МИШЕЛ УЕЛБЕК

КАРТА И ТЕРИТОРИЯ

Превод от френски: Красимир Петров, 2012

chitanka.info

Светът от мен е отегчен,

ала и аз от него, Боже.

Шарл д’Орлеан

ЧАСТ ПЪРВА

I

Джеф Куунс току-що се беше надигнал от мястото си с протегнати напред ръце в порив на въодушевление. Седналият срещу него на небрежно застлано с копринена покривка бяло кожено канапе Деймиън Хърст сякаш се канеше да възрази нещо: беше леко прегърбен, със сърдито изражение на червендалестото лице. Двамата бяха с черни костюми — този на Куунс на дискретни райета, — с бели ризи и черни вратовръзки. Върху ниската масичка помежду им имаше купа със захаросани плодове, на която никой от тях не обръщаше каквото и да било внимание; Хърст пиеше светла бира „Будвайзер“.

Отвъд широкия прозорец като някакви вавилонски градежи се трупаха чак до хоризонта грамадните многоъгълници на високите сгради; нощта беше ясна, въздухът необикновено прозрачен. Сякаш се намираха в Катар или в Дубай; впрочем стаята беше обзаведена по подражание на рекламно изображение на хотел „Емирати“ в Абу Даби, взето от луксозен германски проспект.

Челото на Джеф Куунс леко лъщеше; Жед прокара по него четката и отстъпи три крачки назад. С Куунс определено нямаше да е лесно. Като цяло Хърст беше далеч по-понятен: би могъл да го представи като груб, циничен, от типа „майната ви, парите са си мои“, или пък като художник бунтар (макар и богат); най-сетне лицето му беше типично по английски масивно и сангвинично като на заклет привърженик на „Арсенал“. Общо взето, у него бяха налице различни възможни гледни точки, които би могъл да съчетае в цялостен, представителен портрет, например на характерен за своето поколение британски художник. У Куунс обаче имаше някаква двойственост, някакво непреодолимо противоречие между присъщата на търговския представител хитрост и екзалтацията на аскета. От три седмици Жед напразно се опитваше да улови изражението на Куунс, докато той се надига възторжено с протегнати напред ръце, сякаш в опит да убеди Хърст, но то беше все едно да рисуваш портрет на мормон, автор на порнографски романи.

Разполагаше със снимки, на които Куунс е сам или в компанията на Роман Абрамович, Мадона, Барак Обама, Боно, Уорън Бъфет, Бил Гейтс… Никоя от тях не бе успяла да изрази дори в най-малка степен личността на Куунс, да проникне отвъд външността на продавач на открити шевролети, която той си бе избрал за пред света, и това дразнеше Жед. Впрочем фотографите открай време го дразнеха, особено големите фотографи с тяхната претенция, че разкриват истината за своите модели; не разкриваха нищо, а просто заставаха пред вас и включваха моторчето на апарата, за да направят стотина случайни снимки, а след това избираха най-малко скапаната от тях. Така постъпваха без изключение всички така наречени големи фотографи, някои от които Жед познаваше лично и изпитваше към тях единствено презрение, като смяташе, че са способни на творчество не повече от кой да е автомат за моментални снимки.

На няколко крачки зад него, откъм кухнята, се чу как котлето на отоплението изщрака няколко пъти последователно. Той замръзна на мястото си. Вече беше настъпил 15 декември.

II

Преди година, приблизително по същото време, котлето беше изщракало по същия начин и накрая окончателно беше спряло да работи. Само след няколко часа температурата в ателието беше спаднала до 3°С. Успял бе да поспи малко или по-скоро да подремне на пресекулки. Към шест сутринта бе източил последните литри топла вода, за да направи криво-ляво тоалета си, после си бе приготвил кафе и бе зачакал техника от „ВиК услуги всякакви“, откъдето бяха обещали да изпратят човек рано сутринта.

