ужасна, бездънна скръб. Това бе изражението на човек, който бе виждал смъртта стотици пъти, който бе понесъл неизброими загуби и комуто сега предстоеше да понесе още една.

— Господи, той беше добър човек.

— Не — заяви Шарлот. — Казвам ви, че усетих пулса му… не говорете за него сякаш вече е мъртъв…

Магнус коленичи и протегна ръка, за да докосне клепачите на Хенри. Сесили се почуди дали възнамерява да каже „ave atque vale“, задължителните думи за сбогом на ловците на сенки, но той отдръпна ръка и присви очи. Миг по-късно беше сложил пръсти върху врата на Хенри. Промърмори нещо на език, който момичето не разбираше и като се приближи още малко, улови брадичката на Хенри в длан.

— Слабо — рече той, по-скоро на себе си, — макар и бавно, сърцето му наистина бие.

Шарлот си пое накъсано дъх.

— Казах ви.

Магьосникът я погледна.

— Така е. Съжалявам, че не обърнах внимание на думите ти. — Очите му отново се спуснаха към Хенри. — А сега всички да замълчат.

Той вдигна ръката, която не бе притисната до гърлото на Хенри, и щракна с пръсти. Начаса въздухът около тях стана плътен и разкривен като старо стъкло. Над главите им се появи купол и обгърна Хенри, Шарлот, Сесили и Магнус в блещукащ пашкул от тишина. През него Сесили все още можеше да види стаята наоколо, биещите се автоматони, Бриджет, която сееше смърт наляво и надясно със своя меч, целия изцапан с черната течност. Вътре цареше тишина.

Тя погледна към Магнус.

— Направихте защитна стена.

— Точно така. — Вниманието му беше върху Хенри. — Много добре.

— Не можехте ли да издигнете такава около всички ни, така че да сме предпазени?

Той поклати глава.

— Магията изисква енергия, малка моя. Мога да задържа една такава защита за съвсем кратко, а когато тя се разпадне, те ще ни нападнат.

Приведе се напред, мълвейки нещо. От върховете на пръстите му изскочиха сини искри, които като че ли потънаха в кожата на Хенри, запалвайки огън във вените му — сякаш Магнус бе поднесъл клечка кибрит към пътечка от барут, която тръгваше от дланите на Хенри и продължаваше нагоре по ръцете, шията и лицето му. Шарлот, която продължаваше да го държи, ахна ликуващо, когато мощен спазъм разтърси тялото на съпруга й и главата му подскочи.

Очите на Хенри се отвориха. Бяха обагрени със същия син огън, който гореше във вените му.

— Аз… — Гласът му беше хриплив. — Какво стана?

Шарлот избухна в сълзи.

— Хенри! О, скъпият ми Хенри!

Тя се вкопчи в него и започна да го целува трескаво, а той зарови пръсти в косата й и я задържа така. Магнус и Сесили извърнаха поглед.

Когато Шарлот най-сетне го пусна, макар и все още да милваше косата му и да му шепнеше тихичко, той се опита да седне… и рухна безсилно на пода. Погледна към магьосника, който извърна очи, клепачите му бяха натежали от изтощение и още нещо. Нещо, което накара сърцето на Сесили да се свие.

— Хенри — каза Шарлот уплашено. — Много ли те боли? Можеш ли да се изправиш?

— Почти не ме боли. Но не мога да стана. Изобщо не си усещам краката.

Магнус все още се взираше в пода.

— Съжалявам — каза той. — Има неща, които магията не може да направи; наранявания, срещу които дори тя е безсилна.

Мъчително бе да се види изражението на Шарлот.

— Хенри…

— Все още мога да направя Портал — прекъсна я той. От ъгълчето на устните му се стече струйка кръв и той я избърса с ръкава си. — Можем да избягаме от това място. Трябва да го направим. — Опита да се обърне и цветът се отцеди от лицето му, което се разкриви в болезнена гримаса. — Какво става?

— Превъзхождат ни числено — отвърна Сесили. — Всички се бият за живота си…

— За живота си, но не и за да победят? — попита Хенри.

Магнус поклати глава.

— Не можем да победим. Безнадеждно е. Твърде много са.

— А Теса и Уил?

— Уил я намери — отговори Сесили. — Те са тук, в тази стая.

Хенри затвори очи, пое си дълбоко дъх и отново ги отвори. Синият им оттенък вече бе започнал да избледнява.

— Значи трябва да направим Портал. Но първо трябва да привлечем вниманието на останалите… да ги отделим от автоматоните, така че да не бъдем всмукани обратно в Института заедно с тях. Последното, от което се нуждаем, е някое от тези Адски устройства да се озове в Лондон. — Той погледна към Магнус. — Бръкни в джоба на палтото ми.

Магьосникът го стори и Сесили забеляза, че ръката му трепери лекичко. Очевидно усилието да поддържа защитната стена започваше да си казва думата.

Когато извади ръка от джоба на Хенри, той държеше малка златна кутийка, по която не се виждаше какъвто и да било механизъм за отваряне.

Думите на Хенри излизаха с усилие:

— Сесили… вземи я, моля те. Вземи я и я хвърли. Колкото можеш по-силно.

Магнус подаде кутийката на девойката с разтреперани пръсти. Предметът беше топъл върху дланта й, макар тя да не бе сигурна дали това бе, защото вътре имаше нещо, излъчващо топлина, или просто защото досега бе стоял в джоба на Хенри.

Тя погледна към Магнус. Лицето му беше изопнато.

— Свалям стената. Хвърляй, Сесили.

Той вдигна ръце и от тях изскочиха искри. Стената заблещука за миг, а после изчезна. Момичето замахна и хвърли кутията.

В продължение на един момент не се случи нищо, а след това се разнесе тъпа имплозия… затихващ, насочен навътре звук, сякаш огромна отводнителна тръба всмукваше всичко в стаята. Ушите на Сесили изпукаха и тя падна на земята, стиснала главата си в ръце. Магнус също беше коленичил, малката им групичка се сгуши заедно, докато през стаята сякаш премина мощен вятър.

Неговият рев се смеси със скърцането и трошенето на метал, когато механичните създания започнаха да се препъват и залитат. Девойката видя как Гейбриъл отскочи настрани, за да избегне един автоматон, който падна в краката му, разтърсван от конвулсии, размахал ръце и крака, сякаш беше получил пристъп. Очите на Сесили се стрелнаха към Уил и Мълчаливия брат, заедно с когото той се биеше и чиято качулка беше паднала назад. Дори насред всичко, което се случваше, момичето усети как по тялото й пробягва тръпка на изумление. Брат Закарая беше… Джем. Като всички останали и тя знаеше, че Мълчаливите братя бяха взели Джем със себе си в Града на тишината, за да стане един от тях, ако това не го убиеше, но не предполагаше, че ще бъде достатъчно добре, за да е тук сега, да се бие рамо до рамо с брат й, както някога, и че ще има силата…

В този миг се разнесе трясък и едно от чудовищата с часовников механизъм рухна на земята между Уил и Джем, принуждавайки ги да отскочат един от друг. Въздухът миришеше точно като пред буря.

— Хенри… — Косата на Шарлот се развяваше около лицето й.

Чертите на съпруга й бяха изопнати от болка.

— То е… нещо като Пиксис. Предназначението му е да отдели душите на демоните от телата им. Преди смъртта. Не съм имал време да… го усъвършенствам. Но ми се стори, че си струва да опитам.

Магнус се изправи на крака със залитане и гласът му се извиси над трясъка на метал и демоничните писъци.

— Елате тук! Всички! Съберете се, ловци на сенки!

Бриджет остана на мястото си, все още вкопчена в битка с два автоматона, чиито движения бяха станали насечени и некоординирани, ала останалите се затичаха към тях — Уил, Джем, Гейбриъл… а Теса, къде беше Теса? Сесили видя, че Уил си даде сметка за отсъствието й в същия миг, в който и тя. Брат й се обърна, стиснал Джем над лакътя, и сините му очи обходиха стаята. Сесили видя как устните му оформиха думата „Теса“, макар да не можеше да ги чуе над усилващия се вой на вятъра, скърцането на метал…

— Достатъчно!

Лъч сребърна светлина се стрелна като мълния от купола над тях и изригна в стаята като искрите от фойерверки. Вятърът утихна изведнъж, оставяйки след себе си оглушителна тишина.

Сесили вдигна очи. На балкона, опасващ стената под купола, стоеше мъж, облечен в елегантен тъмен костюм, когото тя разпозна моментално.

Мортмейн.

— Достатъчно!

Гласът отекна из помещението, изпращайки тръпки по гръбнака на Теса. Мортмейн. Познаваше гласа му, дори и да не можеше да види нищо иззад каменната колона, която скриваше нишата, където я беше издърпал Армарос. Демонът автоматон я държеше здраво, без да охлаби хватката си дори когато стаята беше разтърсена от мощна експлозия, последвана от свиреп, бръснещ вятър, който мина покрай нишата им, без да ги докосне.

Сега се беше възцарила тишина и Теса отчаяно искаше да се отскубне от металните ръце, които я държаха, да изтича в залата и да види дали някой от приятелите, от онези, които обичаше, не беше пострадал или дори убит. Ала да се съпротивлява срещу Армарос бе като да се съпротивлява срещу стена. Въпреки това тя зарита, докато гласът на Мортмейн отново отекна в стаята:

— Къде е госпожица Грей? Доведете ми я.

Армарос издаде буботещ звук и се раздвижи. Вдигна Теса за ръцете и я изнесе от нишата в основното помещение.

Където цареше хаос. Автоматоните стояха като вцепенени, вдигнали погледи към своя господар. Много от тях бяха рухнали на земята или бяха посечени на парчета. Подът беше хлъзгав от кръв и машинно масло.

В средата на стаята, образували кръг, стояха ловците на сенки. Сирил беше коленичил; около единия му крак беше увита окървавена превръзка. Недалеч от него, полуседнал, полулегнал в прегръдките на Шарлот, беше Хенри, с ужасно бледо лице… Уил вдигна глава и очите му срещнаха тези на Теса. По лицето му пробяга ужас и той понечи да тръгне към нея, ала Джем го сграбчи за ръкава. Той също гледаше младата жена с потъмнели и разширени от ужас очи.

Тя извърна поглед от тях и го вдигна към Мортмейн. Магистърът стоеше до перилата на балкона, като проповедник на амвона, ехидна усмивка извиваше устните му.

— Госпожице Грей, толкова мило от твоя страна да се присъединиш към нас.

Теса се изплю, усещайки вкус на кръв там, където пръстите на автоматона бяха одрали бузата й.

Мортмейн повдигна едната си вежда.

— Пусни я на земята — нареди той на Армарос. — Дръж ръце на раменете й.

Демонът се подчини с тих смях. В мига, в който ботушите й докоснаха пода, тя се изпъна, вирна брадичка и впи яростен поглед в Магистъра.

— Лоша поличба е да видите булката преди деня на сватбата.

— Нима? — рече Мортмейн. — И за кого по-точно?

Теса не се огледа наоколо. Видът на толкова много автоматони, срещу които стоеше едва шепа ловци на сенки, беше прекалено мъчителна.

— Нефилимите вече проникнаха в крепостта ви — заяви тя. — След тях ще дойдат и други. Те ще надвият автоматоните ви и ще ги унищожат. Предайте се сега и може би ще спасите живота си.

Той отметна глава назад и се разсмя.

— Възхитително, госпожице Грей! Стоиш пред мен, заобиколена от поражение и настояваш да се предам.

— Ние не сме победени… — започна Уил и Мортмейн изпусна дъха си през стиснати зъби със съскане, което отекна в просторното помещение. Като един всички автоматони обърнаха глави към младия ловец на сенки — ужасяващ синхрон.

— Да не съм чул и дума от теб, нефилиме — каза Магистърът. — Ако още веднъж си отвориш устата, това ще бъде последната ти глътка въздух.

— Пуснете ги да си вървят — рече Теса. — Това няма нищо общо с тях. Пуснете ги да си вървят и задръжте мен.

— Пазариш се, без да имаш какво да ми предложиш в замяна — отвърна Мортмейн. — Заблуждаваш се, ако смяташ, че някой ще ви се притече на помощ. В този момент значителна част от армията ми посича Съвета ви на парчета. — Младата жена чу ахването на Шарлот — кратък, приглушен звук. — Колко умно от страна на нефилимите, да се съберат накуп, та да ги помета с един удар.

— Моля ви — промълви Теса. — Помилвайте ги. Неприязънта ви към нефилимите е справедлива, но ако те всички са мъртви, кому ще послужи като назидание вашето отмъщение? Кой ще изкупи вината им? Ако няма кой да се поучи от миналото, няма да има кой да пренесе уроците му в бъдещето. Оставете ги да живеят. Нека продължат наученото от вас в бъдещето. Те могат да бъдат това, което ще оставите след себе си.

Мортмейн кимна замислено, сякаш претегляше думите й в ума си.

— Да, ще пожаля живота им… ще ги задържа тук като наши затворници. Пленничеството им ще те направи мила и покорна — при тези думи гласът му стана суров, — защото ти ги обичаш и ако някога опиташ да избягаш, ще ги избия до един. — Той замълча за миг. — Какво ще кажеш, госпожице Грей? Проявих великодушие и заслужавам благодарността ти.

Единственият звук в стаята беше поскърцването на автоматоните и бученето на кръвта в ушите на Теса. Тя най-сетне разбра какво означаваха думите, които госпожа Блек беше изрекла в каретата: „И колкото повече знаеш за тях, колкото по-привързана си към тях, толкова по-ефективно оръжие ще бъдеш, за да ги сравним със земята“. Дори и да не беше напълно като тях, младата жена бе станала една от ловците на сенки. Държеше на тях и ги обичаше и ето че Мортмейн щеше да използва това, за да я принуди да му се подчини. Спасявайки малцината, които обичаше, тя щеше да подпише смъртната присъда на всички тях. Ала да обрече на гибел Уил и Джем, Шарлот и Хенри, Сесили и останалите беше немислимо.

— Да. — Чу как Джем — или пък беше Уил? — издаде приглушен звук. — Да, приемам. — Тя вдигна очи. — Кажете на демона да ме пусне и ще се кача при вас.

Видя как Мортмейн присви очи.

— Не. Армарос, доведи ми я.

Ръцете на демона я сграбчиха и Теса прехапа устни от болка. Сякаш й съчувстваше, ангелът с часовников механизъм около врата й потръпна.

„Малцина могат да кажат, че имат ангел, който се грижи за тях. Ала ти можеш.“

Ръката й се вдигна към гърлото. Ангелът като че ли пулсираше под пръстите й, сякаш дишаше, сякаш се опитваше да й каже нещо. Тя го стисна толкова силно, че върховете на крилата му се впиха в дланта й, и си спомни съня си.

„— Така изглеждаш в действителност?

— Ти виждаш едва частица от моята същност. В истинската си форма аз съм смъртоносно величие.“

Пръстите на Армарос се впиха още по-здраво в ръцете й.

„Вашият ангел с часовников механизъм съдържа късче от духа на ангел“, бе казал Мортмейн. Теса си спомни белия знак с формата на звезда върху рамото на Уил, а после отново видя гладкото, красиво, нетрепващо лице на ангела, хладните ръце, които я бяха задържали, докато падаше от каретата на госпожа Блек към бушуващата вода на дъното на клисурата.

Демонът започна да я повдига от земята.

Теса си спомни своя сън.

Пое си дълбоко дъх. Дори не бе сигурна дали това, което се кани да стори, е възможно, или е лудост. Докато Армарос я вдигаше, тя затвори очи и умът й потърси ангела с часовников механизъм, потъна в него. За миг се запрепъва през мрака, а после се озова в сивото междинно положение, търсейки светлинката, искрата дух, живота…

И ето че го откри, внезапно лумнал лъч, по-ярък от всяка искра, която бе виждала дотогава. Посегна към него, обви се около изпепеляващия огън, който изгаряше кожата й. Изпищя…

И се превъплъти.

Бели пламъци се разляха по вените й и тя се стрелна нагоре. Бойното й облекло се разкъса и падна, ярка светлина обгърна тялото й. Тя беше огън. Падаща звезда. Ръцете на Армарос се откъснаха от тялото й… съвършено безшумно той се стопи, изпепелен от небесния огън, който бушуваше в Теса.

И ето че тя летеше… летеше нагоре. Не, издигаше се… растеше. Костите й се обтегнаха и издължиха, като решетка, която някой разтягаше настрани и нагоре до невъобразими размери. Кожата й, станала изведнъж златна, се опъваше и разкъсваше, докато тя се източваше нагоре като бобеното стъбло от старата приказка, и там, където се разкъсваше, от раните бликваше златна кръв. Къдрици като стружки от нажежен до бяло метал изскочиха от главата й и обградиха лицето й, а от гърба й се показаха огромни криле, по-големи от крилете на която и да е птица.

Навярно би трябвало да е ужасена. Когато сведе поглед надолу, видя, че ловците на сенки се взират в нея с широко отворена уста. Цялата стая бе изпълнена с ослепителна светлина… светлина, която струеше от нея. Беше се превърнала в Итуриел. Небесният огън на ангелите бушуваше в нея, изгаряше костите й, пареше очите й. Ала тя изпитваше единствено ледено спокойствие.

Сега беше висока над шест метра и стоеше очи в очи с Мортмейн, който стискаше перилата на балкона, вцепенен от ужас. В края на краищата, ангелът с часовников механизъм беше неговият подарък за майка й. Едва ли някога си бе представял, че би могъл да бъде използван по този начин.

— Не е възможно — изхриптя той. — Не е възможно…

— Ти плени един небесен ангел — каза Теса, но това не беше нейният глас, а Итуриел, говорещ през нея. Гласът му отекна в тялото й като удар на гонг и тя се зачуди някак мимоходом дали сърцето й бие… имаха ли ангелите сърца? Щеше ли това да я убие? И да го стореше, щеше да си струва. — Опита се да създадеш живот. Ала животът е привилегия на Небето. И то не търпи някой да си присвоява неговите права.

Мортмейн се обърна, за да побегне, но беше бавен, бавен като всички хора. Теса протегна ръка, ръката на Итуриел, и я сключи около него, повдигайки го от земята. Допирът на ангела го изгори и той изпищя. Гърчеше се, обгърнат от огън, докато тя затягаше хватката си, смазвайки тялото му в пихтия от алена кръв и бели кости.

След това разтвори пръсти и тялото му се сгромоляса на земята между автоматоните му. Последва мощен трус, съпроводен от оглушително металическо скърцане, като от рухването на сграда, и автоматоните започнаха да се свличат един по един на пода — нямаше кой да им вдъхва живот сега, когато с техния Магистър бе свършено. Градина от метални цветя, които увяхваха и умираха едно по едно, насред която стояха ловците на сенки и се оглеждаха изумено.

И ето че Теса разбра, че все още има сърце, защото то подскочи в гърдите й, ликуващо да ги види живи и в безопасност. Ала когато протегна златни ръце към тях — едната бе поаленяла там, където кръвта на Мортмейн се смесваше със златната кръв на Итуриел — те се отдръпнаха от ослепителната светлина, която я обгръщаше.

„Не, не“, искаше да каже тя, „никога не бих ви наранила“, но от устата й не излизаха никакви думи. Не можеше да говори — огънят беше твърде силен. Опита се да открие пътя обратно към себе си, да се превъплъти в Теса, но се изгуби в бушуващите пламъци, сякаш бе пропаднала в сърцето на слънцето. Агония от огън експлодира в нея и тя почувства, че пада, докато ангелът с часовников механизъм се впиваше в гърлото й като нажежено до червено въже. „Моля те“, помисли си тя, ала всичко бе погълнато от изпепеляващи пламъци и изгубвайки свяст, Теса потъна в светлината.

22

ПОСЛЕДНАТА ТРЪБА

Защото докато не отекне гръмовно последната тръба,

душа може да се отдели от тялото,

но не и ние един от друг.

Алджернон Чарлз Суинбърн, „Laus Veneris“

От непрогледна черна мъгла създания с часовников механизъм протягаха хищни нокти към нея. Огън бушуваше във вените й и когато сведе поглед надолу, Теса видя, че кожата й е напукана и покрита с мехури, златна кръв струеше по ръцете й. Видя безкрайните градини на Рая, видя небесния свод обгърнат от пламъци, чието сияние би ослепило всеки смъртен. Видя сребърни облаци с остри като бръснач ръбове и почувства ледената пустота, която празнеше сърцата на ангелите.

— Теса… — Беше Уил. Можеше да познае гласа му навсякъде. — Теса, събуди се, събуди се. Моля те.

Тя чуваше болката в гласа му и искаше да протегне ръце към него, но когато ги вдигна, пламъците се усилиха и овъглиха пръстите й. Дланите й се превърнаха в пепел и горещият вятър ги разнесе.

Теса се мяташе в леглото, бълнуваща от високата температура и кошмарите. Подгизнали от пот, чаршафите се бяха усукали около нея, косата й бе залепнала за слепоочията. Бездруго бледата й кожа сега беше почти прозрачна и под нея се виждаше плетеницата на вените и очертанията на костите й. Ангелът с часовников механизъм почиваше върху шията й. От време на време тя го докосваше и от устните й се откъсваше глух стон, сякаш допирът й причиняваше болка.

— Толкова много страда. — Шарлот потопи една кърпа в хладка вода и я сложи върху пламналото чело на младата жена. Тя издаде тих звук, сякаш за да възрази, но не понечи да отблъсне ръката й. На Шарлот й се искаше да мисли, че е защото хладните кърпи помагат, но знаеше, че е по-вероятно Теса да е твърде изтощена. — Нищо друго ли не можем да направим?

— Огънят на ангела напуска тялото й — каза застаналият до Шарлот брат Енох в своя зловещ шепот, който проникваше навсякъде. — Ще отнеме време, докато се изчисти напълно. След това вече няма да я боли.

— Но тя ще се оправи?

— Досега оцеля. — Мълчаливият брат звучеше мрачно. — Огънят би трябвало да я убие. Би убил всеки обикновен човек. Но тя е наполовина ловец на сенки и наполовина демон и беше защитена от ангела, чийто огън използва. Той я бранеше даже в онези последни мигове, в които пламъците изпепелиха дори собствената му тленна форма.

Шарлот си спомни кръглото помещение в недрата на Кадер Идрис. Отново видя как Теса пристъпва напред и от момиче се превръща в пламък, как бе лумнала като огнена колона, косата й — същински ореол от искри, пръскащи ослепителна и ужасяваща светлина. Приклекнала на пода до тялото на Хенри, тя се бе почудила как дори ангелите могат да горят така и да останат живи.

След като ангелът напусна Теса, тя бе рухнала. Дрехите й бяха станали на дрипи, кожата й беше покрита с белези като от изгорено. Няколко от ловците на сенки се бяха втурнали към нея между свличащите се автоматони, макар че за Шарлот всичко бе някак неясно, изкривено през обектива на тревогата й за Хенри. Уил бе вдигнал Теса на ръце и те се бяха втурнали по коридорите, водени от синия огън на Магнус, който им показваше пътя за бягство, докато крепостта на Магистъра се рушеше около тях. Създаването на втори Портал. Още Мълчаливи братя, които ги очакваха в Института, белязани ръце и лица, които не бяха обърнали внимание дори на нея, затваряйки се с Хенри и Теса. Уил, обърнал се към Джем със съкрушено изражение.

— Джеймс — казал бе той, протягайки ръка към своя парабатай. — Ти можеш да разбереш… какво й правят… дали ще оживее…

Ала брат Енох бе пристъпил между тях.

— Името му не е Джеймс Карстерс. Сега то е брат Закарая.

Погледът на Уил, начинът, по който бе отпуснал ръка.

— Нека сам да говори.

Но Джем просто се бе извърнал и си бе тръгнал, от тях и от Института, докато Уил го гледаше, неспособен да повярва на очите си. Шарлот неволно си беше припомнила деня, в който се бяха запознали: „Нали не е вярно, че наистина умираш? Съжалявам“.

Именно Уил, с все още поразен, невярващ вид, им беше обяснил със запъване историята на Теса: функцията на ангела с часовников механизъм, злощастната съдба на рода Старкуедър и необичайния начин, по който бе зачената Теса. Значи Алойзиъс беше прав, помисли си Шарлот. Тази млада жена наистина беше неговата праправнучка. Негова потомка, за която той никога нямаше да узнае, тъй като беше загинал в клането на Съвета.

Шарлот не можеше да не си представи сцената, разиграла се в заседателната зала, когато вратите се бяха отворили и автоматоните бяха нахлули вътре. Нямаше правило да се идва невъоръжен на заседанията на Съвета, но присъстващите не бяха готови за битка. Повечето ловци на сенки никога не се бяха изправяли срещу автоматон. Шарлот я побиваха тръпки дори при мисълта за клането. Беше потресена от огромната загуба, която светът на ловците на сенки беше понесъл, макар че тя би била още по-страшна, ако не беше саможертвата на Теса. Всички автоматони бяха паднали със смъртта на Мортмейн, дори и тези в заседателната зала, и повечето ловци на сенки бяха оцелели, макар да имаше и много жертви… в това число и консулът.

— Наполовина демон, наполовина ловец на сенки — промълви Шарлот сега, загледана в Теса. — Какво означава това?

— Нефилимската кръв е водеща. Нов вид ловец на сенки. Новото невинаги е нещо лошо, Шарлот.

Именно заради нефилимската кръв бяха стигнали дотам, че да опитат целителни руни върху Теса, но те просто бяха потънали в кожата, изчезвайки безследно, като думи, написани с вода. Шарлот посегна и докосна ключицата на Теса, където бяха нарисували руната. Кожата й беше гореща.

— Ангелът — отбеляза тя. — Вече не тиктака.

— Присъствието на ангела го е напуснало. Итуриел е свободен и вече никой не брани Теса, макар че след като Магистърът е мъртъв, а самата тя е нефилим, вероятно ще бъде в безопасност. Стига само да не опита отново да се превъплъти в ангел. Това несъмнено ще я убие.

— Има и други опасности.

— В живота на всички има опасности — отвърна брат Енох със същия хладен, безучастен глас, с който й бе съобщил, че макар и да живее, Хенри никога няма да проходи.

Теса се размърда и проплака със задавен глас. В съня си от битката насам бе изричала различни имена — викала бе Нат, леля си, Шарлот.

— Джем — прошепна сега, а пръстите й се впиха в завивката.

Шарлот се извърна от Енох, за да вземе хладната кърпа и отново да я сложи върху челото на девойката. Знаеше, че не бива да пита и все пак…

— Как е той? Нашият Джем? Той… свиква ли с Братството?

Начаса усети неодобрението на Енох.

— Знаеш, че не бива да го наричаш така. Той вече не е вашият Джем. Сега е брат Закарая. Трябва да го забравиш.

— Да го забравя? Не мога да го забравя — каза Шарлот. — Той не е като останалите ви Братя, Енох, и ти го знаеш.

— Ритуалите, които правят някого Мълчалив брат, са нашите най-съкровени тайни.

— Не искам да ми разкриеш ритуалите ви — рече Шарлот. — Ала знам, че повечето Мълчаливи братя прекъсват всички връзки с живота си на смъртни, когато постъпят в Братството. Само че Джеймс не можа да го стори. Все още има нещо, което го привързва към този свят. — Тя сведе поглед към Теса, която дишаше тежко, а клепачите й потрепваха. — Тази нишка ги свързва един с друг и ако не бъде разкъсана както трябва, боя се, че ще нарани и двама им.

„Тя идва, моя любима,

дори и с лека стъпка…“

— О, за бога — сърдито каза Хенри, навивайки изцапаните с мастило ръкави на халата си. — Не можеш ли да намериш нещо не толкова потискащо? Нещо, в което да има битки.

— Това е Тенисън — отвърна Уил и свали крака от отоманката до камината в гостната. Столът на Хенри беше придърпан близо до огъня, в скута му лежеше отворен скицник. Все още беше блед, какъвто бе от битката в Кадер Идрис насам, но като че ли започваше да си възвръща цвета. — Ще усъвършенства ума ти.

Преди Хенри да успее да отговори, вратата се отвори и Шарлот влезе в стаята. Изглеждаше уморена, краищата на ръкавите й бяха мокри. Уил начаса остави книгата, а Хенри вдигна очи от скицника и я погледна въпросително.

Шарлот премести поглед от единия към другия и забеляза книгата до подноса за чай върху малката масичка.

— Да не би да четеше на Хенри, Уил?

— Да, нещо отвратително, пълно с поезия. — Съпругът й държеше писалка, а върху завивката, с която бяха покрити коленете му, бяха разпилени листове.

Хенри бе посрещнал с обичайната си сила на духа новината, че дори целителните умения на Мълчаливите братя не могат да го изправят на крака. С обичайната си сила на духа, както и с убеждението, че трябва да си направи стол, като онези подвижните, които се използваха на минералните извори в град Бат, но по-хубав, със самозадвижващи се колела и цял куп други снаряжения. Твърдо беше решил, че столът трябва да може да се движи и по стълбите нагоре-надолу, за да може той да ходи при изобретенията си в криптата. Беше нахвърлял скици на стола през цялото време, докато Уил му четеше от „Мод“[1], в което нямаше нищо чудно — никога не беше проявявал особен интерес към поезията.

— Е, освободен си от задълженията си, Уил, а ти, Хенри, си освободен от още поезия — каза Шарлот. — Ако искаш, миличък, мога да ти помогна да си събереш записките…

Тя мина зад стола на съпруга си и като се пресегна над раменете му, подреди разпилените листове в спретната купчинка. Докато тя го правеше, Хенри улови китката й и вдигна към нея поглед, пълен с такова доверие и обожание, че Уил изпита чувството, че някой забива миниатюрни ножчета в кожата му.

Не че им завиждаше за щастието им, ни най-малко. Но не можеше да не си помисли за Теса. За надеждите, които бе хранил и които бе потиснал. Зачуди се дали тя го бе гледала по този начин някога. Съмняваше се. Толкова упорито се бе старал да разруши доверието й и макар че единственото, което искаше, бе възможност да го съгради наново, му беше трудно да не се бои, че…

Той потисна тези мрачни мисли и се изправи с намерението да обясни, че възнамерява да отиде при Теса. Преди да успее да каже каквото и да било обаче, на вратата се почука и Софи влезе с необикновено притеснен вид. Причината за притеснението й се изясни миг по-късно, когато инквизиторът прекрачи прага на гостната.

Уил, свикнал да го вижда в церемониалните му одежди по време на заседанията на Съвета, едва го разпозна в строгия на вид мъж със сиво палто и тъмни панталони. Върху бузата му имаше ярък белег, който не беше там преди.

— Инквизитор Уитлоу. — Шарлот се изправи, придобила изведнъж сериозно изражение. — На какво дължим вашето посещение?

— Шарлот — поздрави я инквизиторът и й протегна писмо, върху което бе поставен печатът на Съвета, — нося ти съобщение.

Тя го погледна недоумяващо.

— Не можеше ли просто да го изпратите по пощата?

— Това писмо е от жизненоважно значение. Наложително е да го прочетеш незабавно.

Много бавно жената протегна ръка и взе писмото. Подръпна плика, а после се намръщи и отиде до бюрото, за да вземе ножа за отваряне на писма. Уил се възползва от възможността, за да разгледа скришом инквизитора. Той се мръщеше срещу Шарлот и изобщо не му обръщаше внимание. Уил не можеше да не се зачуди дали белегът върху бузата му не е следа от битката на Съвета с автоматоните на Мортмейн.

Уил беше напълно сигурен, че те ще умрат заедно, там в недрата на планината, докато Теса изведнъж не бе лумнала във великолепието на ангела и не бе сразила Мортмейн така, както мълния покосява дърво. Това бе едно от най-удивителните неща, които бе виждал през живота си, но възхищението му бързо бе отстъпило място на ужас, когато Теса бе рухнала безжизнено след промяната, обляна в кръв и изпаднала в безсъзнание, независимо колко отчаяно се опитваха да я събудят. Магнус, който бе на ръба на изтощението, едва бе успял да отвори с помощта на Хенри Портал, отвеждащ обратно в Института, а след това на Уил всичко му беше неясно, сякаш обгърнато от мъгла на изтощение и кръв, и още Мълчаливи братя, повикани, за да се погрижат за ранените. Бяха дошли новини от Съвета за всички, които бяха загинали от ръцете на автоматоните, преди самите те да се разпаднат, когато Мортмейн бе издъхнал. И Теса… Теса, която не говореше, нито отваряше очи, докато Мълчаливите братя я отнасяха в стаята й, а той не можеше да отиде с нея. Тъй като не й беше нито брат, нито съпруг, можеше единствено да се взира след нея, свивайки и разпускайки окървавените си юмруци. Никога в живота си не се бе чувствал толкова безпомощен.

А когато се бе обърнал, за да потърси Джем, да сподели страха си с единствения друг човек, който обичаше Теса толкова силно, колкото и той самият, него го нямаше, беше се върнал в Града на тишината по заповед на Братята. Без дори едничка дума за сбогом.

Въпреки опитите на Сесили да го успокои, Уил беше ядосан… ядосан на Джем и на Съвета, и на Братята, задето бяха допуснали парабатаят му да стане един от тях, макар и да си даваше сметка, че е несправедлив, че решението си беше негово и че това бе единственият начин да остане жив. И все пак, откакто се беше върнал в Института, имаше чувството, че страда от морска болест, сякаш години наред беше закотвен кораб, а сега се носеше по вълните, без никаква представа накъде да поеме. А и Теса…

Звук от късане на хартия го извади от мислите му — Шарлот бе извадила писмото и го четеше, а цветът бързо се отреждаше от лицето й. Тя вдигна очи и се взря в инквизитора.

— Това някаква шега ли е?

Мъжът се начумери още повече.

— Не е никаква шега, уверявам те. Е, имаш ли отговор?

— Лоти. — Хенри погледна съпругата си и дори рижите му кичури сякаш излъчваха тревога и обич. — Лоти, какво има? Какво не е наред?

Шарлот срещна очите му за миг, а после отново се обърна към инквизитора.

— Не. Нямам отговор. Все още не.

— Съветът не желае… — започна той и тогава сякаш забеляза Уил за първи път. — Бих искал да поговорим насаме, Шарлот.

Тя изпъна рамене.

— Няма да отпратя нито Уил, нито Хенри.

Двамата кръстосаха сърдити погледи. Уил знаеше, че Хенри го гледа тревожно. След скарването между Шарлот и консула, и последвалата му смърт, те всички бяха очаквали със затаен дъх Съветът да произнесе осъдителната си присъда. Мястото им в Института им се струваше несигурно. Уил го виждаше в стиснатите устни на предводителката им и лекото потреперване на ръцете й.

Изведнъж му се прииска Джем или Теса да бяха тук, някой, с когото би могъл да поговори и да попита какво да направи за Шарлот, на която дължеше толкова много.

— Всичко е наред — рече той и се изправи. Искаше да види Теса, дори и ако не отваряше очи и не знаеше, че е до нея. — И без това се канех да си тръгна.

— Уил… — опита се да възрази ръководителката на Института.

— Всичко е наред, Шарлот — повтори младият мъж и като мина покрай инквизитора, излезе от стаята.

Когато се озова в коридора, се облегна на стената за миг, за да се съвземе. Неволно си припомни собствените си думи… господи, сякаш ги беше изрекъл преди милион години и сега изобщо не ги намираше за забавни: „Консулът? Да прекъсва закуската ни? Какво може да очакваме занапред? Посещение за чаша чай от инквизитора?“.

Ако отнемеха поста на Шарлот…

Ако те всички изгубеха дома си…

Ако Теса…

Не можеше да довърши тази мисъл. Любимата му щеше да живее… трябваше да живее. Докато вървеше по коридора, си мислеше за Уелс и неговите багри — синьо, зелено, сиво. Навярно би могъл да се върне там със Сесили, ако изгубеха Института. Да се опита да създаде някакъв живот за тях двамата в родната им страна. Нямаше да бъдат ловци на сенки, но без Шарлот, Хенри, Джем, Теса и Софи, и дори без проклетите Лайтууд, той не искаше да бъде ловец на сенки. Те бяха неговото семейство и му бяха скъпи… още нещо, помисли си Уил, което бе осъзнал твърде късно.

— Теса. Събудете се. Моля ви, събудете се.

Този път гласът, прорязал мрака, принадлежеше на Софи. Теса се напрегна и с усилие успя да отвори очи за частица от секундата. Видя стаята си в Института, познатите мебели, дръпнатите завеси, бледите лъчи на слънцето, които оформяха квадрати от светлина по пода, и опита да се вкопчи в този миг на яснота. Тези моменти на просветление между треската и кошмарите бяха толкова кратки… отиваха си твърде бързо, преди да е успяла да вдигне ръка, да каже нещо. Софи, помъчи се да прошепне, но думата не можа да си проправи път през пресъхналите й устни. Пред очите й сякаш падна мълния, разсичайки света. Теса извика беззвучно, когато Институтът се разпадна на парчета и се отдръпна от нея, потъвайки в мрак.

* * *

Сирил бе този, който най-сетне каза на Гейбриъл, че Сесили е в конюшнята, след като той беше прекарал по-голямата част от деня в безплодно — макар и, както се надяваше, не очевидно — търсене из Института.

Вече се смрачаваше и конюшнята беше обляна от меката светлина на фенера и изпълнена с миризмата на коне. Сесили стоеше до отделението на Балиос, облегнала глава до шията на едрия жребец. Косата й, която имаше почти същия мастиленочерен цвят, се бе разпиляла по раменете й, а когато се обърна да го погледне, Гейбриъл видя как рубинът проблясва на гърлото й.

По лицето й пробяга тревога.

— Да не се е случило нещо с Уил?

— Уил? — изненада се Гейбриъл.

— Просто си помислих… изражението ви… — Тя въздъхна. — През последните дни беше толкова разстроен. Сякаш не му стига, че Теса е болна, ами и това с Джем… — Сесили поклати глава. — Опитах се да поговоря с него, но той не казва нищо.

— Мисля, че в момента говори с Джем — рече Гейбриъл. — Признавам си, че не знам в какво състояние е. Ако искате, бих могъл…

— Не. — Гласът на Сесили беше тих, сините й очи — загледани нейде далеч. — По-добре да го оставим на мира.

Гейбриъл направи няколко крачки напред. Меката жълта светлина на фенера в краката на Сесили хвърляше блед златист отблясък върху кожата й. Не носеше ръкавици и ръцете й се белееха върху черния жребец.

— Аз… — започна той. — Този кон май много ти харесва.

Наруга се наум. Спомни си какво бе казал баща му веднъж — че жените, нежният пол, обичали да ги ухажват с очарователни думи и дълбокомислени фрази. Гейбриъл не бе съвсем сигурен какво е „дълбокомислена фраза“, но за сметка на това бе напълно сигурен, че „този кон май много ти харесва“ не е от тях.

Сесили обаче като че ли нямаше нищо против. Тя потупа разсеяно Балиос и се обърна към него.

— Той спаси живота на брат ми.

— Ще си тръгнеш ли? — попита Гейбриъл рязко.

Очите й се разшириха.

— Какво беше това, господин Лайтууд?

— Не. — Той вдигна ръка. — Не ме наричай господин Лайтууд, моля те. Ние сме ловци на сенки. За теб аз съм Гейбриъл.

Бузите на момичето порозовяха.

— Гейбриъл, тогава. Защо ме попита дали ще си тръгна?

— Дойде, за да убедиш брат си да се върне у дома — отвърна младежът. — Ала е очевидно, че той няма да го стори, нали така? Влюбен е в Теса. Ще остане там, където е тя.

— Тя може и да не остане тук — заяви девойката с непроницаем поглед.

— Мисля, че ще го направи. Но дори и да не го стори, той ще я последва, където и да отиде. А Джем… Джем е Мълчалив брат. Все още е нефилим. Ако иска да го види отново — а мисля, че е така — Уил ще остане. Годините са го променили, Сесили. Сега неговото семейство е тук.

— Нима вярваш, че ми казваш нещо, което и сама не съм разбрала? Сърцето на Уил е тук, не в Йоркшир, в къща, където никога не е живял, с родители, които не е виждал от години.

— Ами… ако той не може да се прибере у дома… помислих си, че може би ти ще го сториш.

— За да не бъдат родителите ми сами. Да. Разбирам защо би си го помислил. — Тя се поколеба. — Даваш си сметка, естествено, че след няколко години от мен ще се очаква да се омъжа и отново да оставя родителите си.

— Но не и никога вече да не говориш с тях. Те са изгнаници, Сесили. Останеш ли тук, ще бъдеш откъсната от тях.

— Казваш го така, сякаш искаш да ме убедиш да се прибера у дома.

— Казвам го, защото се боя, че ще го направиш. — Думите изскочиха от устата му, преди да успее да ги спре, и не му оставаше друго, освен да я погледне с пламнало от смущение лице.

Момичето направи крачка към него, вдигнала широко разтворените си, сини очи към лицето му. Гейбриъл се зачуди кога точно бяха престанали да му напомнят за очите на Уил — сега те бяха просто очите на Сесили, с цвят, който той свързваше единствено и само с нея.

— Когато дойдох тук — започна тя, — мислех, че ловците на сенки са чудовища. Вярвах, че трябва да спася брат си. Смятах, че ще се приберем заедно у дома и родителите ми ще се гордеят с нас. Че отново ще бъдем семейство. А после осъзнах… ти ми помогна да осъзная…

— Аз съм ти помогнал? Как?

— Баща ви не ви е дал никакъв избор. Настоявал е да бъдете това, което той иска. И по този начин е разбил семейството ви. Ала моят баща… той е предпочел да остави нефилимите и да се ожени за майка ми. Това е бил неговият избор, така както да остане с нефилимите е изборът на Уил. Да избереш любов или война — и двете са храбри решения, всяко — по свой собствен начин. И смятам, че родителите ми няма да са против избора на Уил. В края на краищата, най-важното за тях е той да е щастлив.

— А ти? — попита я Гейбриъл. Вече бяха толкова близо, че почти се докосваха. — Ти също трябва да направиш своя избор — да останеш или да си тръгнеш.

— Ще остана — заяви Сесили. — Избирам войната.

Младежът изпусна дъха, който дори не си бе дал сметка, че е задържал.

— Ще се откажеш от дома си?

— Ветровита стара къща в Йоркшир? — каза девойката. — Та това тук е Лондон.

— Ще се откажеш от онова, което познаваш?

— Познатото е скучно.

— Ще се откажеш от това да виждаш родителите си? В разрез със Закона е…

По устните й пробяга мимолетна усмивка.

— Всички нарушават Закона.

— Сеси…

Гейбриъл прекоси малкото разстояние, което ги делеше, и ето че я целуваше… в началото ръцете му я уловиха неловко за раменете, плъзвайки се по коравата тафта на роклята й, но после той погали тила й и зарови пръсти в копринено меката й коса. За миг Сесили застина от учудване, а после сякаш се разтопи под допира му. Устните й се разтвориха и той вкуси сладостта им. Когато тя най-сетне се отдръпна, на младият мъж като че ли му се виеше малко свят.

— Сеси? — повтори той дрезгаво.

— Пет — каза тя. Устните и бузите й бяха зачервени, ала гласът й беше спокоен.

— Пет? — повтори Гейбриъл недоумяващо.

— Оценката ми — обясни Сесили и му се усмихна. — Може би трябва да поработиш над умението и техниката си, но несъмнено притежаваш естествена дарба. Нуждаеш се от практика.

— И ти си готова да ме обучаваш?

— Бих се засегнала дълбоко, ако избереш някой друг за учител — заяви тя и като се повдигна на пръсти, отново го целуна.

Когато Уил влезе в стаята на Теса, Софи стоеше до леглото й и мълвеше тихи думи. Тя се обърна, когато вратата се затвори зад гърба му, и той видя, че устните й са тревожно стиснати.

— Как е Теса? — попита младият мъж и мушна ръце дълбоко в джобовете на панталона си. Мъчително бе да вижда любимата си в това състояние, сякаш късче лед се бе забило под ребрата му и право в сърцето му. Софи беше сплела на плитка дългата й кестенява коса, за да не се оплита, докато главата й се мята неспокойно върху възглавницата. Дишането й беше учестено, гърдите й се повдигаха и спускаха забързано, виждаше се как очите й се движат под бледите клепачи. Уил се зачуди дали сънува.

— Все така. — Софи се изправи изящно от стола до леглото и му го отстъпи. — Отново вика в съня си.

— Кого? — попита Уил и начаса съжали, че го е сторил. Несъмнено мотивите му вероятно бяха болезнено очевидни.

Тъмните лешникови очи на прислужницата се извърнаха от неговите.

— Брат си — отвърна тя. — Ако искате да останете насаме с госпожица Грей за малко…

— Да, ако обичаш, Софи.

Девойката поспря до вратата.

— Господарю Уилям…

Уил, който току-що се бе настанил в стола до леглото, я погледна.

— Съжалявам, че през всички тези години мислех и говорех толкова лоши неща за вас — рече младата жена. — Сега разбирам, че сте правели единствено това, което всички се опитваме да правим. Най-доброто, на което сме способни.

Той протегна ръка и я сложи върху тази на Теса, която подръпваше неспокойно завивката.

— Благодаря ти — отвърна, неспособен да погледне Софи в очите. Миг по-късно чу как вратата се затвори тихо зад него.

Погледът му се спря върху Теса. В момента тя бе притихнала, ресниците й потрепваха. Под очите й имаше тъмни сенки, вените рисуваха фина плетеница върху слепоочията и от вътрешната страна на китките й. Когато си я спомнеше как лумва в страховито великолепие, му беше трудно да повярва, че е толкова крехка, ала ето я сега пред него. Ръката й беше топла в неговата, а когато я помилва с опакото на дланта си по бузата, усети, че гори.

— Тес — прошепна той, — Адът е студен. Помниш ли, когато ми го каза? Бяхме в мазето на Къщата на мрака. Всеки друг би изпаднал в паника, а ти ми заяви преспокойно, като някоя гувернантка, че Адът бил покрит с лед. Каква жестока ирония би било, ако те загубя заради Небесния огън.

Теса си пое рязко дъх и за миг сърцето му подскочи… дали го беше чула? Но очите й си останаха затворени.

Пръстите му се сключиха още по-здраво около нейните.

— Върни се — каза той. — Върни се при мен, Теса. Хенри каза, че тъй като си докоснала душата на ангела, навярно сънуваш Рая, небесни градини и огнени цветя. Може би си щастлива в тези сънища. Но аз те моля, тласкан единствено от себичност — върни се при мен, защото не бих понесъл да изгубя цялото си сърце.

Главата й бавно се обърна към него, устните й се разтвориха, сякаш се канеше да проговори. Сърцето му подскочи и той се приведе напред.

— Джем? — каза Теса.

Уил се вцепени, все така — с ръка върху нейната. Очите й се отвориха… сиви като небето преди дъжд, сиви като хълмовете на Уелс. Цветът на сълзите. Тя погледна към него, през него, без изобщо да го вижда.

— Джем… Джем, толкова съжалявам. Само аз съм виновна.

Уил отново се приведе напред. То бе по-силно от него. Теса говореше, при това разбираемо, за първи път от дни насам. Дори и да не говореше на него.

— Не си виновна.

Тя отвърна на допира на ръката му, пръстите й сякаш изгаряха кожата му.

— Напротив — настоя младата жена. — Именно заради мен Мортмейн те лиши от уин фена. Заради мен всички сте в опасност. Трябваше да те обичам, а всъщност съкратих живота ти.

Уил си поемаше дъх на пресекулки. Парчето лед отново се бе забило в сърцето му и той сякаш дишаше около него. И все пак, не беше ревност, а тъга, по-дълбока от всяка, която бе познал дотогава. Помисли си за Сидни Картън. „Спомняйте си понякога, че има един човек, който е готов да даде живота си, за да запази живота на някой, който ви е скъп.“[2] Да, той би го направил за Теса — би умрял, за да запази живота на онези, които са й скъпи… така, както и Джем би го направил за него или пък за Теса, а тя — и за двама им. Те тримата бяха оплетени в почти неразбираема бъркотия, но едно бе сигурно — никой не би могъл да твърди, че не се обичат.

„Достатъчно съм силен за това“, каза си той и нежно повдигна ръката й.

— Животът е повече от това просто да не умреш — рече той. — Има също така и щастие. Ти познаваш своя Джеймс, Теса. Знаеш, че би избрал любовта пред дългия живот.

В отговор девойката завъртя неспокойно глава върху възглавницата.

— Къде си, Джеймс? Търся те в мрака, но не те откривам. Ти си моят годеник, връзката между нас не може да бъде прекъсната. И все пак, когато умираше, аз не бях до теб. Не можах да се сбогувам.

— Какъв мрак? Теса, къде си? — Уил стисна ръката й по-силно. — Помогни ми да те открия.

Изведнъж гърбът на младата жена се изви като дъга, а пръстите й се впиха в неговите.

— Съжалявам! — ахна тя. — Джем… толкова съжалявам… причиних ти зло, ужасно зло…

— Теса! — Уил скочи на крака, но тя вече се бе отпуснала безсилно в леглото, дишайки тежко.

То бе по-силно от него — той извика отчаяно Шарлот, като дете, което се е събудило от кошмар; извика я така, както не го бе правил, когато все още беше дете и се събуждаше в непознатия Институт, копнеещ за утеха, която знаеше, че не бива да търси.

Шарлот се появи тичешком, както Уил открай време знаеше, че ще дойде, стига да я повикаше. Пристигна, останала без дъх и уплашена. Един поглед към девойката в леглото и към младия мъж, стиснал ръката й, и Уил видя как ужасът се оттегля от лицето й, заменен от безмълвна тъга.