На своя уебсайт „ВиК услуги всякакви“ твърдяха, че имат амбицията „да вкарат ВиК услугите в третото хилядолетие“; като начало обаче биха могли да изпълняват уговорките си с клиентите, промърмори към единайсет часа Жед, докато сновеше из ателието в напразен опит да се постопли. По онова време работеше върху портрет на своя баща, който трябваше да носи названието „Архитект Жан-Пиер Мартен напуска създадената от него фирма“; поради ниската температура последният слой положени бои неизбежно щеше да съхне по-бавно. Както всяка година, беше приел поканата на баща си да прекарат заедно Бъдни вечер и се надяваше да приключи през оставащите две седмици, но ако водопроводчикът не дойдеше навреме, вероятно нямаше да успее. Всъщност това не беше чак толкова важно, защото не смяташе да подарява портрета на баща си, а само да му го покаже, защо тогава изведнъж започна да му придава такова значение? Явно в този момент беше крайно изнервен, прекалено много работеше, започнал беше едновременно шест платна и от няколко месеца насам изобщо не се беше спрял, което никак не беше разумно.

Към три следобед реши отново да се обади на „ВиК услуги всякакви“; непрекъснато даваше заето. Успя да се свърже едва към пет; служителката за връзка с клиентите се оправда, че с настъпването на студовете са претрупани с поръчки, но обеща на следващата сутрин на всяка цена да изпрати човек. Жед затвори, след което запази стая в хотел „Меркюр“ на булевард „Огюст Бланки“.

На другия ден отново чака през целия ден човек от „ВиК услуги всякакви“, но също така от „ВиК чиста работа“, към които междувременно се беше обърнал. От „ВиК чиста работа“ пък твърдяха, че са съхранили традициите на „някогашните майстори“, но и те не бяха в състояние да спазват уговорките с клиентите…

На портрета, който Жед довършваше, баща му беше изобразен прав върху подиум, заобиколен от петдесетината служители на фирмата, с вдигната чаша в ръка и болезнена усмивка. Прощалният коктейл беше организиран в работната зала на архитектите, просторно помещение с бели стени, двайсет на трийсет метра, осветено от широки прозорци, където редом с работните места с компютри имаше стативи с триизмерни макети на текущите проекти. Повечето служители бяха млади, с вид на нърдове[1] — специалистите по 3D моделиране. В подножието на подиума, близо до баща му, стояха трима около четирийсетгодишни архитекти. Изражението им беше заел от малко известна картина на Лоренцо Лото, като всеки от тях грижливо отбягваше погледа на другите двама и се стараеше да улови погледа на баща му; веднага ставаше ясно колко силно всеки се надява да го наследи начело на фирмата. Баща му обаче беше вперил поглед високо над главите на присъстващите и в него се четеше желание за сетен път да събере около себе си своите хора, умерено упование в бъдещето, но преди всичко дълбока печал. Печал поради това, че напуска фирмата, на която беше отдал всичките си сили, печал пред невъзвратимото: с една дума, имаше вид на свършен човек.

В средата на следобеда напразно опита десетина пъти да се свърже с „Викай ВиК“, които като музика за изчакване пускаха „Скайрок“, докато от „ВиК чиста работа“ използваха предаването „Смях и песни“.

Към пет часа се прибра в хотел „Меркюр“. В страничната алея неколцина от БПА[2] бяха запалили огън.

Следващите дни протекоха почти по същия начин, той непрестанно звънеше на фирми за ВиК услуги, непрестанно го пренасочваха към музика за изчакване, чакаше, зъзнейки във все по-студеното ателие, край портрета, който така и не искаше да изсъхне.

На 24 декември сутринта се очерта решение в лицето на занаятчия хърватин, който живееше недалеч, на авеню „Стефен-Пеншон“ — Жед беше попаднал на него съвсем случайно на връщане от хотел „Меркюр“. Бил на разположение, да, още сега. Беше нисък, чернокос, блед, с тънки правилни черти и мустачки „бел епок“; Всъщност донякъде приличаше на Жед, без мустачките.

Още щом влезе в апартамента, той прегледа котлето, разглоби командното табло и дълго опипва с тънките си пръсти сложната плетеница от тръби. Спомена за някакви вентили и сифони. Като цяло имаше вид на препатил човек, който познава живота.

След продължил четвърт час оглед диагнозата му беше следната: можел да го поправи, ами да, бил в състояние да пристъпи към нещо като ремонт, щяло да излезе петдесет евро, не повече. Всъщност обаче ставало въпрос за временно решение, за няколко месеца или в най-добрия случай за няколко години, но не можел да гарантира в дългосрочен план; като цяло струвало му се нечестно да се обзаложи за бъдещето на това котле в дългосрочен план.