— Уил…

Той нежно издърпа ръката си от тази на любимата си и се обърна към вратата.

— Шарлот, никога не съм те молил да използваш положението си като глава на Института, за да ми помогнеш…

— Положението ми не може да излекува Теса.

— Напротив. Трябва да доведеш Джем.

— Не мога да поискам това — каза Шарлот. — Джем току-що започна службата си в Града на тишината. Наскоро посветените Братя не бива да напускат града в продължение на цялата първа година…

— Той дойде да се бие.

Шарлот отметна една къдрица, която бе паднала над лицето й. Понякога, както в този момент, изглеждаше много млада, макар че по-рано, докато разговаряше с инквизитора в гостната, не беше така.

— Решението беше на брат Енох.

Увереност накара Уил да изпъне гръб. В продължение на толкова години се бе съмнявал в това, което се криеше в собственото му сърце. Но не и сега.

— Теса се нуждае от Джем. Познавам Закона и знам, че той не може да си дойде у дома, но… от Мълчаливите братя се очаква да прекъснат всяка връзка със света на смъртните, преди да се присъединят към Братството. Законът повелява и това. Връзката между Теса и Джем не беше прекъсната. Как би могла тя да се върне в света на смъртните, ако не може да види годеника си за последен път?

Шарлот не отговори веднага. Върху лицето й беше легнала сянка, която Уил не можеше да разгадае. Без съмнение тя също го искаше — заради Джем, заради Теса, заради двама им?

— Много добре — заяви тя най-сетне. — Ще видя какво мога да направя.

* * *

Те слязоха от конете да пийнат вода,

и в бистрия ручей на своя любим тя зърна кръвта.

„О, спрете, лорд Уилям! Та вие сте смъртно ранен!“ викна тя.

„Не, туй е само на моите дрехи алената боя.“

— О, за бога! — промърмори Софи, докато минаваше покрай кухнята. Трябваше ли Бриджет да избира все такива злокобни песни и то — все с името на Уил в тях? Сякаш горкото момче не беше страдало достатъчно…

Една сянка изникна от тъмнината.

— Софи?

Тя изписка и едва не изпусна четката, която държеше. Магическа светлина припламна в сумрачния коридор и девойката видя две познати сиво-зелени очи.

— Гидеон! — възкликна тя. — Всемогъщи боже, за малко да ме уплашиш до смърт.

Той придоби разкаяно изражение.

— Съжалявам. Просто исках да ти пожелая лека нощ… а и ти се усмихваше, докато идваше насам. Реших, че…

— Мислех си за господаря Уил — каза тя и отново се усмихна при вида на смаяното му изражение. — Само преди една година, ако ми кажеше, че някой го тормози, щях да остана ужасно доволна, ала сега му съчувствам. Това е всичко.

Гидеон изглеждаше отрезвен.

— Аз също му съчувствам. Всеки ден, в който Теса не се събужда, можеш да видиш как частица от живота му се отцежда от него.

— Само ако господарят Джем беше тук… — въздъхна Софи. — Но него го няма.

— Напоследък трябва да свикваме да живеем без страшно много неща. — Гидеон докосна лекичко бузата й. Пръстите му бяха мазолести, загрубели. Не бяха гладките пръсти на джентълмен. Девойката му се усмихна. — По време на вечерята изобщо не ме погледна — каза той с тих глас.

И наистина беше така. Бяха вечеряли набързо със студено печено пиле и картофи. Никой нямаше апетит, освен Гейбриъл и Сесили, които се бяха хранили така, сякаш бяха прекарали целия ден в тренировки. И може би наистина беше така.

— Притеснявах се за госпожа Брануел — призна си Софи. — Тя толкова се безпокои за съпруга си и за госпожица Теса, че направо вехне, а бебето… — Младата жена прехапа устни. — Тревожа се — повтори. Не можеше да каже повече. Трудно й бе да се отърси от сдържаността, възпитана в нея през целия й досегашен живот, прекаран в служба, въпреки че сега беше сгодена за ловец на сенки.

— Имаш нежно сърце — рече Гидеон. Пръстите му се плъзнаха по бузата и докоснаха устните й в нежна ласка. След това се отдръпна. — Видях Шарлот да влиза в гостната едва преди няколко минути. Навярно би могла да поговориш с нея за тревогата си?

— О, не…

— Софи — каза Гидеон. — Ти не си само прислужница на Шарлот, а си и нейна приятелка. Ако има някого, с когото би говорила, това си ти.

Гостната беше тъмна и студена. В камината не гореше огън, никоя от лампите не беше запалена и нощта бе спуснала покривалото си над стаята, обвивайки я в мрак и сенки. На Софи й беше нужен един миг, докато осъзнае, че една от сенките бе Шарлот — дребничка, безмълвна фигурка в стола зад бюрото.

— Госпожо Брануел — каза Софи, чувствайки се ужасно неловко, въпреки окуражителните думи на Гидеон. Преди два дни с Шарлот се бяха били рамо до рамо в Кадер Идрис, ала сега тя отново бе прислужницата, дошла да почисти камината и да избърше праха в стаята. В ръката си имаше кофа с въглища, в джоба на престилката — кутия с огниво. — Съжалявам… не исках да ви прекъсвам.

— Не прекъсваш нищо, Софи. Поне не нещо важно.

Гласът на Шарлот… Девойката никога не го бе чувала да звучи по този начин. Толкова слаб, така прекършен.

Тя остави въглищата до огъня и се приближи колебливо до своята господарка. Ръководителката на Института бе подпряла лакти върху бюрото, отпуснала глава в ръцете си. Пред нея лежеше отворено писмо с печата на Съвета. Софи изведнъж си припомни, че преди битката в Кадер Идрис консулът им беше заповядал да напуснат Института и сърцето й заби учестено. Но нали бе доказано, че са прави? Несъмнено победата им над Мортмейн би трябвало да анулира присъдата на консула, особено сега, когато той беше мъртъв?

— Всичко… всичко наред ли е, госпожо?

Шарлот махна към писмото — немощен, безнадежден жест. Софи побърза да се приближи и го взе от бюрото.

Госпожо Брануел,

С оглед на кореспонденцията, която сте водили с покойния ми колега, консул Уейланд, навярно ще останете изненадана от това писмо. Клейвът обаче се нуждае от нов консул и след гласуване вие се оказахте водещият избор сред нас.

Давам си сметка, че навярно сте напълно доволна от това да ръководите Института и че може би не проявявате желание да се нагърбите с отговорността на подобен пост, особено с оглед на травмите, получени от съпруга ви по време на храбрата ви битка с Магистъра. И все пак мой дълг е да ви предложа тази възможност, не само защото вие очевидно сте предпочитаният избор на Съвета, но и защото познавайки ви, смятам, че от вас ще излезе един от най-добрите консули, заедно с когото съм имал честта да служа.

С най-дълбоко уважение,

Инквизитор Уитлоу

— Консул! — ахна Софи и листът изпадна от пръстите й. — Искат да ви направят консул?

— Така изглежда. — Гласът на Шарлот беше апатичен.

— Аз… — Софи не бе сигурна какво да каже. Мисълта за Института в Лондон, ръководен от друг, освен госпожа Брануел, беше ужасна. И все пак, консулският пост беше чест, най-голямата, която Клейвът можеше да окаже, и да види господарката си, удостоена с признанието, което бе заслужила, плащайки толкова висока цена… — Никой не е по-достоен от вас — довърши девойката.

— О, Софи, не. Именно аз реших да отидем в Кадер Идрис. Моя е вината, че Хенри никога вече няма да проходи. Аз му причиних това.

— Той не може да ви обвинява. Сигурна съм, че не ви вини.

— Така е, съпругът ми не мисли така. Но аз се обвинявам. Как бих могла да бъда консул и да изпращам ловци на сенки в битка, за да умрат? Не искам такава отговорност.

Софи взе ръката на господарката си в своята и я стисна.

— Шарлот — каза тя, — невинаги става въпрос да се изпращат ловци на сенки в битка. Понякога се налага и да бъдат възпирани. Вие имате състрадателно сърце и сте много умна. В продължение на години ръководихте Анклава. Разбира се, че сърцето ви се къса заради господин Брануел, но да бъдеш консул не предполага само да отнемаш животи, но и да ги спасяваш. Ако не бяхте вие, ако консул Уейланд бе успял да наложи волята си, колко ловци на сенки щяха да загинат от ръцете на механичните създания на Мортмейн?

Шарлот сведе поглед към зачервената, загрубяла от работа ръка на прислужницата, която стискаше нейната.

— Софи — каза тя, — кога стана толкова мъдра?

Лицето на девойката пламна.

— Научих се от вас, госпожо.

— О, не — заяви ръководителката на Института. — Преди малко ме нарече Шарлот. Като бъдещ ловец на сенки, Софи, от сега нататък ще ме наричаш Шарлот. Освен това ще наемем нова прислужница, която да заеме мястото ти, така че да можеш да посветиш времето си на подготовка за своето Извисяване.

— Благодаря — прошепна девойката. — Е, значи ще приемеш предложението? Ще станеш консул?

Шарлот нежно освободи ръката си от тази на Софи и взе писалката си.

— Ще приема. При три условия.

— Какви?

— Първото е да ми бъде разрешено да ръководя Клейва оттук, от Института, и да не се налага да се местя заедно със семейството си в Идрис, поне през първите няколко години. Защото не искам да ви напусна и освен това ми се ще да бъда тук, за да подготвя Уил да поеме ръководството на Института, когато най-сетне си тръгна.

— Уил? — повтори Софи слисано. — Да поеме ръководството на Института?

Шарлот се усмихна.

— Точно така. Това е второто ми условие.

— А третото?

Усмивката на Шарлот помръкна и на нейно място върху лицето й се изписа решителност.

— Резултатът от него, стига да бъде прието, ще видиш още утре — рече тя и като се наведе, започна да пише.

[1] Поема от Тенисън. — Бел.прев. ↑

[2] Превод Димитър Стефанов. — Бел.прев. ↑

23

ПО-СИЛНИ ОТ ЗЛОТО

Ела, да вървим: бузите ти са бледи;

макар и половин живот след мене да остава:

приятелят ми, мисля, е зачетен с вечна слава,

а аз, аз ще отмина и делото ми ще се провали…

Чувам го, отново и отново,

безкрайни поздрави на мъртъвците;

и „Аве, аве, аве“

Сбогом, навеки.

Алфред, лорд Тенисън „In Memoriam A.H.H.“

Теса потрепери. Студената вода я обливаше в мрака. Помисли си, че може би лежи на дъното на вселената, където реката на забравата разделя света на две, или пък все още беше в потока, където бе паднала, след като скочи от каретата на госпожа Блек, и всичко, което се бе случило след това, бе само сън. Кадер Идрис, Мортмейн, механичната армия, ръцете на Уил около нея…

Вина и мъка се врязаха в нея като копие и тялото й се изви като дъга, докато пръстите й се мъчеха да се заловят за нещо в мрака. Огън плъзна по вените й, стотици ручейчета от агония. Тя ахна, борейки се за въздух и изведнъж нещо хладно се допря до зъбите й и устата й се изпълни със смразяваща киселина. Тя преглътна с усилие, давейки се…

И почувства как огънят във вените й утихва. Ледена тръпка разтърси тялото й. Очите й се отвориха, светът престана да се върти около нея и си дойде на мястото. Първото, което видя, бяха две бледи, тънки ръце, които отдръпваха стъкленица — студенината в устата й, горчивият вкус върху езика й — а после очертанията на стаята й в Института.

— Теса — каза познат глас, — това ще ти помогне да останеш в съзнание за известно време, но не бива да допуснеш да потънеш обратно в мрака и сънищата.

Тя се вкамени, без да смее да погледне.

— Джем? — прошепна младата жена.

Звук от поставяне на стъкленицата върху нощното шкафче. Въздишка.

— Да — рече той. — Теса, ще ме погледнеш ли?

Вдигна очи към него и си пое рязко дъх.

Наистина бе Джем и едновременно с това не беше.

Беше облечен в пергаментовите одежди на Мълчаливите братя, разтворени на врата, така че се виждаше обикновената риза, която носеше отдолу. Качулката беше отметната назад, разкривайки лицето му. Сега Теса съвсем ясно виждаше у него промените, които едва бе зърнала насред шума и хаоса на битката в Кадер Идрис. Деликатните му скули бяха белязани с руните, които бе забелязала преди, по една върху всяка буза — дълги разрези, които не изглеждаха като обикновените руни, използвани от ловците на сенки. Косата му вече не беше изцяло сребърна — кичури от нея бяха потъмнели до кафеникавочерно, несъмнено цвета, с който се беше родил. Миглите му също бяха потъмнели и сега изглеждаха като фини нишки от черна коприна върху бледата му кожа… макар че и тя вече не беше чак толкова бледа, колкото преди.

— Как е възможно да си тук? — прошепна Теса.

— Съветът ме повика от Града на тишината. — Гласът му също беше различен. Сега в него се долавяше нещо хладно, което го нямаше преди. — Влиянието на Шарлот, както разбрах. Отпуснат ми е един час с теб, не повече.

— Час… — повтори Теса поразено. Ръката й се вдигна, отмятайки кичур коса от лицето й. Колко ли ужасно изглеждаше в омачканата си нощница, косата й — увиснала в рошави плитки, устните — сухи и напукани. Пръстите й потърсиха ангела около врата й — познат, успокояващ жест, но ангелът го нямаше. — Джем, мислех, че си мъртъв.

— Да — отвърна той и в гласа му отново прозвуча онази далечна нотка, която й напомни за айсбергите, които бе видяла от борда на „Мейн“ — ледени късове, плаващи в мразовитата вода. — Съжалявам. Съжалявам, че нямаше как… че не можах да ти кажа.

— Мислех, че си мъртъв — повтори Теса. — А сега не мога да повярвам, че наистина си тук, от плът и кръв. Сънувах те, отново и отново. Намирах се в тъмен коридор и ти се отдалечаваше от мен и колкото и да те виках, ти не можеше, не искаше да се обърнеш и да ме погледнеш. Може би това също е просто сън.

— Не, не е сън. — Джем се изправи и застана пред нея. Бледите му ръце бяха сплетени пред тялото и Теса не можеше да не си припомни, че именно така й беше направил предложение — застанал пред леглото, в което седеше тя, вдигнала невярващ поглед към него, точно както сега.

Той бавно разтвори ръце и върху дланите му, също като върху бузите, Теса видя големи черни руни. Не познаваше Кодекса достатъчно добре, за да ги различи, но инстинктивно разбра, че това не са руните на обикновен ловец на сенки. Тези говореха за много по-голямо могъщество.

— Каза ми, че е невъзможно — прошепна тя. — Че не би могъл да станеш Мълчалив брат.

Той се извърна от нея. В движенията му също имаше нещо различно, нещо от плавното плъзгане на Мълчаливите братя, което беше едновременно прекрасно и плашещо. Какво правеше? Нима му беше непоносимо да я погледне?

— Казах ти онова, което вярвах — рече, обърнат към прозореца, и докато гледаше профила му, Теса забеляза, че лицето му вече не бе така болезнено слабо както преди. Скулите му не бяха толкова изпъкнали, нито вдлъбнатините на слепоочията му — толкова тъмни. — И наистина беше така. Уин фенът в кръвта ми не позволяваше руните на Братството да бъдат поставени върху мен. — Теса видя как гърдите му се повдигат и спускат под одеждите с цвят на пергамент и това почти я сепна — нуждата да дишаш й се струваше толкова човешка. — Всички опити, правени някога, да спра постепенно уин фена, едва не ме убиха. Когато престанах да го вземам, защото не ми беше останала и прашинка, почувствах как тялото ми започва да се разпада, отвътре навън. И си помислих, че вече нямам нищо за губене. — Интензивността в гласа на Джем го сгряваше… нима имаше човещина в тона му, пукнатина в бронята на Братството? — Помолих Шарлот да повика Мълчаливите братя и да поиска да ми сложат руните си в последния възможен миг — мига, в който животът напускаше тялото ми. Знаех, че руните можеха да направят така, че да умра в агония. Ала това беше единственият шанс.

— Каза, че не искаш да бъдеш Мълчалив брат. Че не искаш да живееш вечно…

Джем беше направил няколко крачки и сега стоеше до тоалетката й. Посегна и взе нещо метално и проблясващо от една плитка кутийка за бижута — ангелът й с часовников механизъм, осъзна с учудване Теса.

— Вече не тиктака. — Тонът му беше далечен, гладък и хладен като камък, и младата жена не можеше да го разгадае.

— Сърцето му го няма. Когато се преобразих в ангела, аз го освободих от механичния му затвор. Той вече не живее вътре. Не ме защитава повече.

Пръстите на Джем се сключиха около ангела и крилата се забиха в дланта му.

— Трябва да ти кажа — рече той. — Когато чух за искането на Шарлот да дойда тук, то беше в разрез с моите желания.

— Не искаше да ме видиш?

— Не. Не исках да ме гледаш по начина, по който го правиш сега.

— Джем… — Теса преглътна и усети върху езика си горчилката на отварата, която той й беше дал да пие. Вихрушка от спомени, мракът под Кадер Идрис, селцето, обгърнато от пламъци, ръцете на Уил около нея… Уил. Ала тя бе вярвала, че Джем е мъртъв. — Джем — повтори отново, — когато те видях жив там, под Кадер Идрис, помислих, че е сън или лъжа. Мислех, че си умрял. Това беше най-страшният миг в живота ми. Повярвай ми, моля те, повярвай ми, че душата ми ликува отново да те види, а си мислех, че никога вече няма да те зърна. Просто…

Джем пусна металния ангел и тя видя кръвта по линиите на дланта му, там, където връхчетата на крилата го бяха порязали през руните.

— Аз съм нещо странно за теб. Не съм човек.

— За мен ти винаги ще бъдеш човек — прошепна Теса. — Но сега не мога да видя в теб моя Джем.

Той затвори очи. Девойката бе свикнала под тях да има тъмни сенки, но и те бяха изчезнали.

— Нямах избор. Теб те нямаше и вместо мен, Уил тръгна да те търси. Не се боях от смъртта, но се страхувах да ви изоставя. И това бе единственият ми изход. Да живея, да се изправя и да се бия.

В гласа му се беше прокраднал мъничко цвят — под хладната откъснатост на Мълчаливите братя, у него все още имаше страст.

— Давах си сметка какво ще изгубя — продължи той. — Някога ти разбра музиката ми. А сега ме гледаш така, сякаш изобщо не ме познаваш. Сякаш никога не си ме обичала.

Теса отметна завивката и стана. Което беше грешка. Начаса й се зави свят и коленете й се подкосиха. Вдигна ръка, за да се залови за една от колоните на леглото и вместо това установи, че стиска пергаментовите одежди на Джем. Той се бе втурнал към нея с изящната безшумна стъпка на Братята, която бе като виещ се дим, и сега ръцете му бяха около нея и я подкрепяха.

Тя се вкамени в прегръдките му. Беше близо, толкова близо, че би трябвало да почувства топлината на тялото му, но не беше така. Обичайната му миризма на пушек и горена захар я нямаше. Долавяше се единствено лек полъх на нещо сухо и студено като стар камък, или пък хартия. Усещаше приглушеното биене на сърцето му, виждаше пулса на шията му. Гледаше го с широко отворени очи, опитвайки се да запомни очертанията на лицето му, белезите върху скулите му, коприната на ресниците му, извивката на устата му.

— Теса… — Думата прозвуча като стон, сякаш го беше ударила. По бузите му се появи едва забележим намек за цвят, кръв под сняг. — О, господи — каза Джем и зарови лице в шията й. Бузата му докосваше косата й, дланите му бяха на гърба й, притискайки я към него.

Младата жена почувства, че той трепери.

За миг едва не се олюля от опияняващото облекчение да го усеща под ръцете си. Навярно човек наистина не можеше да повярва в нещо, преди да го е докоснал. И ето че Джем, когото тя бе смятала за мъртъв, сега я държеше в обятията си, дишаше, живееше.

— Допирът ти си е същият — каза тя. — И все пак, изглеждаш толкова различен. Ти си различен.

При тези думи Джем се откъсна от нея с усилие, което го накара да прехапе устни и от което мускулите на врата му се обтегнаха. Придържайки я нежно за раменете, той я настани да седне на ръба на леглото. Когато я пусна, сви ръце в юмруци и отстъпи назад. Теса го виждаше как диша, виждаше пулса, туптящ на врата му.

— Различен съм — каза той с нисък глас. — Променен. И то по начин, от който няма връщане назад.

— Но още не си изцяло един от тях. Можеш да говориш… и виждаш…

Джем изпусна бавно дъха си. Все така се взираше в колоната на леглото, сякаш тя съдържаше тайните на вселената.

— То е процес. Поредица от ритуали и процедури. Така че — не, още не съм станал напълно Мълчалив брат. Но скоро ще бъда.

— Значи уин фенът не го е предотвратил.

— Почти. Имаше… болка, когато промяната започна. Огромна болка, която едва не ме уби. Те сториха каквото можаха. Но аз никога няма да съм като останалите Мълчаливи братя. — Джем сведе поглед и ресниците закриха очите му. — Никога няма да бъда… съвсем като тях. Няма да съм толкова могъщ, защото все още има руни, които не мога да понеса.

— Но вероятно сега те могат просто да изчакат тялото ти да се изчисти напълно от уин фена?

— Не. Тялото ми беше задържано в състоянието, в което беше, когато положиха първите руни ето тук. — При тези думи той посочи белезите върху лицето си. — Поради това ще има умения, които никога няма да притежавам. Ще ми отнеме много по-дълго, докато усвоя тяхното зрение и мисловната реч.

— Означава ли това, че няма да ти вземат очите… нито ще зашият устните ти?

— Не знам. — Сега гласът му беше мек, почти същият като онзи, който тя познаваше. Бузите му бяха порозовели и Теса неволно си помисли за куха колона от блед мрамор, която бавно се пълнеше с човешка кръв.

— Ще бъда с тях дълго време. Може би завинаги. Не знам какво ще се случи. Аз се предадох в техните ръце и сега съдбата ми е в тях.

— Ако можехме да те освободим…

— Тогава уин фенът, останал в тялото ми, отново ще се възпламени и ще бъда както преди. Наркоман, който умира. Това е моят избор, Теса, защото в противен случай ме очаква смърт. Знаеш, че е така. Не искам да те напусна. Макар да знаех, че като се превърна в Мълчалив брат бих могъл да спася живота си, аз се съпротивлявах, сякаш става въпрос за затворническа присъда. Мълчаливите братя не могат да се женят. Не могат да имат парабатаи. Могат да живеят единствено в Града на тишината. Не се смеят. Нямат музика.

— О, Джем… — въздъхна Теса. — Мълчаливите братя може и да нямат музика, но същото важи и за мъртвите. Ако това е единственият начин да живееш, тогава душата ми се радва за теб, дори и ако сърцето ми скърби.

— Познавам те твърде добре, за да си помисля, че би изпитвала нещо друго.

— А аз те познавам твърде добре, за да знам, че си съкрушен от чувство за вина. Но защо? Не си сторил нищо погрешно.

Джем отпусна глава и като затвори очи, опря чело в колоната на леглото.

— Ето защо не исках да идвам.

— Но аз не ти се сърдя…

— Не съм си и мислел, че ще ми се сърдиш — избухна той и усещането бе като от трошенето на замръзнал водопад, освобождаващо мощна струя. — Ние бяхме сгодени, Теса. Предложение за брак… обещание. Обет да обичаш и да се грижиш за някого завинаги. Нямах намерение да наруша клетвата си към теб. Но трябваше да избирам между това и смъртта. Исках да почакам, да се оженя за теб и да живеем заедно дълги години, но не беше възможно. Умирах твърде бързо. Бих се отказал от това — от всичко това — само и само да бъда женен за теб поне за ден. Ден, който никога нямаше да имам. Ти си напомняне… напомняне за всичко, което губя. За живота, който няма да имам.

— Да се откажеш от живота си в замяна на един-едничък ден брак не би си струвало — каза Теса. Сърцето й биеше с ритъм, който сякаш говореше за ръцете на Уил около нея, устните му — впити в нейните, там, в пещерата под Кадер Идрис. Не, тя не заслужаваше нежните признания на Джем, разкаянието, копнежа му. — Джем, трябва да ти кажа нещо.

Той вдигна очи към нея, така красиви и необикновени сега, когато насред сребърния им цвят се бяха появили черни пръски.

— Става дума за Уил. За Уил и мен.

— Той те обича — рече Джем. — Знам, че те обича. Говорихме за това, преди да поеме след теб. — Въпреки че хладината се бе завърнала в гласа му, той звучеше почти неестествено спокоен.

Теса беше слисана.

— Не знаех, че сте говорили за това. Уил не ми каза.

— Нито пък ти ми спомена за чувствата му, макар да си знаела за тях от месеци. Всички си имаме тайни, които пазим, защото не искаме да нараним онези, които ни обичат.

В гласа му имаше нотка на предупреждение… или пък тя си внушаваше?

— Повече не искам да пазя тайни от теб — заяви Теса. — Мислех, че си мъртъв. И двамата с Уил го мислехме. В Кадер Идрис…

— Обичала ли си ме? — прекъсна я той. Странен въпрос и все пак в начина, по който той го зададе и зачака тихичко отговора й, не се долавяше никаква умисъл или враждебност.

Теса го погледна и изведнъж сякаш чу думите на Улси, тихи като прошепната молитва: „Огромен късмет е човек да срещне дори една голяма любов в живота. Ти си открила две“. За миг тя остави настрана своето признание.

— Да. Обичах те. Все още те обичам. Обичам и Уил. Не мога да го обясня. Не го знаех, когато приех да се омъжа за теб. Обичах те тогава, обичам те и сега и никога не съм те обичала по-малко заради това, че обичам и него. Звучи безумно, но ако някой е в състояние да разбере…

— Наистина разбирам — рече Джем. — Не е нужно да ми казваш повече за теб и Уил. Нищо, което сте направили, не би могло да убие любовта ми към вас. Той е част от мен, собствената ми душа, и ако не мога да имам сърцето ти, няма друг, на когото повече бих искал да се падне честта да го притежава, отколкото нему. А когато аз си отида, ти трябва да му помогнеш. На него ще… ще му бъде тежко.

Теса се взря изпитателно в лицето на Джем. Кръвта се беше отцедила от бузите му и той беше блед, но овладян. Решително стиснатата му челюст казваше всичко, което тя трябваше да знае: „Не ми разказвай повече. Не искам да знам“.

Някои тайни, помисли си тя, е по-добре да бъдат споделени, но има и такива, които трябва да останат да тежат на плещите единствено на онзи, който ги знае, за да не причинят болка другиму. Именно затова не беше признала на Уил, че го обича, когато нямаше какво да направят.

Тя преглътна думите, които беше възнамерявала да изрече, и вместо това каза:

— Не знам как ще се справя без теб.

— И аз се питам същото. Не искам да си тръгна и да те оставя. Не мога да го направя. Но остана ли тук, ще умра.

— Не. Не бива да оставаш. Няма да останеш. Джем, обещай ми, че ще си тръгнеш. Върви, стани Мълчалив брат и живей. Бих ти казала, че те мразя, ако смятах, че ще ми повярваш, ако това би те накарало да си тръгнеш. Искам да живееш. Дори ако това означава никога повече да не те видя.

— Ще ме видиш отново — тихичко отвърна той и вдигна глава. — Всъщност има шанс… просто възможност, но…

— Но какво?

Той замълча… поколеба се и сякаш взе някакво решение.

— Нищо. Глупости.

— Джем…

— Ще ме виждаш отново, макар и не много често. Аз едва сега започвам своето пътуване, а Братството се ръководи от много Закони. Все повече ще се отдалечавам от предишния си живот. Не знам с какви умения ще се сдобия, нито пък с какви белези. Боя се, че ще изгубя себе си и своята музика. Страхувам се, че ще се превърна в нещо, което вече няма да е напълно човешко същество. Знам, че няма да бъда твоят Джем.

Теса поклати глава.

— Но Мълчаливите братя… те посещават… общуват с останалите ловци на сенки… Не би ли могъл…

— Не и докато се обучаваме. А дори и след това пак е по-скоро рядкост. Виждате ни, когато някой е болен или умира, когато се ражда дете, за ритуала по поставяне на първите руни или за създаването на парабатаи… но никога не посещаваме домовете на ловците на сенки без покана.

— Тогава Шарлот ще те повика.

— Тя го стори веднъж, но не може да продължава да го прави отново и отново, Теса. Един ловец на сенки не може да вика Мълчаливите братя без причина.

— Но аз не съм ловец на сенки — рече Теса. — Не и наистина.

Последва дълго мълчание, в което те се гледаха. И двамата упорити. И двамата неотстъпчиви. Най-сетне Джем проговори:

— Помниш ли, когато стояхме заедно на моста „Блекфрайърс“? — меко попита той и очите му бяха досущ като в онази нощ, изтъкани от черно и сребърно.

— Разбира се, че си спомням.

— Това бе мигът, в който за първи път разбрах, че те обичам. Ще ти обещая нещо, Теса. Всяка година, в един и същи ден, ще те чакам на онзи мост. Ще идвам от Града на тишината, за да се срещна с теб и ще бъдем заедно, макар и само за час. Ала не бива да казваш на никого.

— Един час всяка година — прошепна Теса. — Не е много. — После обаче се овладя и си пое дълбоко дъх. — Но ти ще живееш. Ще живееш. Това е важното. Няма да се налага да ходя на гроба ти.

— Не. Не и още дълго занапред — каза той и гласът му отново прозвуча далечно.

— Тогава значи това е чудо — заяви девойката. — А човек не бива да поставя чудесата под въпрос, нито пък да се оплаква, че не отговарят съвършено на неговите желания. — Тя вдигна ръка и докосна нефритения медальон на врата си. — Да ти го върна ли?

— Не — отвърна Джем. — Няма да се оженя за никоя друга. И няма да отнеса сватбения подарък на майка ми в Града на тишината. — Посегна и докосна лекичко лицето й, мимолетен допир на кожа до кожа. — Когато съм в мрака, искам да мисля, че той е в светлината, заедно с теб.

С тези думи изпъна рамене и като се обърна, пое към вратата. Одеждите на Братството се движеха около него с всяка негова крачка, докато Теса го гледаше като вцепенена, а всеки удар на сърцето й отмерваше думите, които не беше в състояние да изрече: „Довиждане. Довиждане. Довиждане“.

При вратата той поспря за миг.

— Ще се видим на моста, Теса.

А после си отиде.

Ако затвореше очи, Уил можеше да чуе звуците на Института, събуждащ се за живот около него рано сутринта, или поне можеше да си ги представи — Софи, която подрежда масата за закуска; Шарлот и Сирил, които помагат на Хенри да се настани в стола си; братята Лайтууд, които се боричкат сънливо по коридорите; Сесили, която несъмнено го търси в стаята му, както правеше от няколко сутрини насам, опитвайки се (безуспешно) да прикрие очевидната си тревога.

А в стаята на Теса — Джем и Теса, които разговаряха.

Знаеше, че Джем е тук, защото каретата на Мълчаливите братя беше спряла в двора — виждаше я от прозорците на тренировъчната зала. Ала това бе нещо, за което не бе в състояние да мисли. Беше го искал, именно той бе помолил Шарлот за него, но сега, когато то се случваше, просто не можеше да мисли за него. Ето защо беше дошъл в стаята, където отиваше винаги, когато нещо го тревожеше; хвърляше ножове от изгрев-слънце насам и ризата му, подгизнала от пот, беше залепнала за гърба му.

Туп. Туп. Туп. Ножовете се забиха в стената, потъвайки дълбоко в центъра на мишената. Уил си спомни как, когато беше на дванайсет, да улучи дори близо до мишената му се струваше непосилен подвиг. Джем му беше помогнал, показал му беше как да държи оръжието, как да се прицелва и да хвърля. От всички места в Института свързваше най-силно с приятеля си именно тренировъчната зала… ако не се броеше стаята на Джем, която вече беше изпразнена от вещите му. Сега тя бе просто още една свободна стая, очакваща следващия ловец на сенки, който ще се нанесе в нея. Дори Чърч като че ли не искаше да влиза в нея — понякога заставаше до вратата и чакаше, както правят котките, но вече не спеше на леглото, както правеше, когато Джем живееше там.

Уил потръпна — тренировъчната зала беше студена в сивотата на ранното утро. Огънят в камината догаряше, жаравата му хвърляше червени и златни отблясъци. Младият мъж сякаш виждаше две момчета, приседнали на пода пред огъня в същата тази стая, едното — с гарвановочерна коса, а другото — с коса като сняг. Учеше Джем да играе на карти с едно тесте, което беше задигнал от гостната.

В един момент, сърдит, че все губи, беше запратил картите в огъня и с огромен интерес бе гледал как пламъците пробиват дупки в лъскавата бяла хартия и ги изгарят една по една. Джем се беше разсмял:

— Не можеш да победиш така.

— Понякога това е единственият начин да победиш — отвърнал бе той. — Да изгориш всичко.

Отиде да си вземе ножовете. „Да изгориш всичко.“ Все още цялото тяло го болеше. Докато издърпваше остриетата от стената, забеляза, че въпреки иратцетата, по ръцете му има зеленикави синини, както и белези от битката в Кадер Идрис, които щеше да носи завинаги. Спомни си как се бие рамо до рамо с Джем. Тогава май не го беше оценил както трябва. Последният, най-последният път.

Като ехо в отговор на мислите му, в този миг на прага падна сянка. Уил вдигна очи… и едва не изпусна ножа, който държеше.

— Джем? Ти ли си, Джеймс?

— Че кой друг? — Гласът на Джем. Той пристъпи в стаята и Уил видя, че качулката на пергаментовите му одежди бе свалена, погледът — прикован в неговия. Лицето, очите, всичко му бе така познато. Ала преди винаги бе усещал Джем, долавял бе приближаването, присъствието му. Това, че появата му го беше изненадала, бе остро напомняне за промяната, настъпила в неговия парабатай.

„Вече не сте парабатаи“, обади се тъничко гласче в ума му.

Джем влезе в стаята с безшумната стъпка на Мълчаливите братя и затвори вратата зад себе си. Уил не помръдна от мястото си. Не беше сигурен, че е в състояние. Да види Джем в Кадер Идрис беше стрес, преминал през тялото му като ужасяващ и прекрасен пламък — Джем бе жив, но се беше променил — живееше, но бе изгубен за тях.

— Ама… — каза Уил, — нали си тук, за да се видиш с Теса.

Джем го погледна спокойно. Очите му бяха сиво-черни, като шистова плоча, изпъстрена с обсидианови жилки.

— Наистина ли си помисли, че няма да се възползвам от възможността, от всяка удала ми се възможност, да видя и теб?

— Не знаех какво да мисля. Ти си тръгна след битката, без да се сбогуваш.

Джем направи няколко крачки навътре и Уил усети напрежение в гръбнака си. Имаше нещо странно, нещо дълбоко различно в начина, по който приятелят му се движеше сега. Това не беше изяществото на ловеца на сенки, на което Уил в продължение на години се бе учил да подражава, а нещо различно, непознато и ново.

Джем вероятно бе забелязал нещо в изражението му, защото спря.

— Как бих могъл да се сбогувам с теб? — попита той.

Ножът се изплъзна от ръката на Уил и се заби с острието надолу в дървения под.

— Както го правят ловците на сенки. Ave atque vale. „Здравей и сбогом навеки, братко мой.“

— Ала това са думи за смърт. Катул ги е изрекъл над гроба на брат си, нали така? Multas per gentes et multa per aequora vectus advenio has miseras, frater, ad inferias…

Уил знаеше думите. „През много морета преминал, братко мой, аз идвам на твоя печален гроб, за да поднеса този последен дар на мъртвите. Последен поздрав и навеки сбогом, братко мой.“ Той зяпна.

— Научил си стихотворението… на латински? Но нали открай време ти беше този, който помни музика, не думи… — Не довърши и се засмя. — Няма значение. Ритуалите на Братството сигурно са променили това. — Завъртя се и направи няколко крачки към дъното на стаята, след което рязко се обърна към Джем. — Цигулката ти е в музикалната стая. Мислех, че ще я вземеш със себе си… толкова много я обичаше.

— В Града на тишината не можем да вземем нищо със себе си, освен телата и умовете си — отвърна Джем. — Оставих цигулката си тук, за да може някой друг ловец на сенки да свири на нея след време.

— Значи не е било заради мен.

— За мен би било чест, ако я вземеш и се грижиш за нея. Но за теб оставих и нещо друго. В стаята си ще откриеш кутията ми за уин фен. Помислих си, че може би ще я искаш.

— Струва ми се жесток подарък. Никога да не забравя… — „Какво те отне от мен. Какво ти причини толкова страдания. Какво търсех и не откривах. Как се провалих и не можах да те спася.“

— Уил, не. — Както винаги, Джем го бе разбрал, без да са нужни обяснения. — Тя невинаги е била кутията, в която държах лекарството си. Някога беше на майка ми. Куан Ин е богинята, изобразена отпред. Твърди се, че когато умряла и стигнала пред райските двери, поспряла и чула плача, долитащ от света на хората. Така и не могла да го напусне — останала тук долу, за да помага на смъртните, когато не могат да си помогнат сами. Тя е утешителката на всички страдащи сърца.

— Една кутия не може да ме утеши.

— Промяната не е загуба, Уил. Невинаги.

Уил зарови пръсти във влажната си коса.

— О, да — горчиво каза той. — Може би в някой друг живот — след този, когато прекосим реката, или се завъртим на Колелото на живота, или каквито и красиви думи да използваш, за да опишеш напускането на този свят — тогава отново ще открия своя приятел, своя парабатай. Ала аз те изгубих сега… сега, когато се нуждая от теб повече от всякога!

Джем беше прекосил стаята — сякаш мимолетно потрепване на сянка, с изяществото на Мълчаливите братя, въплътено в тялото му — и сега стоеше пред огъня. Пламъците осветяваха лицето му и Уил видя, че нещо сякаш грее в него, някаква светлина, която я нямаше досега. Джем и преди грееше — с буен живот и безкрайна доброта, ала това бе нещо различно. Сега светлината в него сякаш гореше — далечна и самотна, като светлината на звезда.

— Нямаш нужда от мен, Уил.

Уил сведе поглед надолу, към ножа в краката си и си спомни онзи, който бе забил в корените на дървото край пътя между Шрусбъри и Уелшпул, острието — обагрено с неговата кръв и тази на Джем.

— През целия ми живот, откакто дойдох в Института, ти беше огледалото на моята душа. У теб виждах доброто в себе си. Единствено в твоите очи откривах благословия. Кой ще ме гледа по същия начин, когато ти си отидеш?

Думите му бяха последвани от мълчание. Джем стоеше неподвижен като статуя. Уил потърси с поглед парабатайската му руна и откри, че също като неговата, и тази на Джем бе избледняла.

Най-сетне приятелят му проговори. Хладната дистанцираност си беше отишла от гласа му и Уил си пое рязко дъх, припомняйки си колко много му бе повлиял този глас, докато израстваше, неотменната му доброта беше като фар, грейнал в мрака около него.

— Имай вяра в себе си. Сам можеш да бъдеш своето огледало.

— А ако не мога? — прошепна Уил. — Дори не знам как да бъда ловец на сенки без теб. Никога не съм се бил, без ти да си до мен.

Джем пристъпи напред и този път той не се отдръпна. Приближи се толкова, че би могъл да го докосне и Уил някак разсеяно си помисли, че никога не се бе намирал така близо до един Мълчалив брат, че одеждата му с цвят на пергамент беше изтъкана от особена, корава, бледа материя, наподобяваща дървесна кора, и че от кожата му сякаш се излъчваше хлад, като от камък в горещ ден.

Джем се пресегна и повдигна брадичката му, принуждавайки го да срещне погледа му. Допирът му беше студен.

Уил прехапа устни. Това навярно бе последният път, в който приятелят му го докосваше в стария си облик. Спомените го прерязаха като нож — за всички онези пъти през годините, в които Джем го бе потупвал лекичко по рамото; в които му бе протягал ръка, за да му помогне да се изправи, когато той паднеше; в които го бе удържал, когато той побеснееше; неговите собствени ръце върху слабичките рамене на Джем, разтърсвани от кашлица, от която ризата на Уил поаленяваше от кръв.

— Чуй ме. Аз си тръгвам, но не от този свят. Не те напускам завинаги, Уил. Когато се биеш, аз все още ще бъда до теб. Когато бродиш по света, аз ще бъда светлината до теб, стабилната почва под краката ти, силата, която движи меча в ръката ти. Свързва ни много повече от клетвата. Знаците не промениха това, не го промени и клетвата. Тя просто изрази в думи нещо, което вече съществуваше.

— А ти? — рече Уил. — Кажи ми какво мога да сторя, защото ти си моят парабатай и не искам да отидеш в сенките на Града на тишината сам.

— Нямам избор. Ала ако има нещо, което бих могъл да поискам от теб, то е да бъдеш щастлив. Да имаш семейство и да остарееш с онези, които те обичат. И ако искаш да се ожениш за Теса, не допускай спомена за мен да ви раздели.

— Тя може и да не ме иска — подхвърли Уил.

По устните на Джем пробяга мимолетна усмивка и за миг те отново бяха предишните приятели. Уил виждаше Джем, но виждаше и през него, в миналото им. Спомни си как тичат заедно из тъмните улици на Лондон, как прескачат от покрив на покрив, а серафимските ками проблясват в ръцете им; часовете, прекарани в тренировъчната зала; как се бутат един друг в калните локви; как замерят Джесамин със снежни топки иззад леденото укрепление, което си бяха издигнали в двора на Института; как спят като две кутрета на килимчето пред камината.

„Ave atque vale“, помисли си Уил. „Здравей и сбогом.“ Преди не се бе замислял особено върху думите, върху това защо бяха не просто сбогуване, но и поздрав. Всяка среща води до раздяла и винаги щеше да бъде така, докато светът е смъртен. Във всяка среща има частица от скръбта на раздялата, но и във всяка раздяла се съдържа мъничко от радостта на срещата.

Той никога нямаше да забрави радостта.

— Говорехме за това как да се сбогуваме — каза Джем. — Когато Джонатан се сбогува с Давид, му казва: „Иди с мир, както се заклехме ние двамата, като казахме: Господ да бъде между мене и тебе до века“.[1] Те никога повече не се срещнали, но не се забравили. Така ще бъде и с нас. Когато се превърна в брат Закарая, вече няма да виждам с очите на хората, но част от мен все още ще бъде онзи Джем, когото ти познаваше, и ще те виждам с очите на сърцето.

— Wo men shi sheng si ji jiao[2] — каза Уил и видя как очите на Джем се разшириха за миг и в тях проблеснаха развеселени нотки. — Върви с мир, Джеймс Карстерс.

Двамата останаха, преплели погледи в продължение на един дълъг миг, а после Джем вдигна качулката, скривайки лицето си в сянка, и се обърна.

Уил затвори очи. Не можеше да чуе как Джем си отива, вече не. Не искаше да почувства мига, в който той си тръгва и го оставя сам. Не желаеше да знае кога е настъпило истинското начало на първия му ден като ловец на сенки без парабатай. И щом усети как го жегва изгаряща болка в мястото над сърцето, там, където някога се намираше парабатайската му руна, когато вратата се затвори зад Джем, той си каза, че трябва да е някоя искра, отхвръкнала от огъня.

Облегна се на стената, а после бавно се плъзна надолу, докато не седна на пода, до ножа, който беше изпуснал по-рано. Не знаеше колко дълго остана така, но чу чаткането на конски копита навън, трополенето на каретата на Мълчаливите братя, докато излизаше от двора, затварянето на портата зад нея. „Прах и сянка сме.“

— Уил?

Той вдигна поглед. Не беше забелязал дребничката фигурка на прага, докато тя не заговори. Шарлот направи крачка напред и му се усмихна. Усмивката й беше пропита с обичайната й доброта и младият мъж трябваше да положи усилие, за да не затвори очи срещу залелите го спомени. Шарлот, застанала на вратата на същата тази стая: „Забрави ли какво ти казах вчера? Че днес очакваме ново попълнение в Института?… Джеймс Карстерс“.

— Уил — повтори тя. — Беше прав.

Младежът повдигна глава, провесил ръце между коленете си.

— За кое?

— За Джем и Теса — отвърна тя. — Годежът им беше разтрогнат. А Теса е будна. Будна е и пита за теб.

„Когато съм в мрака, искам да мисля, че той е в светлината, заедно с теб.“

Седнала в леглото, облегната на възглавниците, които Софи грижливо беше подредила, Теса сведе поглед към нефритения медальон в ръцете си.

Двете момичета се бяха прегърнали, а после Софи бе сресала косата й, като през цялото време благодареше на бога, докато накрая Теса трябваше да я помоли да престане, преди да е разплакала и двете.

Струваше й се, че е разкъсана на две части. Едната от тях беше неизразимо благодарна, че Джем е жив, че ще оцелее, за да види как слънцето изгрява отново и отново, че отровата, от която беше страдал толкова дълго, няма да изпепели живота във вените му. Ала другата…

— Тес? — Тя дочу нежния глас на Уил откъм вратата и когато вдигна очи, го видя да стои на прага, тялото му бе очертано от светлината, идваща от коридора.

Уил. Теса си спомни момчето, което се бе появило в стаята й в Къщата на мрака и я бе накарало да забрави ужаса си, бъбрейки за Тенисън и таралежи, и как младите герои, идващи да я спасят, не можело да грешат. Тогава й се бе сторил много красив, но сега мислеше за него по съвсем различен начин. Той беше Уил, в цялото си съвършено несъвършенство. Сърцето му бе точно толкова ранимо, колкото и добре пазено. Той обичаше не с разума си, а с цялата си същност.

— Тес… — повтори той, поколебавайки се при нейното мълчание, а после влезе, като притвори вратата зад себе си. — Аз… Шарлот каза, че си искала да говориш с мен…

— Уил… — Тя му кимна. Знаеше, че е прекалено бледа, кожата й — на петна от всички сълзи, които беше изплакала, а очите й — зачервени, ала това нямаше значение, защото пред нея стоеше Уил. Протегна ръце към него и той начаса се приближи и ги взе в своите топли, покрити с белези длани.

— Как се чувстваш? — попита, докато погледът му обхождаше изпитателно лицето й. — Трябва да говорим, но не искам да те натоварвам, преди да си оздравяла напълно.

— Добре съм — рече тя и също стисна пръстите му в отговор. — Видях Джем и това донесе облекчение на съзнанието ми. А на теб?

Уил извърна очи от нейните, макар че все още държеше ръцете й в своите.

— И да, и не.

— Умът ти е намерил облекчение — каза Теса, — но не и сърцето ти.

— Да — отвърна младият мъж. — Да, точно така. Толкова добре ме познаваш, Тес. — Тъжна усмивка пробяга по устните му. — Той е жив и аз съм благодарен за това. Ала по пътя, който си е избрал, го очаква огромна самота. Братята… те се хранят сами и вървят сами, стават сами и сами посрещат нощта. Бих му спестил това, ако можех.

— Ти би му спестил всичко неприятно, стига да можеше — тихичко каза девойката. — Както той го правеше за теб, както и всеки от нас се опитваше да го прави за останалите двама. Но в крайна сметка всеки трябва сам да взема решенията си.

— Да не искаш да кажеш, че не бива да скърбя?

— Не. Скърби. И двамата ще го направим. Скърби, но не се обвинявай, защото не си отговорен за случилото се.

Уил погледна сплетените им ръце и много нежно помилва кокалчетата й с палци.

— Може би не съм. Ала има други неща, за които съм отговорен.

Теса си пое бърза, малка глътка въздух. Беше понижил глас и в него се долавяше дрезгавина, която не беше чувала от…

Дъхът му стопляше кожата й и много скоро Теса дишаше също толкова тежко, колкото него, а дланите й се плъзгаха по раменете, по ръцете, по гърдите му…

Младата жена примига объркано и издърпа ръцете си от неговите. Не виждаше него, а светлината на пламъците, играеща по стените на пещерата, и чуваше гласа му в ухото си. Тогава всичко й се бе сторило като сън, мигове, извадени от истинския живот, които сякаш се случваха в някакъв друг свят. Дори сега й бе трудно да повярва, че онова наистина се беше случило.

— Теса?

Гласът му беше колеблив, ръцете му — все така протегнати. Част от нея искаше да ги улови, да го притегли към себе си и да го целуне, да се изгуби в него, както го бе сторила преди. Защото той бе по-опияняващ от всеки наркотик.

А после си спомни замъглените му очи в пушалнята на опиум, прекрасните видения, които се бяха пръснали на безброй късчета в мига, в който действието на наркотика беше отминало. Не. С някои неща човек можеше да се справи единствено като се изправи срещу тях. Теса си пое дъх и вдигна очи към Уил.

— Знам какво ще кажеш — заяви тя. — Мислиш за онова, което се случи между нас в Кадер Идрис, понеже вярвахме, че Джем е мъртъв и че ние също ще умрем съвсем скоро. Ти си почтен мъж, Уил, и знаеш какво трябва да сториш сега. Трябва да ми предложиш брак.

Уил, който я бе изслушал, без да помръдне, доказа, че все още е в състояние да я изненада, като се разсмя с тих, печален смях.

— Не очаквах да бъдеш толкова пряма, но предполагам, че би трябвало. Нали познавам моята Теса.