Жед въздъхна, после призна, че очаквал нещо подобно. Добре помнеше деня, когато преди девет години взе решение да купи този апартамент; не беше забравил как ниският, набит и самодоволен брокер хвалеше изключителното осветление, без да крие нуждата от известно „освежаване“. Тогава си беше казал, че човек като него би могъл да бъде само брокер на недвижими имоти или гинеколог.

Набитият брокер първоначално беше просто приветлив, но направо изпадна в лирично настроение, когато научи, че Жед е художник. Възкликна, че за пръв път му се удавал случай да продаде ателие на художник на художник! За момент Жед се изплаши да не би той да започне да брани истинските художници срещу разни празноглавци и еснафи, които само вдигат цените на ателиетата и по този начин ги правят недостъпни за художниците, но какво да се прави, не мога да се боря с реалностите на пазара, нали така; слава Богу, това не се случи и набитият брокер направо му предложи да смъкне цената с 10%, което вероятно вече беше решил да стори, за да приключи сделката без много пазарлъци.

Както можеше да се очаква, „ателието“ представляваше таван с остъклен покрив, действително доста добре осветен, и няколко мрачни сервизни помещения, които едва задоволяваха скромните хигиенни нужди на човек като Жед. А и гледката наистина беше разкошна: оттатък площад „Алп“ погледът стигаше чак до булевард „Венсан Ориол“ и до надземното метро, а в далечината се открояваха масивните правоъгълници на сградите, издигнати през седемдесетте години в абсолютен контраст с естетически издържания парижки пейзаж, които според Жед в архитектурно отношение бяха далеч за предпочитане пред типичното строителство в Париж.

Хърватинът приключи ремонта и прибра петдесетте евро. Не предложи фактура, но и Жед не очакваше подобно нещо. Тъкмо го беше изпратил, когато онзи отново почука тихо на вратата. Жед открехна.

— Всъщност, господине, исках само да ви пожелая честита Коледа. Честита Коледа!

— Вярно — отвърна смутено Жед. — Честита Коледа и на вас.

Едва тогава се сети, че трудно ще намери такси. Както можеше да се очаква, от фирмата „Пълна газ“ направо отказаха да го откарат до Ренси, а от „Спийдтакс“ приеха да го оставят на гарата, в краен случай пред кметството, но в никакъв случай близо до квартала „Сигал“. „От съображения за сигурност, господине…“, добави служителят с лек укор в гласа. „Обслужваме само сигурните райони, господине“, отбеляза на свой ред безстрастно и назидателно дежурният от „Коли Фернан Гарсен“. Постепенно започна да изпитва вина за това, че желае да прекара Бъдни вечер в един толкова неподходящ район като квартала „Сигал“, и както всяка година упрекна баща си, че упорито отказва да напусне голямата къща с градина, която в резултат от движението на населението постепенно се бе озовала в центъра на една все по-опасна зона, напоследък попаднала под пълния контрол на гангстерските банди.

Най-напред се беше наложило да укрепят стената към вътрешния двор, после да добавят решетка с високо напрежение, а накрая инсталираха и видеокамери, свързани с полицейския участък, само и само баща му да може спокойно да се шляе самотен в дванайсетте стаи, където никой друг не стъпваше, с изключение на Жед — веднъж годишно на Бъдни вечер. Кварталните магазини отдавна бяха изчезнали от околността и беше направо невъзможно човек да излезе пеша из околните улици; не бяха редки дори случаите на нападения срещу коли по светофарите. От кметството в Ренси му бяха изпратили домашна помощница — заядлива и дори злобна сенегалка на име Фати, която го беше намразила от самото начало, сменяше чаршафите му веднъж месечно и твърде вероятно го мамеше в сметките за покупките.

Така или иначе температурата в помещението постепенно започна да се повишава. Жед направи снимка на картината такава, каквато беше в момента, за да има какво да покаже на баща си. Свали панталона и пуловера, след което се настани по турски на пода, където спеше, и се уви с одеялото. Малко по малко забави дишането и се съсредоточи върху вълните, които преминаваха пред очите му в полумрака. Опита се да успокои мислите си; започна да се подготвя вътрешно според силите си за Бъдни вечер, която за пореден път щеше да прекара заедно с баща си.

Душевната подготовка даде резултат и вечерята премина гладко и дори донякъде сърдечно; той отдавна се беше отказал да разчита на нещо повече.