— Аз наистина съм твоята Теса — отвърна тя. — Ала, Уил, не искам да говориш за това сега. За брак, за обещания до края на живота…

Той приседна на ръба на леглото. Беше в бойно облекло, ръкавите на широката му риза бяха навити до лактите, яката — отворена, така че девойката можеше да види по кожата му зарастващите белези от битката, бледите следи от целителни руни. Виждаше и болката, която започваше да се появява в очите му.

— Съжаляваш за случилото се между нас?

— Нима може да се съжалява за нещо, което колкото и да е неразумно, бе така красиво? — отговори тя и болката в очите му се превърна в объркване.

— Теса, ако се боиш, че не го искам, че се чувствам задължен…

— Не. — Младата жена вдигна ръце. — Просто имам чувството, че в сърцето ти цари същински хаос от тъга, отчаяние, облекчение, щастие и объркване, и не искам да вземаш никакви решения, когато случващото се ти идва твърде много. И не ми казвай, че не е така. И двамата не сме на себе си, Уил, и никой от нас не е в състояние да взема решения.

В продължение на един миг той се поколеба. Пръстите му докоснаха лекичко мястото над сърцето му, там, където някога беше парабатайската му руна — девойката се запита дали изобщо си дава сметка, че го прави, — а после каза:

— Понякога се боя, че си твърде мъдра, Теса.

— Е — отвърна тя, — все единият от нас трябва да бъде.

— Нищо ли не мога да направя? Предпочитам да остана до теб. Освен ако ти не го искаш.

Погледът й падна върху нощното шкафче, където бяха подредени книгите, които четеше преди нападението на автоматоните върху Института… сякаш преди хиляда години.

— Можеш да ми четеш на глас — предложи Теса. — Ако нямаш нищо против.

При думите й Уил вдигна глава и се усмихна. Беше странна усмивка, в която се долавяше болка, ала беше истинска и беше негова. Тя му се усмихна в отговор.

— Не — отвърна той. — Нямам нищо против.

Когато около четвърт час по-късно Шарлот побутна предпазливо вратата и надникна в стаята на Теса, завари Уил да седи в едно кресло и да чете на глас „Дейвид Копърфийлд“. Трудно й беше да не се тревожи: младежът бе изглеждал толкова отчаян, отпуснат безсилно на пода в тренировъчната зала, така самотен, че тя не можеше да не си спомни страха, който таеше открай време — че ако Джем някога ги напусне, ще отнесе със себе си най-доброто от Уил. А Теса все още бе толкова крехка.

Топлият глас на Уил изпълваше стаята, заедно с приглушената светлина от огъня в камината. Девойката лежеше на една страна с разпиляна по възглавницата кестенява коса и съзерцаваше любимия си, който бе навел лице над книгата, с нежност, която се отразяваше в мекотата на гласа му, докато той четеше. Беше нежност толкова лична и така дълбока, че Шарлот побърза да се отдръпне, затваряйки безшумно вратата зад себе си.

И все пак гласът на Уил я последва по коридора, докато се отдалечаваше, с далеч по-голяма лекота в сърцето й, отколкото само преди няколко мига.

„… не мога да бдя над него така усърдно, както ми се иска, ако изобщо не е много смело от моя страна да казвам това. Но ако някакво лукавство или измама се упражняват срещу него, надявам се, че в края на краищата искрената любов и истината ще се окажат по-силни. Вярвам, че безкористната любов и истината винаги излизат по-силни от злото и подлостта в света.“[3]

[1] Цитат от Стария завет, Първа книга на царете 20:42. — Бел.прев. ↑

[2] Ние сме приятели до края на живота си (мандарин). — Бел.прев. ↑

[3] Превод Нели Доспевска. — Бел.прев. ↑

24

МЯРКАТА НА ЛЮБОВТА

Мярката на любовта е любов без мярка.

Приписвано на Августин Блажени

Заседателната зала беше пълна със светлина. Върху подиума в предната част на помещението бяха нарисувани два големи кръга, разстоянието между които беше изпълнено с руни — обвързващи руни, руни за знание, руни за умение и ловкост, както и руни, които символизираха името на Софи. Самата Софи беше коленичила в средата на кръговете. Тъмната й коса не беше вързана и се спускаше до кръста й, водопад от тъмни къдрици, посипал се по още по-тъмното й бойно облекло. Тя беше много красива на фона на светлината, която струеше от прозореца на сводестия таван над тях, белегът върху бузата й — ален като роза.

Консулът стоеше над нея с вдигнати бели ръце, в които държеше Бокала на смъртните. Шарлот беше облечена в простички червени одежди, които се диплеха около тялото й. Дребничкото й лице беше сериозно и строго.

— Вземи Бокала, София Колинс — разнесе се гласът й в притихналата зала.

Тя не беше пълна, с изключение на една от редиците: Гидеон и Гейбриъл, Сесили и Хенри, Теса и Уил, всички до един — приведени нетърпеливо напред в очакване Софи да се Извиси. Край всеки от ъглите на подиума стоеше по един Мълчалив брат с наведена глава и одежди, които изглеждаха така, сякаш бяха изваяни от мрамор.

Шарлот свали Бокала и го подаде на девойката, която го пое внимателно.

— Заклеваш ли се, София Колинс, да се отречеш от света на мунданите и да поемеш по пътя на ловците на сенки? Ще приемеш ли в себе си кръвта на ангела Разиел и ще бъдеш ли достойна за нея? Заклеваш ли се да служиш на Клейва, да спазваш Закона, постановен от Съглашението, и да се подчиняваш на Съвета? Ще браниш ли смъртните хора, знаейки, че честта ще бъде единственото възнаграждение и благодарност, които ще получиш в замяна на службата си?

— Заклевам се — отвърна Софи с равен глас.

— Можеш ли да бъдеш щит за слабите, светлина в мрака, истина насред лъжите, кула в потопа, зрящо око, когато всички други са слепи?

— Мога.

— А когато издъхнеш, ще дадеш ли тялото си на нефилимите, за да бъде изгорено, та пепелта ти да бъде използвана за съзиждане на Града от кости?

— Да.

— Тогава пий — рече Шарлот. Теса чу как Гидеон си пое дъх. Това беше опасната част от ритуала. Частта, която можеше да убие необучените или недостойните.

Софи наведе тъмнокосата си глава и допря Бокала до устните си. Теса приседна съвсем на ръба на мястото си, гърдите й бяха сковани от тревога. Усети как ръката на Уил се плъзна над нейната — топла, успокояваща тежест. Гърлото на Софи помръдна, когато преглътна.

Кръгът, в който бяха застанали тя и Шарлот, изведнъж лумна със студена, синьо-бяла светлина, която скри и двете от погледа на останалите. Когато светлината започна да угасва, Теса примигна няколко пъти, за да прогони звездите, които се бяха появили пред очите й, и видя Софи да вдига обгърнатия от сияние Бокал и да го подава на Шарлот, която се усмихваше широко.

— Сега ти си нефилим — заяви тя. — Наричам те София Шадоухънтър[1], от кръвта на Джонатан, ловеца на сенки, дете на нефилимите. Изправи се, София.

И Софи се изправи под одобрителните викове на тълпата. Тези на Гидеон бяха най-силни насред много други. Девойката се усмихваше и цялото й лице светеше, огряно от лъчите на зимното слънце, които струяха през прозореца на тавана. Сенки се стрелнаха по пода, бързи и леки. Теса вдигна очи в почуда — отвън имаше бели пухчета, вихрещи се изящно зад стъклото на прозореца.

— Сняг — меко прошепна Уил в ухото й. — Весела Коледа, Теса.

Тази нощ беше нощта на ежегодното коледно тържество на Анклава. Теса за първи път виждаше голямата бална зала в Института отворена и пълна с хора. Огромните прозорци грееха, отразявайки светлината, и хвърляха златен отблясък върху лъснатия под. Отвъд тъмните стъкла се виждаше как навън се сипят едри меки снежинки, но вътре всичко бе топло, безопасно и обгърнато в златиста светлина.

Коледата сред ловците на сенки не беше същата като онази, която Теса познаваше. Не се виждаха рождественски венци, не се пееха коледни песни, нямаше коледни бомбички. Имаше дърво — огромна елха, която се издигаше почти до тавана в далечния край на балната зала — макар и да не беше украсено по традиционния начин. Когато Уил бе попитал Шарлот как, за бога, бяха успели да го вкарат вътре, тя бе махнала с ръце и бе промърморила нещо за Магнус. Върху всички клони имаше свещи, макар че Теса не виждаше как точно са закрепени, нито какво ги поддържа, и те хвърляха още златна светлина в стаята.

Завързани за клоните на дървото — както и висящи от аплиците по стените, свещниците на масите и дръжките на вратите — имаше блещукащи кристални руни. Макар и прозрачни като стъкло, те пречупваха светлината и осейваха стаята с проблясващи дъги. Стените бяха украсени с венци от бодлива зеленика и бръшлян. Червените плодчета изпъкваха на фона на зелените листа. Тук-там се виждаха клонки с белите плодчета на имел. Такава беше закачена дори на каишката на Чърч, който се въртеше около една от коледните маси със свиреп вид.

Теса не помнеше някога да е виждала толкова много храна. Масите бяха отрупани с резени пилешко и пуешко месо, дивеч и заешко, коледна шунка и пайове, тънки сандвичи, сладолед и сладкиши със сметана, желиран крем и пудинг, плодови желета с цвят на скъпоценни камъни, пандишпан, напоен с вино и коледни пудинги, полети с бренди, леден шербет, греяно вино и огромни сребърни купи, пълни с коледен пунш. Имаше рогове на изобилието, от които се изсипваха дребни лакомства и бонбони, както и торбички на Сейнт Никълъс[2], всяка от които съдържаше парче въглен, бучка захар или кисел бонбон, за да покаже на онзи, който я получеше, дали държанието му през изминалата година е било непослушно, сладко или кисело. По-рано през деня, преди пристигането на гостите, обитателите на Института бяха пили чай и си бяха разменили подаръци. Настанена в скута на Хенри, който седеше в своя подвижен стол, Шарлот беше отваряла подарък след подарък за бебето, което трябваше да се роди през април. И чието име, както бе решено, щеше да бъде Чарлс. „Чарлс Феърчайлд“, гордо бе заявила Шарлот, вдигайки мъничкото одеялце, което Софи бе изплела за нея и в чийто ъгъл имаше красива бродерия — „Ч. Ф.“

— Чарлс Бюфорд Феърчайлд — поправил я бе Хенри.

Шарлот бе направила гримаса и Теса, избухвайки в смях, бе попитала:

— Феърчайлд? Не Брануел?

Шарлот се беше усмихнала срамежливо.

— Тъй като съм консул, беше решено, че детето ще носи моето име. Хенри няма нищо против, нали, скъпи?

— Ни най-малко — отвърнал бе съпругът й. — Особено при положение че Чарлс Бюфорд Брануел би звучало доста глупаво, докато Чарлс Бюфорд Феърчайлд звучи прекрасно.

— Хенри…

Теса се усмихна при спомена. Беше застанала близо до коледното дърво и гледаше как членовете на Анклава в целия им блясък крачат насам-натам и се смеят. Жените бяха в наситените искрящи тонове на зимата — рокли от червен сатен, сапфиреносиня коприна и златна тафта, а мъжете — в елегантни вечерни костюми. Софи стоеше заедно с Гидеон, спокойна и сияеща в рокля от тъмнозелено кадифе. Сесили също беше тук, облечена в синьо и обикаляща навсякъде с видимо удоволствие, докато Гейбриъл я следваше, изтъкан сякаш от дълги крайници, разрошена коса и развеселено обожание. Огромен бъдник, обвит с венци от бръшлян и бодлива зеленика, гореше в каменното огнище, над което висяха фини тюлени торбички, в които имаше златни ябълки, орехи, разноцветни пуканки и бонбони. Имаше и музика, тиха и меланхолична — Шарлот като че ли най-сетне беше открила приложение за пеенето на Бриджет, защото то се издигаше над мелодията на инструментите, благозвучно и сладостно.

Уви, измъчваш ме безкрайно безсърдечно,

отхвърляш ме без капка жал дори, о, обич моя.

А аз те любя толкова отдавна, чини ми се вечно,

и по-прекрасна е от Рай компанията твоя.

Грийнслийвс бе цялата ми радост,

Грийнслийвс бе моята наслада,

Грийнслийвс — сърцето ми от злато,

Ах, кой друг, освен лейди Грийнслийвс.

— Нека от небето да валят картофи — разнесе се замислен глас. — Нека гръмотевици трещят с мелодията на „Грийнслийвс“.

Сепната, Теса се обърна. Незнайно как Уил бе изникнал до лакътя й, което беше дразнещо, тъй като тя го търсеше откакто бе влязла в стаята, без да открие и помен от него. Както обикновено, видът му във вечерно облекло — синьо, черно и бяло — я остави без дъх, но тя прикри стягането в гърдите си с усмивка.

— Шекспир. „Веселите уиндзорки“. Не може да се нарече една от добрите му пиеси. — Уил присви очи, докато я оглеждаше от главата до петите. Тази вечер Теса бе избрала да носи розова коприна и никакви украшения, освен една кадифена панделка, която обгръщаше шията й два пъти и се спускаше по гърба й. Софи й беше направила прическа — приятелска услуга, а не задължение на прислужница — и бе сплела ситни бели плодчета във вдигнатите нагоре къдрици. Теса се чувстваше ужасно елегантна и забележима. — Макар че си има своите моменти.

— Литературен критик, както винаги — въздъхна тя и зарея поглед към другия край на стаята, където Шарлот говореше с висок, русокос мъж, когото Теса не познаваше.

Уил се приведе към нея. От него се излъчваше едва доловим мирис на нещо зелено и зимно, елха, кипарис или зелени лимони.

— Това в косата ти е имел. — Дъхът му опари бузата й. — Строго погледнато, това означава, че всеки би могъл да те целуне, когато си поиска.

Теса го погледна с широко отворени очи.

— Смяташ ли, че е вероятно някой да опита?

Той я докосна лекичко по бузата. Носеше бели велурени ръкавици, ала младата жена сякаш усети допира на кожата му върху своята.

— Ще убия всеки, който посмее.

— Е — отвърна тя, — няма да е първият път, в който правиш нещо скандално навръх Коледа.

Уил направи моментна пауза, а после се усмихна широко, с онази рядка усмивка, от която цялото му лице грейваше и се променяше. Усмивка, която Теса се бе опасявала, че си е отишла завинаги, изгубена заедно с Джем в мрака на Града на тишината. Джем не беше мъртъв, но част от Уил бе отишла с него, когато той си бе тръгнал — част, откъсната насила от сърцето му и погребана там, сред шептящите кости. През онази първа седмица Теса се бе тревожила, че любимият й никога няма да се съвземе, че завинаги ще си остане като призрак, който броди из Института, без да се храни, и час по час се обръща да каже нещо на някой липсващ, само за да си спомни за отсъствието му и да замълчи с помръкнало лице.

Ала Теса беше твърдо решена. Сърцето й беше разбито, но като излекуваше неговото, сигурна бе тя, по някакъв начин щеше да изцели и своето. Веднага щом стана достатъчно силна, тя се зае да му носи чай, който той не искаше, и книги, които искаше; да го кара да ходи тук и там, и да й помага в тренировките. Каза на Шарлот да престане да се отнася с него така, сякаш е направен от стъкло и да го праща да се бие, както преди, заедно с някой от братята Лайтууд, вместо с Джем. Шарлот го беше сторила, макар и с тревога, и Уил се връщаше от битките окървавен и покрит със синини, ала с грейнали, оживени очи.

— Това беше мъдро — казала й бе Сесили по-късно, докато двете стояха край прозореца и гледаха как Уил и Гейбриъл разговарят на двора. — Да бъде нефилим дава смисъл на живота му. Задълженията му на ловец на сенки ще му помогнат да се съвземе. Задълженията му на ловец на сенки и ти.

Теса бе пуснала пердето замислено. Двамата не бяха разговаряли за случилото се в Кадер Идрис, за нощта, която бяха прекарали заедно. Всъщност сега тя изглеждаше далечна като сън. Сякаш се бе случило с някой друг, не с нея. Не беше сигурна дали и Уил изпитва същото. За сметка на това бе сигурна, че Джем е знаел или предполагал, и че прощаваше и на двама им, но от деня, в който Джем си бе тръгнал, Уил повече не се бе приближил до нея, не й бе казал, че я обича, не я бе попитал дали тя го обича.

Като че ли бяха минали векове, макар че всъщност бяха едва две седмици, преди той да я завари сама в библиотеката и да я попита, някак отсечено, дали иска да отиде на разходка с каретата на следващия ден. Озадачена, Теса бе приела, чудейки се тайничко дали няма и друга причина Уил да търси компанията й. Загадка, която да разследват? Признание, което искаше да й направи?

Ала не, оказало се бе най-обикновена разходка с карета през парка. Застудяваше и по краищата на езерцата бе започнала да се образува ледена коричка. Голите клони на дърветата бяха печални и красиви и Уил бе подхванал учтив разговор за времето и забележителностите на града. Изглеждаше твърдо решен да продължи обучението й за Лондон оттам, докъдето бе спрял Джем. Отидоха в Британския музей и Националната галерия, в Кю Гардънс[3] и в катедралата „Сейнт Пол“, където Теса най-сетне изгуби търпение.

Бяха в прочутата „Галерия на шепота“ и тя се бе облегнала на перилата, загледана в катедралата под тях, докато Уил й превеждаше латинския надпис на стената на криптата, в която беше погребан Кристофър Рен — „Ако търсите неговия паметник, огледайте се наоколо“. Разсеяно, тя бе протегнала ръка назад, за да я пъхне в неговата, при което той незабавно се бе дръпнал с пламнало лице.

Теса го бе погледнала изненадано.

— Нещо не е наред ли?

— Не — отвърнал бе Уил прекалено бързо. — Просто… не те доведох тук, за да те награбя в „Галерията на шепота“.

Младата жена избухна.

— Не те моля да ме награбиш в „Галерията на шепота“! В името на Ангела, Уил, ще престанеш ли да бъдеш толкова любезен!

Той я погледна слисано.

— Но не предпочиташ ли…

— Не, не предпочитам. Не искам да бъдеш любезен! Искам да си бъдеш Уил! Не искам да ми показваш архитектурни забележителности, сякаш си някакъв пътеводител! Искам да казваш ужасно шантави, забавни неща, да съчиняваш песни и да бъдеш… — „онзи Уил, в когото се влюбих“, за малко да каже тя. — И да си бъдеш Уил — довърши вместо това. — Или ще те цапардосам по главата с чадъра си.

— Опитвам се да те ухажвам — разгневи се Уил. — Да те ухажвам, както подобава. Затова се държа така. Знаеш го, нали?

— Господин Рочестър никога не е ухажвал Джейн Еър — изтъкна Теса.

— Не, той се облече като жена и изкара акъла на горкото момиче. Това ли искаш?

— От теб би излязла страшно грозна жена.

— Напротив. От мен би излязла поразяваща красавица.

Девойката се разсмя.

— Ето — каза тя. — Това е истинският Уил. Не е ли по-добре така? Не си ли съгласен?

— Не знам — отвърна той, измервайки я с поглед. — Боя се да отговоря. Казвали са ми, че когато си отворя устата, на американските момичета им иде да ме цапардосат с чадър.

Теса отново се разсмя и много скоро и двамата се смееха, а приглушеният им кикот ехтеше сред дебелите стени на „Галерията на шепота“. След това нещата между тях определено бяха станали по-лесни и усмивката, с която Уил й бе помогнал да слезе от каретата, когато се върнаха в Института, беше ведра и истинска.

Същата нощ някой бе почукал тихичко на вратата на стаята й и когато бе отишла да отвори, тя бе открила една книга на пода в коридора. „Повест за два града“. Странен подарък, помислила си бе Теса. В библиотеката имаше екземпляр от книгата, който тя можеше да чете толкова често, колкото си поискаше, но този тук беше чисто нов, с квитанция от „Хатчардс“[4], пъхната между корицата и заглавната страница. Едва когато я отнесе в леглото със себе си, Теса забеляза, че на заглавната страница е написано нещо.

Тес, Тес, Теса.

Съществувало ли е някога по-прекрасно име? Когато го произнасям на глас, сърцето ми звънти като камбана. Странно е да си го представи човек, нали — сърце, което звънти — но усещането е подобно на онова, когато ме докосваш: сякаш сърцето ми звънти в гърдите, звукът трепти надолу по вените ми и радостно отеква в костите ми. Защо написах това в тази книга? Ти си причината. Ти ме научи да обичам тази книга, преди само й се надсмивах. Когато я прочетох за втори път, с отворен ум и сърце, почувствах огромното отчаяние на Сидни Картън и му завидях. Да, на Сидни, защото въпреки че не се надява, че жената, която обича, би могла да го заобича, той поне може да й каже за любовта си. Може да направи така, че да й разкрие страстта си, независимо от това, че цената е собствената му смърт. Бих избрал смъртта, заради шанса да ти кажа истината, Теса, ако можех да съм сигурен, че това би била моята смърт. Затова завидях на Сидни, завидях му, че е свободен. Сега най-после и аз съм свободен и вече мога да ти кажа всичко, което се е натрупало в сърцето ми, без да се страхувам, че това ще застраши живота ти. Ти не си последното, за което душата ми жадува. Ти си първото, за което душата ми мечтае, единствената любов, която не бях в състояние да спра да си представям, че ще се осъществи. Ти си първият блян на душата ми и от него, надявам се, ще се породят всички останали мечти, достатъчни, за да изпълнят цял един живот.

Най-после с надежда:

Уил Херондейл

Теса бе седяла дълго след това, стиснала книгата, без да я чете, гледайки как здрачът се спуска над Лондон. На сутринта беше изхвърчала да се облече, след което бе грабнала книгата и се бе втурнала на долния етаж. Беше хванала Уил тъкмо когато излизаше от стаята си, с все още влажна коса, и се бе хвърлила на врата му. Вкопчила се бе в реверите му и го бе притеглила към себе си, заравяйки лице в гърдите му. Книгата бе тупнала на пода между тях, когато той бе посегнал да я прегърне, приглаждайки косата й, докато шепнеше меко:

— Теса, какво има, какво не е наред? Не ти ли хареса…

— Никой никога не ми е писал нещо толкова красиво — каза тя, притиснала лице в гърдите му, усещайки ритъма на сърцето му, тих и равномерен под ризата и сакото. — Никога.

— Написах го веднага, след като разбрах, че проклятието не е истинско — отвърна младият мъж. — Възнамерявах да ти го дам тогава, но… — Пръстите му, които все още милваха косата й, се напрегнаха. — Когато открих, че си сгодена за Джем, го прибрах. Не знаех кога бих могъл, кога бих имал право да ти го дам. И вчера, когато ми каза да бъда себе си, събрах достатъчно надежда, за да извадя тези някогашни мечти, да ги отърся от прахта и да ти ги поднеса.

Този ден двамата отидоха в парка, макар времето да беше твърде студено. Езерото Серпентайн грееше под зимното слънце и Уил й показа мястото, където той и Джем бяха хранили патиците с пай с патешко месо. Това бе първият път, в който Теса го видя да се усмихва, докато говори за Джем.

Знаеше, че не би могла да замени неговия парабатай в живота му. Никой не би могъл. Ала постепенно празните места в сърцето му се запълваха. Това, че Сесили беше край него, му носеше истинска радост. Теса го виждаше, когато двамата седяха заедно пред камината и си приказваха тихичко на уелски, а очите му грееха. Дори бе започнал да харесва братята Лайтууд и сега те бяха негови приятели, макар че никой не би могъл да му бъде толкова близък, колкото Джем. И разбира се, обичта на Шарлот и Хенри бе все така силна, както винаги. Раната никога нямаше да зарасне, знаеше Теса, нито нейната, нито тази на Уил. Ала докато времето застудяваше, а любимият й се усмихваше все по-често и се хранеше все по-редовно, очите му започнаха да губят измъчения си вид и тя си отдъхна, спокойна, че раната не е смъртоносна.

— Хм… — въздъхна той сега, полюшвайки се леко на пети, докато оглеждаше балната зала. — Може и да си права. Май именно около Коледа се сдобих с татуировката си на уелския дракон.

При тези думи Теса трябваше да положи немалко усилие, за да не се изчерви.

— Как точно се случи?

Уил махна нехайно с ръка.

— Бях пиян…

— Глупости. Никога не си бил наистина пиян.

— Напротив… за да се научи как да се преструва на пиян, човек трябва да се напие поне веднъж, за да има отправна точка. Шестопръстият Найджъл здравата се беше заел с греяния сайдер…

— Не ми казвай, че Найджъл Шестопръстия наистина съществува!

— Разбира се, че съществува… — започна Уил с усмивка, която бързо помръкна. Погледът му беше насочен някъде покрай Теса и когато се обърна, за да го проследи, тя видя, че високият русокос мъж, с когото Шарлот разговаряше по-рано, си пробиваше път през тълпата към тях.

Той наближаваше четирийсетте, имаше набито телосложение, разрошена, русолява коса и сини очи. Кожата му, бездруго загоряла от слънцето, изглеждаше още по-тъмна на фона на бялата колосана риза, а по линията на челюстта му минаваше белег. У него имаше нещо познато, нещо, което се опитваше да пробуди някакъв спомен у Теса.

Мъжът спря пред тях и очите му се насочиха към Уил. Синият им цвят беше по-блед от тези на Уил, почти като цвета на метличини. Кожата около тях беше почерняла от слънцето и осеяна с мрежа от ситни бръчици.

— Ти ли си Уилям Херондейл?

Уил кимна безмълвно.

— Аз съм Елиас Карстерс — каза мъжът. — Джем Карстерс беше мой племенник.

Младежът пребледня, а Теса най-сетне разбра защо мъжът й се беше сторил познат — имаше нещо в него, в стойката му и във формата на ръцете му, което й напомняше на Джем.

— Да, това е Уил Херондейл — заяви тя, тъй като любимият й явно не беше в състояние да говори. — А аз съм Тереза Грей.

— Момичето, което умее да се превъплъщава — рече мъжът… Елиас, напомни си Теса; ловците на сенки си говореха на малки имена. — Била си сгодена за Джеймс, преди да стане Мълчалив брат.

— Така е — тихичко отвърна Теса. — Много го обичам.

Той я погледна… не враждебно или предизвикателно, просто любопитно, а после се обърна към Уил.

— Ти си бил неговият парабатай?

Младият мъж най-сетне си възвърна гласа.

— Все още съм — заяви той и стисна решително челюст.

— Джеймс говореше за теб — каза Елиас. — След като си тръгнах от Китай, когато се върнах в Идрис, го попитах дали иска да дойде да живее с мен. Бяхме го отпратили от Шанхай, тъй като не смятахме, че е безопасно за него, докато кохортите на демона Янлуо върлуваха там. Ала когато го поканих да дойде при мен в Идрис, той ми отказа. Помолих го да размисли. Казах му, че аз съм неговото семейство, неговата плът и кръв. Той обаче ми отвърна, че не можел да изостави своя парабатай и че има неща, които са по-важни от кръвта. — Светлосините очи на Елиас гледаха право в младежа. — Донесох ти подарък, Уил Херондейл. Нещо, което възнамерявах да дам на него, когато навърши пълнолетие, защото баща му вече го няма, за да му го подари лично. Но вече не мога да го сторя.

Тялото на Уил цялото се бе напрегнало, като тетива на лък, опъната прекалено силно.

— Не съм направил нищо, за да заслужа подарък — отсече той.

— Аз пък мисля, че си. — С тези думи Елиас откачи от колана си къс меч с богато украсена ножница и го подаде на Уил, който се поколеба в продължение на един миг, преди да го поеме.

Ножницата беше покрита със сложна, грижливо изработена плетеница от листа и руни, които проблясваха на златната светлина. С решително движение Уил извади меча и го вдигна пред лицето си.

Дръжката беше украсена със същите листа и руни, ала самото острие беше обикновено и голо, с изключение на редичката думи, които се спускаха по протежението му. Теса се приведе, за да ги прочете.

„Аз съм Кортана, от същата стомана и закалка като Жоайоз[5] и Дюрандал[6].“

— Жоайоз се е наричал мечът на Карл Велики — каза Уил с онзи неестествен глас, който Теса знаеше, че означава, че потиска някакво чувство. — Дюрандал е бил на Ролан, неговия военачалник. Този меч е… излязъл направо от легендите.

— Изкован е от първия майстор на оръжия на ловците на сенки, Уейланд, Ковача. В дръжката му има перо от крилото на Ангела — отвърна Елиас. — От стотици години е притежание на рода Карстерс. Бащата на Джем ми заръча да му го дам, когато навърши осемнайсет години. Само че Мълчаливите братя не могат да приемат подаръци. — Той погледна към младежа. — Ти си бил неговият парабатай. Ти трябва да го получиш.

Уил прибра меча в ножницата с рязко движение.

— Не мога да го приема. Няма да го приема.

Елиас изглеждаше поразен.

— Трябва да го приемеш. Ти беше неговият парабатай, той те обичаше…

Младият мъж му подаде меча с дръжката напред. След един миг Елиас Карстерс го пое, а Уил се обърна и потъна в тълпата.

Елиас го проследи с недоумяващ поглед.

— Нямах намерение да засегна никого.

— Говорихте за Джем в минало време — рече Теса. — Той не е с нас сега, но и не е мъртъв. Уил… не понася да мислят за приятеля му сякаш е изгубен, забравен.

— Нямах това предвид. Просто Мълчаливите братя нямат чувства като нас. Не изпитват същото, което и ние. Ако обичат…

— Джем все още обича Уил — заяви Теса. — Независимо дали е Мълчалив брат, или не. Има неща, които никоя магия не е в състояние да разруши, защото те самите са магия. Вие никога не сте ги виждали заедно, но аз съм.

— Просто исках да му подаря Кортана — рече Елиас. — Не мога да го дам на Джеймс, затова си помислих, че неговият парабатай би трябвало да го получи.

— Намеренията ви са били добри. Извинете дързостта ми, господин Карстерс, но… нямате ли намерение някога да имате свои деца?

Очите му се разшириха.

— Не ми беше минало през ума…

Теса погледна към проблясващото оръжие, а после към мъжа, който го държеше. Виждаше частица от Джем в него, сякаш се взираше в онова, което обичаше, отразено в набраздена от вълнички вода. Тази любов, незабравена и все още жива, придаде на гласа й мека нежност, когато отново заговори:

— Ако не сте сигурен, тогава го задръжте. Запазете го за вашите собствени потомци. Уил би предпочел да постъпите така. Защото той не се нуждае от оръжие, за да не забрави Джем. Независимо колко легендарно е то.

Студено беше на стъпалата на Института, където Уил бе застанал без палто и шапка, загледан в заскрежената нощ. Вятърът навяваше миниатюрни преспи сняг по бузите и голите му ръце и както винаги, той чу как гласът на Джем отеква в ума му, казвайки му да не се държи като глупак и да влезе вътре, преди да се е простудил.

Зимата открай време му се струваше най-чистия сезон… дори пушекът и мръсотията на Лондон сякаш замръзваха и се пречистваха. Тази сутрин му се беше наложило да строши ледената кора, която се бе образувала в каната му за вода, преди да наплиска лицето си със смразяващата течност и разтреперан да вдигне очи към огледалото, откъдето го гледаше собственото му лице, по което мократа коса бе полепнала в черни ивици. Първото коледно утро без Джем от шест години насам. Най-чист студ, носещ със себе си най-чиста болка.

— Уил.

Гласът беше шепот, от тези, които му бяха страшно познати. Обърна глава, докато в ума му изникваше образът на Старата Моли… но призраците твърде рядко се отдалечаваха от мястото, където бяха умрели или погребани, пък и какво ли би могла да иска от него сега?

Един поглед срещна неговия, нетрепващ и тъмен. Останалата част от нея бе не толкова прозрачна, колкото като че ли изтъкана от сребро: русата коса, кукленски красивото лице, бялата рокля, в която беше умряла. Кръв, алена като цвете, върху гърдите й.

— Джесамин — каза той.

— Весела Коледа, Уил.

Сърцето му, което беше спряло за миг, сега отново заби и кръвта забърза във вените му.

— Джесамин, защо… какво правиш тук?

Тя се понацупи.

— Тук съм, защото умрях тук — отвърна с глас, който постепенно се усили. Не беше нещо необичайно за призраците да станат по-плътни, а гласът им — по-силен, когато се намират близо до човешко същество, особено такова, което може да ги чуе. Джесамин махна към двора в краката им, там, където Уил я бе държал в последните мигове от живота й, докато кръвта й изтичаше върху каменните плочи. — Не се ли радваш да ме видиш, Уил?

— Трябва ли? Джеси, обикновено, когато виждам призраци, то е защото недовършена работа или пък някаква скръб ги задържат на този свят.

Джесамин вдигна глава и се загледа в снега. Въпреки че се сипеха около нея, снежинките не я докосваха, сякаш се намираше под стъклен купол.

— И ако наистина има скръб, която ме задържа тук, ще ми помогнеш ли да се изцеля от нея? Приживе никога не те е било грижа особено за мен.

— Не е вярно — каза Уил. — И наистина съжалявам, че съм оставил у теб впечатлението, че не ме е грижа за теб, или пък, че те мразя, Джесамин. Мисля, че ми напомняше за мен самия повече, отколкото ми беше приятно да си призная и затова те съдех също така сурово, както и себе си.

Думите му я накараха да го погледне.

— Я виж ти, това май беше неподправена откровеност, а, Уил? Колко си се променил само. — Тя направи крачка назад и младежът видя, че стъпките й не оставят следи в снежеца, който беше покрил едва-едва стъпалата. — Тук съм, защото приживе не исках да бъда ловец на сенки, да пазя нефилимите. И сега съм натоварена да пазя Института, докато той се нуждае от това.

— И нямаш нищо против? — попита Уил. — Да си тук, с нас, когато би могла да преминеш от другата страна…

Джесамин сбърчи нос.

— Не изгарях от желание да премина от другата страна. Толкова много се изискваше от мен приживе, само Ангелът знае какво би било там. Не, тук съм щастлива, като се рея наоколо и ви гледам, тиха и незабелязана. — Тя наклони глава към него и сребристата й коса проблесна на лунните лъчи. — Макар че ти си на път да ме подлудиш.

— Аз?

— Да. Винаги съм казвала, че от теб ще излезе ужасен ухажор, Уил, и ти правиш всичко по силите си, за да го докажеш.

— Ама ти сериозно ли? Върнала си се от мъртвите като призрака на Стария Марли[7], само за да ми мърмориш за романтичните ми изгледи?

— Какви изгледи? Заведе Теса на толкова разходки с карета, че съм готова да се обзаложа, че тя може да нарисува карта на Лондон само по памет, но направи ли й предложение? Не си. Една дама не може да направи предложение сама, Уилям, нито пък може да ти каже, че те обича, ако не обявиш намеренията си!

Уил поклати глава.

— Джесамин, ти си непоправима.

— Но освен това съм и права — изтъкна тя. — От какво толкова се страхуваш?

— Че ако обявя намеренията си, тя ще каже, че не ме обича, не и така, както обичаше Джем.

— Теса никога няма да те обича така, както обичаше Джем. Тя ще те обича така, както обича теб, Уил, един съвършено различен човек. Иска ли ти се никога да не беше обичала Джем?

— Не, но не ми се иска и да се оженя за някоя, която не ме обича.

— Ще трябва да я попиташ, за да разбереш истинските й чувства — каза Джесамин. — Животът е пълен с рискове. Смъртта е много по-проста.

— Защо не съм те виждал досега, след като си била тук през цялото време? — попита я Уил.

— Все още не мога да влизам в Института, а когато си на двора, винаги си с някой друг. Опитах се да мина през вратата, ала някаква сила ме спира. Но вече е по-добре. В началото не можех да изкача повече от няколко стъпала. А сега ето ме тук. — При тези думи тя посочи към мястото си на стълбите. — Един ден ще успея да вляза вътре.

— И когато го направиш, ще откриеш, че стаята ти е недокосната и че куклите ти са съвсем добре — каза Уил.

Усмивката, с която Джесамин отвърна на думите му, го накара да се зачуди дали тя винаги е била толкова тъжна, или смъртта я беше променила повече, отколкото бе смятал, че призраците могат да се променят. Преди да е успял да каже още нещо обаче, на лицето й се изписа тревога и тя изчезна сред вихрушка от сняг.

Уил се обърна, за да види какво я бе уплашило. Входната врата на Института се бе отворила и отвътре се бе показал Магнус. Носеше астраганено палто, а високата му копринена шапка беше посипана със снежинки.

— Би трябвало да се досетя, че ще те открия тук, правейки всичко по силите си да се превърнеш в ледена висулка — подхвърли магьосникът и като слезе по стъпалата, застана до младежа и се загледа към двора.

На Уил не му се искаше да споменава Джесамин. Някак си имаше чувството, че тя би предпочела да не го прави.

— Тръгваш ли си вече? Или търсеше мен?

— И двете — отвърна Магнус, докато нахлузваше чифт бели ръкавици. — Всъщност напускам и Лондон.

— Напускаш Лондон? — слиса се младият мъж. — Не говориш сериозно!

— И защо не? — Магьосникът бръсна с пръст една нахална снежинка. Тя проблесна със синя светлина и изчезна. — Аз не съм лондончанин, Уил. Останах при Улси за известно време, но неговият дом не е и мой, а със Скот доста бързо си омръзваме един на друг.

— Къде ще отидеш?

— Ню Йорк. Новия Свят! Нов живот, нов континент. — Магнус вдигна ръце. — Може би дори ще взема котарака ти със себе си. Шарлот казва, че откакто Джем си е тръгнал, сякаш скърби за него.

— Хапе всички. На драго сърце ще ти го отстъпим. Смяташ ли, че Ню Йорк ще му хареса?

— Кой знае? Ще го открием заедно. Неочакваното е това, което ми пречи да изпадна в застой.

— Онези от нас, които не живеят вечно, навярно не обичаме промяната така, както онези, които са безсмъртни. Уморих се да губя хора — рече Уил.

— Аз също — отвърна Магнус. — Но онова, което ти казах по-рано, си остава вярно — човек се научава да живее с нетърпимото.

— Чувал съм, че хора, изгубили ръка или крак, изпитват фантомна болка в отдавна липсващите си крайници — каза Уил. — И с мен е същото понякога. Струва ми се, че Джем е тук, макар да не е вярно, и сякаш част от тялото ми я няма.

— Само че не е така. Той не е мъртъв, Уил. Жив е, защото ти го остави да си отиде. Ако го беше поискал от него, Джем би останал заради теб и би умрял, но ти го обичаше достатъчно, за да предпочетеш приятелят ти да живее, дори и далеч от очите ти. И това повече от всичко друго доказва, че ти не си Сидни Картън, Уил, че твоята обич не е от онези, които могат да намерят израз единствено в унищожението. Именно това видях у теб от самото начало и заради него исках да ти помогна. Ти не си от онези, които се отчайват. Че притежаваш безкрайна способност за щастие. — Магнус сложи облечената си в ръкавица ръка под брадичката на младежа и повдигна лицето му. Нямаше много хора, които, за да погледне в очите, на Уил му се налагаше да вдигне глава, ала господин Бейн беше един от тях. — Ярка звезда — рече магьосникът и очите му бяха замислени, сякаш си спомняше нещо или някого. — Вие, смъртните, горите толкова ярко, а ти, Уил — по-ярко от повечето. Никога няма да те забравя.

— Нито аз — теб — отвърна младият мъж. — Дължа ти толкова много. Ти развали проклятието ми.

— Ти не беше прокълнат.

— Напротив, бях. Благодаря ти, Магнус, за всичко, което направи за мен. Ако досега не съм го казвал, нека го кажа сега. Благодаря ти.

Магьосникът отпусна ръка.

— Не мисля, че някой ловец на сенки ми е благодарил някога.

Уил се усмихна криво.

— На твое място не бих свиквал с това. Ние не сме от най-благодарните.

— Не — засмя се Магнус. — Няма да свикна. — Блестящите му котешки очи се присвиха. — Вярвам, че те оставям в добри ръце, Уил Херондейл.

— Имаш предвид Теса.

— Да, имам предвид Теса. Или ще отречеш, че сърцето ти й принадлежи? — Магьосникът вече бе започнал да слиза по стъпалата, но поспря и погледна назад към ловеца на сенки.

— Така е. Но тя ще се натъжи, че си си тръгнал, без да се сбогуваш с нея.

— О! — възкликна Магнус и достигнал най-долното стъпало, отново се обърна. — Не мисля, че ще е необходимо. Кажи й, че отново ще се видим.

Уил кимна, а магьосникът пъхна ръце в джобовете на палтото си и тръгна към портата на Института. Младият мъж проследи с поглед отдалечаващата се фигура, докато не се изгуби в белотата на падащия сняг.

Теса се бе измъкнала от балната зала, без никой да я забележи. Дори Шарлот, която обикновено беше толкова наблюдателна, днес беше позволила на вниманието си да се разсее — седнала до Хенри в стола му с колела, сложила ръка в неговата, тя се усмихваше на лудориите на музикантите.

На Теса не й отне много време, за да намери Уил. Беше се досетила къде може да е и се оказа права — застанал на стъпалата пред Института, без палто и шапка, а снегът се сипеше по главата и раменете му. Целият двор беше покрит с тънка бяла пелена, сякаш пудра захар бе поръсила редицата карети, които чакаха там, черната желязна порта, каменните плочи, където беше умряла Джесамин. Любимият й се взираше съсредоточено напред, сякаш се опитваше да различи нещо през падащите снежинки.

— Уил — повика го Теса и той се обърна, за да я погледне. Беше си взела копринен шал, ала нищо по-дебело и сега усещаше хапещия допир на снежинките по голата кожа на врата и раменете си.

— Трябваше да бъда по-любезен с Елиас Карстерс — рече Уил в отговор. Бе вдигнал поглед към небето, където бледият сърп на луната ту се показваше, ту изчезваше между гъстите валма от облаци и мъгла. Бели снежинки се смесваха с черната му коса. Устните и бузите му бяха почервенели от студа и той изглеждаше по-красив от всякога. — Вместо това се държах както… както преди.

Теса знаеше какво има предвид. За Уил съществуваше само едно преди и след.

— Позволено ти е да избухнеш от време на време — успокои го девойката. — И преди съм ти казвала — не искам да бъдеш съвършен. Искам да бъдеш Уил.

— Който никога няма да бъде съвършен.

— Да си съвършен е скучно — заяви тя и слезе до последното стъпало, за да застане до него. — Вътре играят на „довърши цитата от стихотворение“. Ти щеше да обереш точките. Съмнявам се, че там има някой, чиито литературни познания биха могли да се мерят с твоите.

— Освен теб.

— Това би било наистина оспорвано състезание. Навярно бихме могли да направим отбори и да си разделим печалбата.

— Струва ми се в разрез с добрия тон — разсеяно отвърна Уил, отмятайки глава назад. Снегът описваше бели кръгове около тях, сякаш бяха застанали в основата на водовъртеж. — Днес, когато Софи се Извиси…

— Да?

— Би ли искала същото? — Обърна се, за да я погледне. По черните му ресници имаше снежинки. — За себе си?

— Знаеш, че не е възможно, Уил. Аз съм магьосница. Или приблизително нещо такова. Никога не бих могла да бъда изцяло нефилим.

— Знам. — Той сведе поглед към ръцете си и разтвори пръсти, оставяйки снежинките да кацнат — и да се разтопят — върху дланите му. — Ала в Кадер Идрис каза, че си се надявала да станеш ловец на сенки… че Мортмейн е сложил край на тези надежди…

— Тогава наистина го мислех — призна тя. — Но когато се превърнах в Итуриел… когато се превъплътих и унищожих Магистъра… как бих могла да мразя нещо, което ми помогна да защитя онези, които обичам? Не е лесно да бъдеш различен, а още по-трудно е да си единствен по рода си. Ала започвам да си мисля, че не ми е бил отреден лесен път в живота.

Уил се разсмя.

— Лесен път? Не, не и за теб, моя скъпа Теса.

— Наистина ли съм твоята Теса? — Младата жена се уви още по-плътно с шала, преструвайки се, че тръпката, пробягала по тялото й, се дължи единствено на студа. — Теб притеснява ли те това, което съм, Уил? Това, че не съм като вас?

Думите увиснаха неизречени между тях: „Няма бъдеще за ловец на сенки, който си има работа с магьосници“.

Уил пребледня.

— Онези неща, които наговорих на покрива, преди толкова много време… знаеш, че не ги мислех наистина.

— Знам…

— Не искам да бъдеш различна от това, което си, Теса. Ти си такава, каквато си, и аз те обичам. Не обичам единствено онези части от теб, които Клейвът одобрява…

Теса повдигна вежди.

— Готов си да изтърпиш останалото?

Уил прокара пръсти през тъмната си, влажна от снега коса.

— Не, не се изразих добре. Няма нищо у теб, което бих могъл да си представя, че не обичам. Наистина ли смяташ, че за мен е важно да бъдеш нефилим? Майка ми не е ловец на сенки. А когато те видях да се преобразяваш в ангела… когато видях Небесният огън да лумва в теб… беше великолепно, Тес. — Той направи крачка към нея. — Това, което си, на което си способна, то е като едно от чудесата на земята — като огъня, дивите цветя или простора на морето. Ти си единствена в света, така, както си единствена и в сърцето ми, и никога няма да настъпи миг, в който да не те обичам. Бих те обичал, дори ако във вените ти нямаше и капка нефилимска кръв…

Теса се усмихна малко несигурно.

— И все пак се радвам, че съм ловец на сенки поне наполовина — рече тя. — Защото заради това мога да остана с теб в Института. А семейството, което открих тук, може да остане мое семейство. Шарлот каза, че ако поискам, мога да се откажа от името Грей и да взема това, което майка ми е трябвало да носи, преди да се омъжи. Бих могла да бъда Старкуедър. Бих могла да имам истинско име на ловец на сенки.

Чу как Уил изпусна дъха си и видя бялото облаче, образувало се пред лицето му. Широко отворени и ясни, сините му очи бяха приковани върху лицето й. Изражението му беше на човек, който бе решил да извърши нещо ужасяващо, и повикал целия си кураж на помощ, възнамеряваше да го стори.

— Разбира се, че можеш да имаш истинско име на ловец на сенки — заяви той. — Можеш да имаш моето.

Теса го зяпна, застинала на фона на черно-белите стъпала и сняг.

— Твоето име?

Уил направи крачка към нея, така че сега те стояха лице в лице. След това посегна към ръката й и като свали ръкавицата, която пъхна в джоба си, взе дланта й в своята. Задържа я там, обвил пръсти около нейните. Ръката му беше топла и твърда и допирът му накара Теса да потрепери. Очите му бяха сигурни и сини. Те разкриваха цялата му същност — честни и нежни, интелигентни и остроумни, пълни с обич и доброта.

— Омъжи се за мен — каза Уил. — Омъжи се за мен, Тес. Омъжи се за мен и стани Теса Херондейл. Или пък си бъди Теса Грей, или както поискаш да се наричаш, но се омъжи за мен, остани с мен и никога не си отивай, защото не бих могъл да понеса дори един ден от живота ми да отмине, без ти да си до мен.

Снегът се вихреше наоколо, бял, студен и съвършен. Над тях облаците се бяха разкъсали и през пролуките между тях Теса виждаше звездите.

— Джем ми повтори думите на Рейгнър Фел за баща ми — продължи Уил. — Че в живота си той обичал една-единствена жена и за него било или тя, или нищо. За мен това си ти. Обичам те и ще обичам единствено теб, докато умра…

— Уил!

Той прехапа устни. Косата му беше натежала от сняг, ресниците му — обсипани със снежинки.

— Прекалено помпозно ли прозвуча това? Уплаших ли те? Нали знаеш колко ме бива с думите…

— О, знам.

— Не съм забравил какво ми каза веднъж — продължи той. — Че думите имат силата да ни променят. Твоите думи ме промениха, Тес. Направиха ме по-добър човек, отколкото бих бил иначе. Животът е книга и има стотици страници, които все още не съм прочел. Бих искал да ги прочета заедно с теб, колкото се може повече, преди да умра…

Теса сложи ръка на гърдите му, точно над сърцето и усети как то бие под дланта й, с ритъм, който бе само негов.

— Ще ми се да не говореше за смърт — рече тя. — Но дори и така — да, знам колко те бива с думите, Уил… и ги обичам до една. Всяка дума, която изричаш. Глупавите, щурите, красивите и онези, които са само за мен. Обичам тях, както обичам и теб. — Той понечи да каже нещо, ала Теса запуши устата му с ръка. — Обичам думите ти, Уил, но ги задръж за миг — прекъсна го девойката и му се усмихна. — Помисли си за всички думи, които си задържал в себе си през цялото това време, когато дори не подозирах за намеренията ти. Да те отпратя, когато дойде в гостната и ми призна, че ме обичаш, бе най-трудното нещо, което съм правила в живота си. Тогава ми каза, че обичаш думите на сърцето ми, душата ми. Спомням си. Спомням си всяка дума, изречена от теб от онзи ден насам. Никога няма да ги забравя. Толкова много неща искам да ти кажа и толкова много, които искам да чуя от теб. Надявам се, че разполагаме с цял живот, за да ги изречем.

— Значи ще се омъжиш за мен? — попита Уил с леко зашеметен вид, сякаш не можеше да повярва съвсем на късмета си.

— Да — отвърна тя… последната, най-простичката и най-важна дума от всички.