На другата сутрин, към седем часа, с надеждата, че и гангстерите са карали Бъдни Вечер, Жед се отправи пеша към гарата в Ренси и без произшествия стигна до „Гар дьо л’Ест“.

[1] Нърд (англ. nerd) — високоинтелигентен специалист, обикновено в областта на точните науки, обсебен от работата си и с ограничени до минимум социални контакти. Думата съдържа отрицателен нюанс. — Б.пр. ↑

[2] От SDF (Sans Domicile Fixe) — без постоянен адрес (БПА). Това е официалното название на бездомниците във Франция. — Б.пр. ↑

III

След ремонта отоплението бе издържало една година и това беше първият признак на слабост от негова страна. Картината „Архитект Жан-Пиер Мартен напуска създадената от него фирма“ отдавна беше завършена и прибрана в склада на галериста на Жед в очакване на самостоятелната изложба, чието организиране все се бавеше. Самият Жан-Пиер Мартен — за огромна изненада на сина му, който отдавна се беше отказал да говори с него по въпроса — най-после се беше решил да напусне къщата в Ренси и да се настани в старчески дом с медицинско обслужване в Булон. Този път ежегодната им вечеря заедно трябваше да се състои в една бирария на авеню „Боске“, чието название беше „При папа“. Жед я беше открил в справочника „Парископ“, където в рекламата се изтъкваше качество на обслужването в духа на някогашната традиция и общо взето действителността отговаряше на обещаното. Полупразният салон беше украсен с изображения на Дядо Коледа и окичени с гирлянди елхи, посетителите бяха възрастни и дори стари хора, които седяха край масите на малки групи, заети да дъвчат добросъвестно и едва ли не ожесточено традиционните ястия. Имаше месо от дива свиня, от прасенце сукалче, от пуйка; за десерт заведението, естествено, предлагаше коледно пънче по стара рецепта, а любезните и дискретни сервитьори действаха безшумно като в отделение за тежки изгаряния. Жед се улавяше, че през повечето време говори глупости, но си беше дал сметка, че ще стане точно така, още когато покани баща си на тази вечеря. Този безстрастен, сериозен мъж с дълго сурово лице никога не беше проявявал склонност към кулинарните наслади и в редките случаи, когато се бе налагало да обядват заедно, баща му беше избирал неизменно все същия суши ресторант недалеч от работното място. Твърде сантиментално и претенциозно беше от страна на Жед да се опитва да постигне онази задушевност около трапезата, която баща му отдавна беше забравил, а вероятно изобщо не познаваше, тъй като покойната му съпруга мразеше да готви. Но нима можеше другояче, нали все пак беше Коледа? Баща му открай време проявяваше безразличие към облеклото, а сега четеше все по-малко и изглежда вече почти от нищо не се интересуваше. По думите на директорката на старческия дом той „разумно се вписвал“ в обстановката, което по всяка вероятност означаваше, че почти не разговаря с околните. В момента беше зает да дъвче старателно месото от прасенце сукалче с изражение, все едно че дъвче гума и нямаше никакво намерение да нарушава проточилото се мълчание, а Жед трескаво (не биваше да пие гевюрцтраминер със стридите, беше си дал сметка за това веднага след като направи поръчката, защото бялото вино винаги му размътваше главата) и отчаяно се опитваше да открие нещо, което би могло да послужи като тема за разговор. Ако беше женен, ако имаше приятелка, въобще каква да е жена, всичко щеше да бъде съвсем различно — жените далеч по-добре от мъжете се оправят със семейните връзки, поначало това си е техен специалитет, дори да нямат деца, присъствието им крие потенциал в това отношение и може да бъде тема за разговор, а както е известно, старците се интересуват от внуци, свързват ги с природните цикли или с нещо друго, но така или иначе те пораждат в главите им някакви емоции, известно е, че синът е смърт за бащата, но внукът е гаранция за възраждане или за реванш, а това е напълно достатъчно да запълни поне една вечеря срещу Коледа. Понякога Жед си мислеше, че не би било зле да си осигури ескорт за тези вечери срещу Коледа, да измисли някаква невинна история, достатъчно би било да инструктира момичето два часа предварително, баща му не се интересуваше особено от подробности за живота на другите, което впрочем важи за мъжете въобще.

В романоезичните страни политиката е напълно достатъчна да задоволи нуждите на един разговор между мъжки индивиди на средна и над средна възраст; ниските класи понякога я заместват със спорта. При хората, изпаднали под влиянието на англосаксонските ценности, на мястото на политиката идват икономиката и финансите; допълваща роля може да играе литературата. В случая обаче нито Жед, нито баща му се интересуваха от икономика, а още по-малко от политика. Жан-Пиер Мартен като цяло одобряваше начина, по който се управлява страната, а синът му нямаше особено мнение по въпроса; все пак, като минаваха от министерство на министерство, успяха да стигнат до момента, когато им сервираха сирената.

Докато опитваха сирената, бащата на Жед се пооживи и заразпитва сина си какви са художествените му проекти. За нещастие този път имаше опасност Жед да стане причина за зацикляне на разговора, защото беше изпуснал нишката в работата над последната си картина „Деймиън Хърст и Джеф Куунс си поделят пазара на изкуството“, тъпчеше на място, от година-две някаква сила го носеше и той беше пред прага на пълно изтощение, на пълно изчерпване, но за какво да споделя това с баща си, който не би могъл с нищо да му помогне, впрочем никой не би могъл да му помогне, при подобно признание хората биха могли в най-добрия случай да проявят леко съчувствие, в крайна сметка връзките между хората не струват кой знае колко.

— Подготвям самостоятелна изложба за пролетта — заяви все пак той. — Работата се проточи малко. Моят галерист Франц търси писател за подготовката на каталога. Има намерение да покани Уелбек.

— Мишел Уелбек ли?

— Познаваш ли го? — запита учудено Жед. Никога не си беше представял, че баща му може да се интересува от каквато и да било културна продукция.

— В старческия дом има малка библиотека; прочетох два негови романа. Добър автор е, струва ми се. Приятен е за четене, има точен поглед върху обществото. Получи ли отговор от него?

— Още не…

Сега мислите на Жед потекоха по-бързо. След като такъв закостенял и отчаяно до смърт вкопчен в рутината човек, който безвъзвратно е поел по мрачната пътека, по Алеята на сенките към смъртта, какъвто бе баща му, е забелязал съществуването на Уелбек, това означаваше, че у този автор действително има нещо. Спомни си, че е забравил да се свърже с Уелбек по електронната поща, макар че Франц му бе напомнял няколко пъти. При това нямаше време. Предвид датите, когато се откриваха „Арт Базел“ и „Фрийз Арт Феър“, изложбата трябваше да се организира през април или в краен случай през май, а трудно биха могли да накарат Уелбек да напише текста към каталога само за две седмици, все пак той беше известен писател, дори световноизвестен, поне според Франц.

Оживлението на баща му беше отминало, той дъвчеше парчето „сеннектер“ със същото безразличие, както преди това свинското. Без съмнение хората от чисто съчувствие смятат, че възрастните са чревоугодници, защото по този начин се опитват да си внушат, че им е останало поне това удоволствие, докато в действителност вкусовите усещания гаснат безвъзвратно, както всички останали. Остават само храносмилателните проблеми и ракът на простатата.

На няколко метра вляво от тях три жени около осемдесетте съзерцаваха купите с плодова салата — може би в памет на починалите си съпрузи. Една от тях протегна ръка към чашата с шампанско, сетне я отпусна на масата; гърдите й мъчително се повдигаха. След няколко секунди поднови опита, ръката й трепереше ужасно, лицето й се беше свило от усилието, което полагаше. Жед понечи да й помогне, но намесата му би била напълно неуместна. Дори сервитьорът, застанал на няколко метра встрани, следеше загрижено действията й, но също смяташе, че не е време да се намесва; тази жена вече беше в пряк досег с Бога. Вероятно беше по-близо до деветдесетте, отколкото до осемдесетте.

За да бъде всичко както му е редът, накрая им поднесоха и десерта. Бащата на Жед с примирение се захвана с традиционното коледно пънче. Сега вече срещата им отиваше към края си. Странно протичаше времето, когато бяха заедно: те почти не си говореха и мълчанието на тяхната маса би трябвало да изглежда непреодолимо тягостно, а сякаш секундите и дори минутите летяха с мълниеносна бързина. Половин час по-късно, без нито една определена мисъл да е споходила ума му, Жед придружи баща си до пиацата за таксита. Беше само десет вечерта, но Жед знаеше, че останалите обитатели на старческия дом ще смятат баща му за привилегирован само защото на Коледа е прекарал два-три часа с някого. Вече няколко пъти му бяха повтаряли: „Имате добър син…“. След постъпването си в старчески дом с медицинско обслужване бившият старейшина безвъзвратно се превръща в старец и положението му донякъде е като на дете в пансион. Понякога има свиждане и в такива случаи го спохожда щастието да открие света, да яде сладкиши „Пепито“ и да се запознае с клоуна Роналд Макдоналд. Най-често обаче това не се случва и той е обречен да броди покрай игрището за хандбал по асфалтирания двор на пансиона в очакване да получи свободата си и да отлети надалеч.