И Уил, който имаше дар слово за всеки случай, отвори уста, само за да я затвори безмълвно. Вместо това се пресегна и я притегли към себе си. Шалът й падна върху стъпалата, ала ръцете му около нея бяха топли, а устните му — горещи върху нейните, когато се наведе, за да я целуне. Имаше вкус на снежинки и вино, на зима, на Уил и на Лондон. Устата му нежно покри нейната, а пръстите му се заровиха в косата й и разпиляха бели плодчета по стъпалата. Теса се вкопчи здраво в него, докато снегът се вихреше около тях. През прозорците на Института чуваше далечните звуци на музиката в балната зала — пиано, виолончело, а над тях, издигащи се като искри, подскочили към небето, сладките, тържествуващи трели на цигулката.

— Не мога да повярвам, че наистина си отиваме у дома — каза Сесили. Беше сплела ръце пред себе си и подскачаше нагоре-надолу в белите си ботуши от ярешка кожа. Беше увита в червено палто, най-яркото нещо в тъмната крипта, с изключение на самия Портал, който грееше със сребърна светлина на насрещната стена.

През него, сякаш зърнати насън, Теса виждаше синьо небе — небето над Института беше в потискащия лондонски сив цвят — и хълмове, завити с тънка снежна покривка. Уил стоеше до нея и рамото му докосваше нейното. Беше пребледнял, изглеждаше нервен и тя копнееше да го улови за ръка.

— Не си „отиваме у дома“, Сеси — възрази той. — Не и за да останем. Отиваме на гости. Искам да представя родителите си на своята годеница… — при тези думи бледността му като че ли понамаля и устните му се извиха в усмивка, — за да се запознаят с момичето, за което ще се оженя.

— О, я стига — скастри го сестра му. — С помощта на Портала можем да ги виждаме, когато си поискаме! Шарлот е консул, така че няма как да загазим.

Шарлот простена.

— Сесили, това е единично пътуване. Порталът не е играчка, която можеш да използваш, когато ти щукне, а тази малка екскурзия трябва да остане в тайна. Никой, освен тези, които сме се събрали тук, не бива да знаят, че сте посетили родителите си, че съм допуснала да нарушите Закона!

— Аз няма да кажа на никого! — възмути се девойката. — Нито пък Гейбриъл. — Тя хвърли поглед към момчето до себе си. — Няма да кажеш на никого, нали?

— Обяснете ми още веднъж защо го вземаме с нас? — попита Уил, обръщайки се колкото към сестра си, толкова и към всички наоколо.

Сесили сложи ръце на кръста си.

— А ти защо вземаш Теса?

— Защото с нея ще се женим — каза Уил и годеницата му се усмихна. Това, че малката сестричка на Уил бе в състояние да го ядосва, както никой друг, все още й се струваше страшно забавно.

— Е, ние с Гейбриъл като нищо може да се венчаем — отвърна Сесили. — Някой ден.

Гейбриъл издаде задавен звук и лицето му придоби стряскащ лилав оттенък.

Уил вдигна ръце.

— Не можеш да се омъжиш, Сесили! Ти си само на петнайсет! Когато аз се оженя, ще съм на осемнайсет! Възрастен човек!

Сестра му не изглеждаше особено впечатлена.

— Може пък да изкараме дълъг годеж — заяви тя. — Не разбирам обаче защо ме съветваш да се омъжа за някого, когото родителите ми никога не са виждали.

Уил за малко да се задави.

— Не те съветвам да се омъжиш за някого, когото родителите ти никога не са виждали!

— Значи сме на едно и също мнение. Гейбриъл трябва да се запознае с мама и татко. — Сесили се обърна към Хенри. — Порталът готов ли е?

Теса се наклони към годеника си.

— Харесва ми как се оправя с теб — прошепна тя. — Отстрани е ужасно забавно.

— Само почакай да се запознаеш с майка ми — отвърна той и пъхна ръка в нейната. Пръстите му бяха студени, а сърцето му биеше лудешки. Любимата му знаеше, че цяла нощ не е мигнал. Мисълта, че след цялото това време отново ще види родителите си, го плашеше толкова, колкото го и радваше. Самата Теса прекрасно познаваше тази смесица от надежда и страх, неизмеримо по-лоша от всяко от двете чувства поотделно.

— Порталът е напълно готов — каза Хенри. — И не забравяйте, че след един час ще го отворя отново, за да може да се върнете.

— И разберете, че го правим само този път — тревожно напомни Шарлот. — Макар и да съм консул, не мога да ви позволявам да посещавате мунданското си семейство…

— Нито дори за Коледа? — попита Сесили с широко отворени печални очи.

Госпожа Брануел видимо омекна.

— Е, може би за Коледа…

— И рождените дни — обади се Теса. — Рождените дни са специални.

Шарлот закри лицето си с ръце.

— О, в името на Ангела!

Хенри се разсмя и махна с ръка към Портала.

— Тръгвайте.

Сесили мина първа, изчезвайки през магическата врата, сякаш беше прекрачила през водопад. Гейбриъл я последва, а след него — Уил и Теса, хванати здраво за ръце. Теса се съсредоточи върху топлината на дланта му, върху ритъма на пулса му под кожата, докато студът и мракът ги обгърнаха, завихряйки ги в продължение на няколко стремглави, сякаш извадени от времето мигове. Зад клепачите им изригна светлина и ето че тя излезе от тъмнината, като примигваше и се препъваше. Уил я придърпа към себе си, задържайки я да не падне.

Намираха се на широката, криволичеща алея пред имението Рейвънскар. Тя бе виждала мястото само отгоре, когато тримата с Джем и Уил бяха посетили Йоркшир заедно, без да си дават сметка, че в него живеят родителите на Уил. Помнеше, че имението се намира в центъра на дълбока падина, заобиколено от полегати хълмове, обрасли с прещип и пирен… които сега бяха покрити с тънка пелена от сняг. Тогава дърветата бяха зелени, ала сега клоните им бяха голи, а от покрива, застлан с тъмносиви плочи, висяха бляскави ледени шушулки.

В средата на тъмната дъбова врата имаше тежко месингово чукало. Уил погледна сестра си, която му кимна едва забележимо, а после изпъна рамене и посегна към чукалото. Грохотът, който последва, сякаш огласи цялата долина и младежът изруга под нос.

Теса го докосна лекичко по китката.

— Бъди смел. Все пак не е патица, нали така?

С тъмна коса, която му влизаше в очите, той се обърна, за да й се усмихне, и в същия миг вратата се отвори, разкривайки спретнато облечена прислужница с черна рокля и бяла шапчица. Тя хвърли един поглед към групичката пред вратата и се ококори.

— Госпожице Сесили — ахна тя, а после очите й се спряха върху Уил. Тя захлупи устата си с ръка, обърна се и се втурна във вътрешността на къщата.

— О, боже — каза Теса.

— Имам такъв ефект върху жените — подхвърли Уил. — Вероятно трябваше да те предупредя, преди да се съгласиш да се омъжиш за мен.

— Все още мога да размисля — сладко-сладко рече годеницата му.

— Да не си посмяла… — започна той с тих смях, а после на вратата изведнъж се появиха хора — висок, широкоплещест мъж със светлосини очи и буйна руса коса, прошарена със сребристи нишки. Зад него стоеше жена: стройна и поразително красива, с мастиленочерната коса на Уил и Сесили и тъмносини очи с цвят на теменужки. В мига, в който зърна Уил, тя извика и ръцете й подскочиха, като бели птици, подплашени от внезапен порив на вятъра.

Теса пусна ръката на годеника си, който сякаш се беше вцепенил, като лисица, настигната от хрътки.

— Върви — меко го побутна тя и той пристъпи напред.

В същия миг майка му вече го прегръщаше, мълвейки:

— Знаех, че ще се върнеш. Знаех го.

Последва порой от думи на уелски, от които Теса разбра единствено името на Уил. Баща им беше поразен, но се усмихваше, протегнал ръце към Сесили, която се хвърли в прегръдките му с такава охота, с каквато бъдещата госпожа Херондейл не я бе виждала да прави нищо друго.

През следващите няколко мига Теса и Гейбриъл стояха неловко на прага, без да се поглеждат съвсем, но и без да знаят накъде другаде да обърнат очи. Най-сетне Уил се откъсна от майка си и я потупа нежно по рамото. Тя се засмя, макар очите й да бяха пълни със сълзи и подхвърли на уелски нещо, което Теса силно подозираше, че е коментар как сега той е по-висок от нея.

— Малката ми майчица — отвърна Уил, потвърждавайки предположението на Теса, а после се обърна, в същия миг, в който погледът на по-възрастната жена падна първо върху Теса, а после върху Гейбриъл и очите й се разшириха.

— Мамо, татко, това е Тереза Грей. Сгодени сме и идната година възнамеряваме да се оженим.

Майката на Уил ахна — макар че, за облекчение на Теса, звукът бе по-скоро изненадан, отколкото нещо друго — а баща му начаса погледна към Гейбриъл, а после към Сесили, присвивайки очи.

— А кой е този джентълмен?

Усмивката на Уил стана още по-широка.

— А, той ли. Това е… приятелят на Сесили, господин Гейбриъл Лайтуърм.

Гейбриъл, който тъкмо протягаше ръка, за да се здрависа с господин Херондейл, застина ужасено.

— Лайтууд — едва не се задави той. — Гейбриъл Лайтууд.

— Уил! — Сесили се откъсна от прегръдката на баща си и изгледа брат си свирепо.

Той се обърна към Теса с грейнали сини очи и тя отвори уста, за да му се скара, да каже: „Уил!“, както бе сторила Сесили, ала беше твърде късно — вече бе избухнала в смях.

[1] Ловец на сенки (англ.). — Бел.прев. ↑

[2] Светец от III–IV век, чиято фигура служи за основа на съвременния Дядо Коледа. — Бел.прев. ↑

[3] Кралската ботаническа градина в Кю; голям комплекс от ботаническа градина и оранжерии в югозападната част на Лондон, между районите Ричмънд и Кю, исторически парков ландшафт, оформян в периода от XVII до XX век. — Бел.ред. ↑

[4] Най-старата книжарница в Англия; отваря врати в Лондон през 1797 г. и съществува и до днес. — Бел.прев. ↑

[5] Името се превежда като „весел, радостен“ (фр.). — Бел.ред. ↑

[6] Издържащ до последно (фр.). — Бел.ред. ↑

[7] Герой от „Коледна песен“ на Дикенс, който в нощта срещу Коледа посещава като призрак главния герой, скъперника Ебенизър Скрудж, за да го предупреди, че ако иска да спаси душата си, трябва да се промени. — Бел.прев. ↑

ЕПИЛОГ

Гробът, който зад умрелите затваряме,

отваря всъщност дверите към Рая

и туй, що слагаме ний там за края,

е най-първата от всички стъпки.

Виктор Юго, „Във Вилкие“

Лондон, мостът „Блекфрайърс“, 2008 г.

Пронизващият вятър разнасяше покрай тротоара песъчинки чакъл и дребни боклуци — пакетчета от чипс, откъснати страници от вестници, непотребни касови бележки — докато Теса, оглеждайки се за идващи коли, прекоси забързано моста „Блекфрайърс“.

На всеки страничен наблюдател тя би се сторила най-обикновено момиче на около двайсет години: дънки, втъкнати в ботушите, син кашмирен пуловер, който бе купила с голямо намаление по време на януарските разпродажби, и дълга кестенява коса — която се бе накъдрила лекичко от влажното време — разпиляна небрежно по гърба. Ако страничният наблюдател наистина разбираше от мода, щеше да си помисли, че шалът с пейсли десен е имитация, а не стогодишен оригинал, и че гривната около китката й е купена от някой антиквариат, а не е подарък, който бе получила от съпруга си по случай трийсетата годишнина от сватбата им.

Теса забави крачка, когато наближи една от каменните ниши в стената на моста. Сега в тях имаше бетонни пейки, така че човек можеше да седне и да съзерцава сиво-зеленикавата вода, която се плискаше отдолу, или пък катедралата „Сейнт Пол“ в далечината. Навсякъде се носеха най-различни звуци: автомобилни клаксони и трополенето на двуетажни автобуси, звъненето на десетки мобилни телефони, бъбренето на минувачите, едва доловимата музика, долитаща от миниатюрни бели слушалки на айпод.

Теса приседна на една от пейките и подви крака под себе си. Въздухът беше шокиращо чист и ясен — пушекът и замърсяването, които го правеха жълто-черен, когато тя беше момиче, ги нямаше, небето имаше цвят на сиво-синкав мрамор. Отвратително грозният железопътен мост от източната му страна също го нямаше, само колоните все още стърчаха от водата, напомнящи за онова, което вече не съществуваше. Сега във водата се поклащаха жълти шамандури, туристически лодки минаваха насам-натам, а гласовете на гидовете ехтяха от високоговорителите им. Бонбоненочервени автобуси профучаваха по моста, изпращайки малки облачета от листа по бордюрите.

Теса погледна часовника на китката си. Пет минути до пладне. Беше подранила мъничко, но тя винаги идваше по-рано на тяхната ежегодна среща. Така имаше възможност да помисли… да помисли и да си спомни, а нямаше по-добро място и за двете от моста „Блекфрайърс“ — първото място, където наистина бяха разговаряли.

До часовника й беше перлената гривна, която тя никога не сваляше. Уил й я беше подарил на трийсетата годишнина от сватбата им, усмихвайки се, докато я закопчаваше. По онова време в косата му вече бяха започнали да се появяват сиви нишки, знаеше Теса, макар самата тя никога да не ги виждаше. Сякаш обичта й бе надарила и него с умението да се превъплъщава — независимо колко време минаваше, всеки път щом го погледнеше, тя виждаше единствено необузданото, чернокосо момче, в което се беше влюбила.

И досега понякога й се струваше невероятно, че бяха успели да остареят заедно, тя и Уил Херондейл, момчето, за което Гейбриъл Лайтууд веднъж бе казал, че няма да доживее и деветнайсет години. Бяха останали добри приятели със семейство Лайтууд през всичките тези години. Разбира се, съпругът й едва ли можеше да не бъде приятел с мъжа на сестра си. И Сесили, и Гейбриъл бяха посетили Уил в деня на смъртта му, както и Софи, макар че Гидеон бе починал няколко години по-рано.

Теса прекрасно помнеше този ден, деня, в който Мълчаливите братя бяха заявили, че не могат да направят нищо, за да продължат живота на съпруга й. По онова време той вече не можеше да става от леглото. Тя бе изпънала рамене и бе отишла да съобщи новината на семейството и приятелите им, опитвайки се, заради тях, да бъде възможно най-спокойна, макар да имаше чувството, че някой изтръгва сърцето от гърдите й.

Беше юни, яркото, топло лято на 1937 година, пердетата бяха дръпнати и спалнята им беше пълна със слънчева светлина… слънчева светлина и децата на Уил, техните внуци и племенници — синеоките момчета на Сеси, високи и красиви, и двете момичета на Гидеон и Софи — както и онези, които бяха близки на семейството — Шарлот, с побеляла коса, ала с гордо изправен гръб, синовете и дъщерите й, всичките наследили къдравата рижа коса на Хенри.

През целия ден Теса бе седяла на леглото до Уил, който бе облегнал глава на рамото й. Гледката навярно би се сторила странна на някой друг — млада жена, прегърнала с обич мъж, който изглеждаше достатъчно стар, за да й бъде дядо, преплела пръсти в неговите — ала за семейството им тя бе нещо съвсем нормално, това бяха просто Теса и Уил. И тъй като това бяха точно те, през целия ден идваха и си отиваха хора, както правеха ловците на сенки, когато някой умираше, разказваха истории за живота на Уил и за нещата, които двамата с Теса бяха извършили през дългите години, прекарани заедно.

Децата им бяха говорили с топлота за това как бе обичал майка им, неизменно и страстно, как никога не бе имал очи за никоя друга и как родителите им бяха дали пример за любовта, която самите те се надяваха да открият в живота си. Говориха и за обичта му към книгите и как я бе предал и на тях, как ги бе научил да уважават печатното слово и да ценят историите, които то разказваше. Споменаха и как все още ругаеше на уелски, когато изпуснеше нещо, макар иначе рядко да използваше родния си език, както и това, че макар прозата му да беше отлична, поезията му открай време си беше ужасна, което обаче никога не го бе спирало да я рецитира. Когато Уил се беше оттеглил от дейност, беше написал няколко тома история на ловците на сенки, които се радваха на добро име.

Най-големият им син, Джеймс, беше говорил през смях за неотслабващия му страх от патици и постоянната му борба да ги държи настрани от езерцето в имението им в Йоркшир.

Внуците им му бяха напомнили за песента за демонската шарка, на която ги беше научил — когато бяха прекалено малки, както Теса смяташе открай време — и която те бяха запомнили наизуст. Бяха я изпели заедно и фалшиво, скандализирайки Софи.

Със стичащи се по лицето сълзи, Сесили бе разказала за прекрасната реч, която бе произнесъл на сватбата й с Гейбриъл и как след като надълго и нашироко беше възхвалявал качествата на младоженеца, бе завършил с думите: „Мили боже, мислех, че тя се омъжва за Гидеон. Вземам си думите назад“, като по този начин бе подразнил не само Сесили и Гейбриъл, но и Софи. Макар и твърде уморен, за да се засмее, Уил се бе усмихнал на сестра си при спомена и бе стиснал ръката й.

Всички се бяха посмели на навика му да води Теса на романтични „ваканции“ по най-различни места от готически романи, включително и едно отвратително тресавище, където някой беше умрял, ветровит замък, обитаван от призрак, и разбира се, площада в Париж, където си бе наумил, че е бил гилотиниран Сидни Картън, и където бе изкарал акъла на минувачите, крещейки на френски: „Виждам кръвта върху паважа!“

В края на деня, когато небето бе започнало да потъмнява, семейството се бе събрало около леглото му и всички го бяха целунали един по един, след което се бяха разотишли, докато Теса и Уил не бяха останали сами. Тя бе легнала до него, пъхнала бе ръка под главата му и облягайки се на гърдите му, се бе заслушала в постепенно отслабващия ритъм на сърцето му. Шепотът им беше изпълнил сенките, докато те си разказваха истории, които бяха известни единствено на тях двамата. За момичето, което бе цапардосало с каната за вода момчето, дошло да го спаси, и за момчето, което се влюбило в момичето в този миг. За бална зала и балкон, и луна, плаваща по небето като кораб. За пърхащите крила на ангел с часовников механизъм. За светена вода и кръв.

Малко преди полунощ вратата се бе отворила и Джем бе влязъл в стаята. Теса предполагаше, че дотогава вече би трябвало да мисли за него като за брат Закарая, но нито тя, нито Уил някога го бяха наричали така. Беше се появил като сянка в белите си одежди и Теса си бе поела дълбоко дъх, защото знаеше, че именно това бе очаквал Уил и че часът беше ударил.

Джем не бе отишъл направо при него. Вместо това прекоси стаята и отиде при кутията от палисандрово дърво, която почиваше върху скрина. Те бяха запазили цигулката му, както Уил беше обещал. Грижеха се да е винаги чиста и добре поддържана и сега кутията не изскърца, когато Джем повдигна капака й и извади инструмента. Двамата го гледаха как натърква лъка с колофона с все така тънките си пръсти, а после бледите му китки изчезнаха под още по-бледата материя на пергаментовите одежди на Братята.

Той закрепи цигулката на рамото си и вдигна лъка. А после засвири.

Zhi yin. Някога Джем й бе казал, че означавало „разбиращ музиката“, но се използвало, за да опише и връзка, по-силна от обикновено приятелство. Джем свиреше и в музиката му се съдържаха годините от живота на Уил, така както ги беше видял. Свиреше за две малки момчета в една тренировъчна зала, които се учеха как да хвърлят ножове, а после за ритуала за парабатай — за огъня и клетвите, и изгарящите руни. Свиреше за двама млади мъже, които тичаха из улиците на Лондон, а после спряха и като се подпряха на една стена, избухнаха в смях. Свири за деня в библиотеката, когато той и Уил се бяха шегували с Теса за патиците, свири и за влака до Йоркшир, когато Джем бе казал, че парабатаите се обичали така, както обичали собствената си душа. Свири за тази любов и за любовта им към Теса и нейната — към тях, свири и за Уил, който казваше: „В твоите очи откривах благословия“. Свири за твърде редките случаи, в които ги беше виждал, след като се присъедини към Братята — кратките срещи в Института; онзи път, когато Уил беше ухапан от демон Шакс и едва не бе умрял, и той бе дошъл от Града на тишината и бе прекарал цялата нощ до него, рискувайки да бъде разкрит и наказан. Свири за раждането на първия им син и за защитната церемония, състояла се в Града на тишината. Уил бе отказал да приеме тя да бъде извършена от друг, освен Джем. Свири и за това как бе закрил лицето си с ръце и се бе извърнал, когато бе научил, че името на детето е Джеймс.

Свири за любов и загуба, и години на мълчание, неизказани думи и неизречени клетви, и разстоянието между неговото сърце и техните. Най-сетне свърши и прибра цигулката в калъфа й. Очите на Уил бяха затворени, ала тези на Теса бяха пълни със сълзи. Джем остави лъка и се приближи до леглото, отмятайки качулката си, така че тя видя затворените му очи и белязаното лице. А после бе приседнал на леглото до тях, уловил ръката на Уил, онази, която Теса не държеше, и гласът му се бе разнесъл в умовете на двамата.

— Вземам ръката ти, братко, за да си отидеш в мир.

Уил бе отворил сините си очи, които не бяха изгубили цвета си през годините, погледнал бе към Джем, а после към Теса, усмихнал се бе и бе издъхнал, с глава върху рамото на съпругата си и ръка в тази на верния си приятел.

Болката от спомена за смъртта му никога не я бе напуснала. След като той си отиде, Теса бе избягала. Децата й бяха пораснали, самите те бяха станали родители; казваше си, че не се нуждаят от нея и потулваше дълбоко в ума си мисълта, която я преследваше: че не може да понесе да остане и да ги гледа как стават по-стари от нея. Едно бе да надживее съпруга си. Да преживее смъртта на децата си… не, не беше в състояние да остане и да го види. То щеше да се случи, трябваше да се случи, но тя нямаше да бъде там.

Пък и нали Уил я беше помолил да направи нещо.

Пътят, отвеждащ от Шрусбъри до Уелшпул вече не беше същият, като онзи, по който той бе препускал като луд в отчаяния си, необмислен опит да я спаси от Мортмейн. Беше й оставил инструкции, подробности, описания на градове и на един листат дъб. Теса на няколко пъти бе минала нагоре-надолу по пътя в своя „Морис Майнър“, преди да го открие — дървото, което бе точно такова, каквото той го беше нарисувал в дневника, който й беше дал, с леко трепереща ръка, ала ясна памет.

Камата си беше там, между корените, които бяха израсли около дръжката. Беше се наложило да отреже някои от тях и да копае в пръстта и камъните с малката си лопатка, преди да успее да го освободи — оръжието на Джем, сега потъмняло от времето.

Беше го занесла на срещата им на моста тази година. Беше 1937 година и „Лондонският блиц“[1] все още не бе дошъл, за да сравни със земята сградите край катедралата „Сейнт Пол“, да посипе огън и жупел от небето и да опожари стените на града, който Теса обичаше. И все пак, над света вече беше надвиснала сянка, подозрение за приближаващия мрак.

— Избиват се едни други, отново и отново, а ние не можем да направим нищо — казала бе Теса, облегнала длани върху изтърканите камъни на парапета.

Мислеше си за Великата война[2], за безсмисленото прахосване на живот. Не беше една от войните на ловците на сенки, но демоните се раждаха от кръв и войни, а нефилимите отговаряха за това да не позволят на демоните да посеят още по-голяма разруха на земята.

— Не можем да ги спасим от самите тях — отвърнал бе Джем. Качулката му беше вдигната, ала силният вятър бе отметнал ръба й, разкривайки крайчеца на белязаната му буза.

— Наближава нещо. Ужас, който Мортмейн само би могъл да си представи. Усещам го в костите си.

— Никой не може да прочисти света от цялото зло, Теса.

А когато тя извади от джоба на палтото си камата, увита в коприна, макар и все още изцапана с пръст и кръвта на Уил, и му я подаде, той наведе глава и я притисна до себе си, привел рамене, сякаш за да защити раната, която някой му бе нанесъл право в сърцето.

— Уил искаше да я видиш — рече Теса. — Знам, че не можеш да я вземеш.

— Задръж я вместо мен. Може би някога ще дойде ден.

Теса не го попита какво има предвид, но задържа камата. Носеше я със себе си, докато прекосяваше Ламанша, напускайки Англия, а белите скали на Доувър се изгубваха в далечината. В Париж намери Магнус, който живееше в една мансарда и рисуваше, занимание, за което нямаше абсолютно никаква дарба. Беше я оставил да се наспи на един дюшек до прозореца, а когато тя се събуди, викайки името на Уил, дойде, миришещ на терпентин, и я прегърна.