Когато се завърна в ателието, Жед установи, че отоплението все още работи, температурата беше нормална и дори беше горещо. Той се разсъблече, изтегна се върху матрака и веднага заспа с абсолютно празна глава.

IV

Посред нощ се стресна и се събуди, будилникът показваше 4 и 43. В помещението беше горещо, дори задушно. Събудил го беше шумът на котлето, но това не бяха обичайните прищраквания, а непрекъснато ниско, почти инфразвуково бучене. Отвори рязко прозореца на кухнята, чиито стъкла бяха покрити със скреж. Вътре нахлу леден въздух. Тишината на коледната нощ бе нарушавана от свинско грухтене, което се чуваше шест етажа по-долу. Вероятно в двора се бяха промъкнали клошари, които на сутринта щяха да се възползват от препълнените с останки от Бъдни вечер кофи за смет. Никой от обитателите нямаше да се осмели да се обади на полицията, не и навръх Коледа. Обикновено с това се заемаше наемателката от първия етаж — жена на около шейсет години с къносани коси и пуловер, съшит от яркоцветни парчета, за която Жед предполагаше, че е пенсионирана психоаналитичка. През последните дни обаче не я беше мяркал — вероятно беше заминала някъде на почивка, освен ако не се беше споминала скоропостижно. Клошарите сигурно щяха да останат в двора няколко дни и прозорците нямаше да могат да се отварят заради миризмата на изпражнения. Към обитателите на сградата те се отнасяха любезно и дори раболепно, но свадите помежду им бяха жестоки и най-често приключваха с писъци на агония в нощта, след което някой се обаждаше на Спешна помощ и откриваха на двора облян в кръв нещастник с наполовина изтръгнато ухо.

Жед се приближи до инсталацията, която беше замлъкнала, и плахо повдигна капака на командното табло; веднага се разнесе кратко бучене, сякаш машината се боеше от натрапници. Жълта лампичка мигаше непрекъснато и сигнализираше неизвестно какво. Бавно, милиметър по милиметър Жед завъртя регулатора наляво. Ако положението се влошеше, би могъл да се обади на хърватина, но дали той все още работеше? Нали беше споделил недвусмислено с Жед, че няма намерение да „мухлясва като водопроводчик“. Мечтата му била да „посъбере пари“ и да се завърне в Хърватия, по-точно на остров Хвар, където да открие фирма за скутери под наем. Впрочем една от последните поръчки на баща му преди пенсионирането беше за изграждането на престижен курортен комплекс в Стария град на остров Хвар, който беше на път да се превърне в предпочитана дестинация, миналата година човек би могъл да срещне там Шон Пен и Анджелина Джоли, и Жед изпита смътно, чисто човешко разочарование, че този човек ще изостави благородната професия на водопроводчика, за да дава под наем шумни и глупави машини на фрашкани с пари нищожества, обитаващи улица „Фезандри“.

„Но какво толкова има тук?“ — задаваше въпрос интернет порталът на остров Хвар, а след това предлагаше следния отговор: „Тук ще откриете поляни с лавандула, вековни маслинови дървета и лозя в единствена по рода си хармония, така че посетителят може да се докосне до природата, като отиде най-напред в малката коноба (механичка) «Хвар» вместо в най-луксозните ресторанти, да опита обикновеното вино вместо шампанско, да запее стара народна песен от острова и да забрави сивото ежедневие“. Сигурно това ще да е привлякло Шон Пен и Жед си представи как през октомври, след края на активния сезон, когато времето е все още топло, бившият водопроводчик седи кротко пред порция ризото с морски дарове, след което прояви разбиране и дори донякъде оправда неговия избор.