— С първия винаги е най-трудно — каза магьосникът.

— Първия?

— Когато за първи път изгубиш някого, когото обичаш. След това става по-лесно.

Когато войната пристигна в Париж, те отидоха в Ню Йорк и Магнус отново я запозна с града, в който се бе родила — оживена, ярка, кипяща от живот столица, която тя едва разпознаваше, с улици, пълни с автомобили, и трамваи, които профучаваха върху издигнати платформи. Тази година не се видя с Джем, защото Луфтвафе бомбардираше Лондон и Джем бе преценил, че е прекалено опасно да се срещнат, ала през следващите години…

— Теса?

Сърцето й спря.

Заля я разтърсваща вълна от замайване и за миг тя се зачуди дали не полудява, дали след всички тези години минало и настояще не се бяха слели в спомените й, така че вече не можеше да ги различи. Защото гласът, който чу, не беше мекият, беззвучен, изпълващ ума й глас на брат Закарая. Онзи, който от сто и трийсет години насам отекваше в главата й веднъж годишно.

Това бе глас, извадил изведнъж спомени, които бяха изтънели от безбройните пъти, в които умът й се бе връщал към тях, като хартия, сгъвана и разгъвана твърде много пъти. Глас, събудил спомена за друга среща на този мост, за една нощ толкова отдавна, в която всичко бе черно и сребърно, а реката отминаваше забързано под краката й…

Сърцето й биеше така силно, сякаш щеше да изскочи от гърдите й. Много бавно тя се извърна от парапета. И очите й се разшириха.

Той стоеше на тротоара пред нея, срамежливо усмихнат и мушнал ръце в джобовете на чифт модерни дънки. Носеше син памучен пуловер, с навити до лактите ръкави. Плетеница от избелели белези покриваше ръцете му. Теса различи очертанията на руната за Безмълвие, която някога бе така отчетлива и черна върху кожата му, ала сега се бе превърнала в блед сребрист отпечатък.

— Джем? — прошепна тя, осъзнала защо не го беше видяла, докато го търсеше из тълпата. Беше се оглеждала да зърне брат Закарая, облечен в пергаментово-белите си одежди, да се придвижва незабелязан между лондончани. Ала това не беше брат Закарая.

Това беше Джем.

Не бе в състояние да откъсне поглед от него. Винаги бе смятала, че Джем е красив и сега той й се струваше не по-малко красив от всякога. Някога бе имал сребърнобяла коса и очи с цвят на сиво небе. Този Джем имаше гарвановочерна коса, накъдрена леко от влажния въздух, и тъмнокафяви очи, в чиито ириси проблясваха златисти пръски. Някога бледа, сега кожата му имаше цвят, а върху лицето му, съвършено гладко, преди да стане Мълчалив брат, сега тъмнееха два белега, останали от първите руни, които Братството бе поставило на скулите му.

Яката на пуловера му разкриваше деликатните очертания на парабатайската руна, която някога го бе свързвала с Уил и която може би и досега ги свързваше, ако човек вярваше, че душите биха могли да бъдат свързани дори отвъд смъртта.

— Джем — повтори тя, останала без дъх. На пръв поглед изглеждаше на около деветнайсет-двайсет години, съвсем малко по-голям отколкото бе, когато бе станал Мълчалив брат. Ала когато се вгледа по-внимателно, Теса видя пред себе си мъж, видя дългите години на болка и мъдрост в очите му. Дори начинът, по който се движеше, говореше за тиха саможертва. — Ти си… — Гласът й се извиси с необуздана надежда. — Това за постоянно ли е? Вече не си ли обвързан с Мълчаливите братя?

— Не — отвърна той. За миг сякаш му беше трудно да си поеме дъх. Гледаше я като че ли нямаше никаква представа как ще реагира тя на неочакваната му поява. — Не съм.

— Лекът… намерил си го?

— Не го намерих самият аз — бавно каза той. — Но… лек беше намерен.

— Видях Магнус в Аликанте едва преди няколко месеца. Говорихме за теб. Изобщо не ми каза…

— Не е знаел — рече Джем. — Беше трудна година за ловците на сенки, черна година. Ала от кръвта и огъня, от загубата и скърбите, се родиха и големи промени. — Той разпери ръце и някак срамежливо и с мъничко почуда в гласа, добави: — Самият аз съм променен.

— Как…

— Ще ти разкажа всичко. Още една история за родовете Лайтууд, Херондейл и Феърчайлд. Но ще ми отнеме повече от час да го сторя, а на теб сигурно ти е студено. — Той сякаш понечи да я докосне по рамото, но после като че ли размисли и свали ръка.

— Аз… — Думите я изоставиха. Все още усещаше до мозъка на костите си шока да го види такъв. Да, виждала го беше всяка година, тук, на този мост, ала едва в този миг си бе дала сметка колко различен бе онзи, с когото се бе срещала. А сега… сега сякаш се бе върнала обратно в собственото си минало, сякаш целият изминал век беше изтрит и това я изпълваше едновременно с възторг, замайване и страх. — Но… след днешния ден… Къде ще отидеш? В Идрис?

За миг по лицето му се изписа такова неподправено объркване… и въпреки годините, той й се стори толкова млад.

— Не знам — отговори. — Никога не съм имал цял живот пред себе си, за който да си съставя планове.

— Ами тогава… в някой друг Институт? — попита Теса, макар че всъщност искаше да каже: „Не си отивай. Остани. Моля те“.

— Не мисля, че ще отида в Идрис или в някой от Институтите — отвърна Джем след толкова дълга пауза, че Теса вече имаше чувството, че коленете й ще се подкосят, ако той не проговори. — Не знам как да живея като ловец на сенки без Уил. Не мисля дори, че искам да го сторя. Все още съм парабатай, но другата ми половинка я няма. Ако отида в някой от Институтите и ги помоля да ме приемат, никога няма да го забравя. Никога няма да бъда цял.

— Ами тогава…

— Зависи от теб.

— От мен?

Теса усети, че я сграбчва ужас. Знаеше какво иска да чуе от него, но то й се струваше невъзможно. През цялото това време, в което го бе виждала, откакто бе станал Мълчалив брат, той й се бе струвал някак дистанциран. Не безчувствен или груб, ала сякаш между него и света се издигаше стена от стъкло. Тя помнеше момчето, което познаваше и което бе раздавало обичта си с лекотата, с която дишаше, но това не беше мъжът, с когото се бе срещала веднъж в годината в продължение на повече от век. Знаеше колко много изтеклото време бе променило нея самата. Колко повече трябва да бе променило него? Нямаше представа какво очаква той от новия си живот, нито пък от нея. Жадуваше да му каже онова, което той искаше да чуе от нея. Копнееше да го докосне, да го задържи, да сграбчи ръцете му, за да си припомни допира им… но не се осмеляваше. Не и без да знае какво искаше той от нея. Бяха минали толкова много години. Как би могла да си въобрази, че чувствата му са си останали същите?

— Аз… — Той сведе поглед към тънките си ръце, които стискаха бетонния парапет. — В продължение на сто и трийсет години всеки час от живота ми беше планиран. Често си мислех какво бих сторил, ако бях свободен, ако някога бъдеше намерен лек. Представях си, че незабавно ще полетя нанякъде, като птица, пусната от клетката си. Изобщо не си представях, че ще изляза навън и ще заваря света така променен, толкова отчаян. Потопен в огън и кръв. Исках да оцелея, но само по една причина. Исках…

— Какво искаше?

Вместо отговор той протегна ръка и докосна лекичко перлената й гривна.

— Това е подаръкът за трийсетгодишнината ти — каза. — Все още я носиш.

Теса преглътна. По кожата й пробягваха тръпки. Даде си сметка, че не бе изпитвала това усещане, това особено възбудено неспокойство, от толкова години, че почти го беше забравила.

— Да.

— След Уил никого другиго ли не си обичала?

— Нима не знаеш отговора на този въпрос?

— Нямам предвид по начина, по който обичаш децата или приятелите си. Теса, знаеш какво те питам.

— Не. Мисля, че имам нужда да го изречеш на глас.

— Някога щяхме да се оженим — каза той. — През цялото това време не съм преставал да те обичам… век и половина. Знам, че обичаше Уил. Виждах ви през годините. Знам също така, че тази любов бе толкова голяма, че пред нея всяка друга обич, дори онази между нас, когато и двамата бяхме толкова млади, трябва да е изглеждала малка и незначителна. Двамата сте споделили цял живот, изпълнен с любов, Теса. Толкова много години. Деца. Спомени, които не бих могъл да се надявам да… — Той спря рязко. — Не — заяви и пусна китката й. — Не мога да го направя. Глупак бях, че си помислих… Теса, прости ми.

И с тези думи се отдръпна и потъна в тълпата, която бързаше по моста.

В продължение на един миг тя беше като вкаменена от шок — само миг, но бе достатъчен, за да може Джем да се изгуби между хората. Теса се улови за перилата на моста, за да се успокои. Те бяха студени под пръстите й, така студени, както и първата нощ, когато бяха дошли на това място, където за първи път бяха разговаряли. Джем бе първият човек, с когото бе споделила най-големият си страх — че уменията й я правеха нещо, което не бе съвсем човек. „Ти си човек“, отвърнал бе той, „във всяко отношение, което има значение“.

Тя не го бе забравила, не бе забравила прекрасното умиращо момче, което си бе дало труда да утеши едно уплашено момиче, което не познаваше, без да изрече и дума за собствените си страхове. Разбира се, че бе оставил отпечатък върху сърцето й. Как би могло да бъде другояче?

Помнеше как й бе подарил нефритения медальон на майка си, протегнал трепереща ръка. Помнеше целувки в една карета. Помнеше как влиза в стаята му, окъпана от лунна светлина и вижда сребърното момче, застанало пред прозореца, да изтръгва от цигулката в ръцете си музика по-прекрасна от желание.

„Уил“, бе казал той. „Уил, ти ли си това?“

Уил. За миг сърцето й се поколеба. Спомни си смъртта му и собствената си агония. Спомни си дългите самотни нощи и как в продължение на години, всяка сутрин щом се събудеше, протягаше ръка, очаквайки да го открие до себе си и как много бавно бе започнала да свиква с това, че неговата половина на леглото завинаги ще си остане празна. Миговете, в които, попаднала на нещо забавно, се обръщаше, за да го сподели с него, само за да изпита наново шока от това, че той не е там. И най-ужасните мигове, когато седнала да закусва сама, си бе дала сметка, че е забравила точния оттенък на сините му очи или пък дълбочината на смеха му; че също като музиката на Джем, те бяха избледнели, потънали в онова далечно място, където спомените са безмълвни.

Сега Джем беше смъртен. Щеше да остарее като Уил и също като него щеше да умре, и тя не бе сигурна дали е в състояние да го понесе.

И все пак…

„Огромен късмет е човек да срещне дори една голяма любов в живота. Ти си открила две.“

И ето че краката й се движеха, почти от само себе си. Тя се втурна в тълпата и се запровира между хората, като се извиняваше, останала без дъх, когато за малко не се спънеше в нечии крака или пък удареше някого с лакът. Не я беше грижа обаче. Тичаше с всички сили по моста, спирайки рязко едва когато стигна до края му, там, където тесни каменни стъпала се спускаха към водите на Темза.

Вземаше ги по две наведнъж, като едва не се подхлъзна на влажните камъни. В подножието им имаше малък бетонен пристан, обграден от железен парапет. Реката беше пълноводна и се плискаше в пролуките между метала, изпълвайки мястото с мирис на тиня и речна вода.

Джем стоеше до перилата, загледан във водата. Беше мушнал ръце дълбоко в джобовете си, раменете му бяха прегърбени, сякаш за да се предпази от силен вятър. Взираше се напред почти невиждащо и така съсредоточено, че явно не я чу да се приближава зад него. Тя го улови за ръкава и го обърна към себе си.

— Какво? — рече задъхано. — Какво се опитваше да ме попиташ, Джем?

Очите му се разшириха. Бузите му бяха пламнали, дали от тичането или от студа, Теса не бе сигурна. Гледаше я, сякаш тя бе някакво странно растение, избуяло най-неочаквано пред него.

— Теса… последвала си ме?

— Разбира се, че те последвах. Ти избяга по средата на изречението!

— Не беше кой знае колко добро изречение. — Той сведе очи към земята, а когато отново ги вдигна към нея, една усмивка, така позната, както и собствените й спомени, подръпваше крайчеца на устата му. И тогава той се завърна, един изгубен, но не и забравен спомен — усмивката на Джем открай време беше като лъчите на слънцето. — Никога не съм бил онзи, който го биваше с думите. Ако цигулката ми беше у мен, бих могъл да ти изсвиря онова, което исках да кажа.

— Опитай.

— Аз… дори не съм сигурен дали ще мога… Бях си подготвил шест-седем речи и май ги прехвърлях всичките.

Ръцете му бяха натъпкани дълбоко в джобовете на дънките. Теса се протегна и нежно го улови за китките.

— Е, мен ме бива с думите — рече тя. — Нека тогава аз те попитам.

Той извади ръце от джобовете си и я остави да обвие пръсти около китките му. Останаха така, Джем — загледан в нея изпод тъмната си коса, която речният вятър бе разпилял по лицето му. В нея все още имаше една-единствена сребърна нишка, която изпъкваше ярко сред черните кичури.

— Попита ме дали съм обичала друг, освен Уил — каза Теса. — Отговорът е „да“. Обичах теб. Винаги съм те обичала и винаги ще те обичам.

Чу как той си пое рязко дъх. Виждаше как пулсът му тупти под бледата кожа на врата му, по която все още личаха избеляващите руни на Братята.

— Казват, че не можеш да обичаш двама души едновременно с еднаква сила — продължи Теса. — И навярно за другите е така. Ала ти и Уил… вие не сте като някой друг — двама души, които биха ревнували един от друг или биха решили, че любовта ми към единия намалява тази към другия. Вие сляхте душите си, когато бяхте още деца. Не бих могла да обичам Уил толкова силно, ако не обичах и теб. И не бих могла да те обичам така, както те обичам, ако не бях обичала Уил, както го обичах.

Пръстите й обвиваха нежно китките му, точно под ръба на ръкавите. Да го докосва така… беше странно, но едновременно с това я изпълваше желание да го докосва още. Почти бе забравила колко много й липсва допирът на някого, когото обича.

Заповяда си да го пусне и пъхна ръка под яката на ризата си. Внимателно улови верижката около врата си и я повдигна, за да може той да види какво се поклаща на нея — нефритения медальон, който й беше подарил преди толкова много време.

„Когато двама души слеят душите си в едно, заедно те могат да разтрошат дори желязото и бетона.“

— Помниш ли, че ми го остави? Никога не съм го сваляла.

Джем затвори очи. Ресниците му почиваха върху бузите му, дълги и фини.

— През всичките тези години… — прошепна той и звукът, изтръгнал се от гърлото му, не беше гласът на момчето, което той бе някога, но тя все още го обичаше. — Носила си го през всички тези години? Нямах представа.

— Струваше ми се, че това би било товар за теб, докато беше Мълчалив брат. Боях се да не си помислиш, че след като го нося, очаквам нещо от теб. Нещо, което не можеш да ми дадеш.

Дълго време той не каза нищо. Теса чуваше тихия плисък на реката и далечния шум на трафика. Струваше й се, че може да чуе как облаците се движат по небето. Всеки нерв в тялото й крещеше, умоляваше го да каже нещо, но тя чакаше, докато израженията се сменяха по лицето му, преди най-сетне да проговори:

— Да бъдеш Мълчалив брат е като да виждаш всичко и едновременно с това — нищо. Виждах голямата карта на живота, разстлана пред себе си. Виждах теченията на света. И човешкият живот започна да ми прилича на театрално представление, което наблюдавах отстрани. Когато свалиха руните от мен, когато махнаха мантията на Братята от плещите ми, сякаш се пробудих от дълъг сън или пък стъклената стена, която ме бе обграждала до този миг, се строши. Усетих как всичко ме връхлетя, едновременно. Цялата човечност, която магиите на Братята ми бяха отнели. Имах толкова човечност, която се завърна в мен… Това е заради теб. Ако не беше ти, Теса, ако не бяха нашите срещи всяка година, които ми служеха като котва и пътеводна светлина, не мисля, че бих успял да се върна.

В тъмните му очи се беше появила светлина и сърцето на Теса запърха в гърдите й. През целия си живот бе обичала само двама мъже и никога не се бе надявала, че отново ще зърне лицето на когото и да било от тях.

— Ала ти го направи — прошепна тя. — И това е чудо. Помниш ли какво ти казах веднъж за чудесата?

При тези думи Джем се усмихна.

— Човек не бива да поставя чудесата под въпрос, нито пък да се оплаква, че не отговарят съвършено на неговите желания. Предполагам, че е така. Ще ми се да бях дошъл при теб по-рано. Ще ми се да бях онова момче, което обичаше преди толкова много време. Боя се, че годините са ме превърнали в друг човек.

Погледът на Теса обходи лицето му. В далечината чуваше бученето на автомобилите, но тук, на брега на реката, почти би могла да си представи, че отново е момиче, а въздухът е пълен с мъгла и пушек, и тракането на железницата…

— Годините промениха и мен — отвърна тя. — Станах майка и баба, видях как умират любими мои хора и на тяхно място се раждат други. Ти спомена теченията на света. Аз също ги видях. Ако все още бях момичето, което познаваше някога, никога не бих могла да изразя с думи какво изпитва сърцето ми с лекотата, с която го сторих току-що. Не бих могла да те помоля онова, което се каня да те помоля.

Джем вдигна ръка и докосна бузата й с длан. Теса видя надеждата, която бавно осветли лицето му.

— И какво е то?

— Ела с мен — рече тя. — Остани с мен. Бъди с мен. Виж всичко с мен. Пътувала съм по света и съм видяла много, ала все още има толкова непознати неща и не бих искала да ги видя с никого другиго повече, отколкото с теб. С теб бих отишла навсякъде, Джеймс Карстерс.

Палецът му се плъзна по извивката на скулата й и тя потрепери. Толкова отдавна никой не я бе гледал по този начин, сякаш бе най-прекрасното чудо на света. Знаеше, че и тя го гледа по същия начин.

— Струва ми се недействително — дрезгаво каза той. — Толкова дълго те обичах. Възможно ли е да е истина?

— Това е една от най-големите истини в живота ми — отвърна Теса. — Е, ще дойдеш ли с мен? Защото нямам търпение да споделя света с теб, Джем. Толкова много имаме да видим.

Не беше сигурна кой първи посегна към другия, знаеше само, че миг по-късно беше в обятията му, а той шептеше в косата й:

— Да, естествено, че да!

Потърси предпазливо устните й…

Теса почувства лекото му напрежение, товара на всички години, които бяха изминали от последната им целувка и тази. Вдигна ръка и като я сложи на тила му, го притегли към себе си, прошепвайки:

— „Bie zhao ji.“ — „Не се тревожи, не се тревожи.“ Целуна го по бузата, в ъгълчето на устните и най-сетне по устата. Допирът на устните им — страстен и великолепен и… О, ударите на сърцето му, вкусът на устата му, ритъмът на дъха му. Спомени замъглиха сетивата й — колко слаб бе той някога; усещането от лопатките на раменете му — остри като ножове под фините ленени ризи, които носеше тогава. Сега, когато го прегръщаше, усещаше твърди, здрави мускули, силния пулс на живота в тялото му, притиснато в нейното, мекия памук на пуловера му между пръстите й.

Теса си даваше сметка, че над малкото им кейче хората все още вървят по моста „Блекфрайърс“, че трафикът не спира и че минувачите вероятно ги зяпат, ала не я бе грижа. След като прекараш достатъчно години на този свят, научаваш кое е важно и кое — не. А това беше важно — Джем, забързаните удари на сърцето му, изяществото на нежните му ръце, плъзнали се, за да уловят лицето й, устните му — така меки до нейните, докато проследяваха очертанията им. Солидното му, топло, реално присъствие. За първи път от дълги години насам Теса почувства как сърцето й се разтваря и тя отново позна любовта не просто като спомен.

Не, последното, за което я беше грижа в този миг, бе дали хората зяпат момчето и момичето, които се целуваха край реката, докато Лондон, със своите квартали, кули, църкви, мостове и улици ги обгръщаше като спомена за далечен сън. И ако Темза, която течеше до тях, неотменна и сребърна на следобедната светлина, си спомняше една нощ много отдавна, когато ярката като шилинг луна, огряваше същото това момче и момиче, или пък камъните на моста „Блекфрайърс“, разпознали стъпките им, си помислиха: „Най-сетне Колелото направи пълен кръг“, те запазиха мълчание.

[1] Продължителни стратегически бомбардировки над Великобритания, които Луфтвафе, германските военновъздушни сили извършват в началото на Втората световна война. — Бел.прев. ↑

[2] Така са наричали Първата световна война, преди избухването на Втората световна. — Бел.прев. ↑

БЕЛЕЖКА ЗА АНГЛИЯ ОТ ВРЕМЕТО НА ТЕСА

Също както в „Ангел с часовников механизъм“ и „Принц с часовников механизъм“, така и в „Принцеса с часовников механизъм“ Лондон и Уелс са — доколкото съм успяла да го постигна — смесица от реалното и измисленото, от общоизвестното и позабравеното. Домът на семейство Лайтууд в Чезуик е основан на „Чезуик Хаус“, който все още може да посетите. Що се отнася до къщата на номер 16 на „Чейни Уок“, където живее Улси Скот, по това време там са живеели Алджернон Чарлз Суинбърн, Данте Гейбриъл Росети и Джордж Мередит, които я наемали заедно. Също като Улси и те са били част от Естетическото движение, макар че за разлика от него, никой от тях не е бил (или не е било доказано, че е бил) върколак. „Сребърните стаи“ са основани на скандалните „Стаи Аргайл“.

Що се отнася до шеметната езда на Уил от Лондон до Уелс, задължена съм на Клеъри Букър, която ми помогна да съставя плана на пътя му, да намеря странноприемници, в които Уил би отседнал и да предположа какво би било времето. Доколкото беше възможно, опитах да се придържам към пътища и странноприемници, които наистина са съществували. Пътят между Шрусбъри и Уелшпул днес е магистрала А458. Самата аз посетих Кадер Идрис и я изкачих, посетих Долгелай и Тал-ъ-Лин, видях и Лин Кау, макар че не скочих в него, за да видя къде ще ме отведе.

Мостът „Блекфрайърс“, разбира се, съществува и днес. Описанието ми в епилога е възможно най-близо до собственото ми впечатление от него. „Адските устройства“ започнаха с една фантазия за Джем и Теса на моста „Блекфрайърс“ и мисля, че е подобаващо, че завършват именно там.

БЛАГОДАРНОСТИ

Специални благодарности на Синди и Маргарет Пон за помощта с китайския; на Клеъри Букър за плана на пътуването на Уил от Лондон до Кадер Идрис; на Емили-Джо Томас за помощта с уелския на Уил и Сесили; на Аспазия Диафа, Патрик Олтман и Уейн Милър за помощта с латинския и древногръцкия. Благодаря на Мориц Уайст задето сканира целия ръкопис, така че да може да бъде доставен по време на урагана Санди.

Сърдечни благодарности за подкрепата на майка ми и баща ми, както и тази на Джим Хил и Кейт Конър; Нао, Тим, Дейвид и Бен; Мелани, Джонатан и Хелън Луис; Флорънс и Джойс. На онези, които прочетоха, посочиха и разкритикуваха анахронизмите: Сара Смит, Делия Шърман, Холи Блек, Кели Линк, Елън Кушнър, Клеъри Букър — хиляди благодарности. Благодаря и на онези, чиито усмихнати лица и саркастични забележки ми помагаха да продължа напред: Елка Клоук, Холи Блек, Робин Васерман, Емили Хук, Морийн Джонсън, Либа Брей и Сара Рийз Бренън. Вечна благодарност дължа и на своя агент, Ръсел Гален; на редакторката си, Карън Войтила и на екипа в „Саймън енд Шустър“, както и на „Уокър Букс“, задето направиха всичко това възможно. И накрая, благодаря на Джош, който ми носеше чай и котки, докато работех.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Пролог

1. Ужасяваща врява

2. Победител-червей

3. Последният час

4. Трезв и обзет от страст

5. Раздвоено сърце

6. И нека мракът

7. Посмяла ли бих да мечтая

8. Пламък, изтъкан от пламък

9. Изкован или излят от метал

10. Като вода върху пясък

11. Боязън от нощта

12. Призраци на пътя

13. Умът си има планини

14. Парабатаи

15. Звезди, гасете своя огън

16. Принцът с часовников механизъм

17. По-висше благородство от добро сърце

18. Ала само за това

19. Ще легнем и ще изгорим

20. Адските устройства

21. Горящо злато

22. Последната тръба

23. По-силни от злото

24. Мярката на любовта

Епилог

Бележка за Англия от времето на Теса

Благодарности

Заслуги