Неволно се приближи до платното „Деймиън Хърст и Джеф Куунс си поделят пазара на изкуството“, което все още стоеше на статива в средата на ателието, и почувства още по-остро вътрешното неудовлетворение. Усети, че е гладен, което не беше нормално след обилната вечеря в компанията на баща си, включваща ордьовър, сирене, десерт и всичко останало, но наистина беше гладен и му беше горещо, направо се задушаваше. Върна се в кухнята, отвори кутия канелони със сос и ги изяде един по един, съзерцавайки унило несполучливата си картина. На образа на Куунс липсваше лекота, ефирност — през ума му мина нелепата мисъл, че би трябвало да му нарисува криле като на бог Меркурий, защото в този си вид, с раирания костюм и търговската си усмивка, донякъде напомняше на Силвио Берлускони.

В класацията на „Артпрайс“ Куунс заемаше втора позиция сред най-богатите художници в света; от няколко години Хърст му бе отнел първото място, макар да беше с десет години по-млад. Самият Жед преди десетина години бе стигнал до петстотин осемдесет и трето място, но все пак беше седемнайсети сред французите. Впоследствие, според израза на коментаторите на колоездачната обиколка на Франция, се бе озовал на дъното на класирането, докато накрая окончателно бе отпаднал. Довърши кутията канелони и откри коняк на дъното на една бутилка. Включи халогенната лампа на максимума и я насочи към центъра на платното. Като си помисли човек, дори нощта не беше наред: липсваше й онази тържественост, онази тайнственост, която приписват на нощите над Арабския полуостров; трябваше да използва церулийско синьо, а не ултрамарин. Картината, върху която работеше, наистина беше отвратителна. Грабна макетния нож, избоде окото на Деймиън Хърст, с мъка разшири отвора — платното от плътно усукани ленени нишки беше много здраво. Хвана в ръка лепкавото платно и с един замах го раздра, при което стативът се люшна и се стовари на пода. Поуспокоен спря, погледна изцапаните си с боя длани, после допи коняка и скочи с двата крака едновременно върху картината, като продължи да я тъпче и размазва по пода, който стана плъзгав. Накрая изгуби равновесие и падна, удари силно темето си в рамката на статива, усети, че му се повдига и повърна. Веднага почувства облекчение, свежият нощен въздух волно галеше лицето му, притвори блажено очи; очевидно за него един цикъл беше приключил.

ЧАСТ ВТОРА

I

Жед нямаше никакъв спомен кога бе започнал да рисува. Вероятно всички деца рисуват малко или много, но той не познаваше деца и не беше сигурен дали наистина е така. Сега си спомняше със сигурност само, че бе започнал да рисува цветя — в тетрадки малък формат с цветни моливи.

Най-често в сряда следобед и понякога в неделя преживяваше мигове на екстаз в обляната от слънце градина, докато бавачката разговаряше по телефона с поредния си приятел. Ванеса беше осемнайсетгодишна, учеше икономика първа година в университета „Сен Дьони“/Вилтаньоз и дълго време остана единствен свидетел на първите му художествени опити. Харесваше рисунките му, споделяше това с него и беше искрена, макар на моменти да го поглеждаше озадачено. Обикновено момченцата рисуват кръвожадни чудовища, нацистки емблеми и изтребители (по-напредналите от тях — вагини и пениси), но много рядко цветя.

По онова време Жед изобщо нямаше представа (нито пък Ванеса), че в действителност цветята са ярко обагрени полови органи, които красят повърхността на земята и се отдават на сладострастието на насекомите. Насекомите, хората, а и другите животни изглежда преследват някаква цел, движенията им са бързи и целенасочени, докато цветята се къпят в светлината, прекрасни и неподвижни. Красотата на цветята е печална, защото те са крехки и предопределени да умрат, като, разбира се, всичко на Земята, но за тях това важи с особена сила, и както при животните мъртвите им тела са гротескна пародия на вида им приживе и също както животинската мърша вонят — това става ясно за всеки, който е преживял поне един цикъл на годишните времена и е видял гниещи цветя, Жед го беше разбрал на петгодишна възраст и може би дори по-рано, тъй като в парка край къщата в Ренси имаше много цветя, а също много дървета и люшканите им от вятъра клони вероятно са били първото нещо, което бе зърнал от детската количка, тикана от възрастна жена (майка му?), освен, разбира се, облаците и небето. Волята за живот у животните се проявява чрез бързи промени — овлажняване на отверстието, втвърдяване на члена и след това изхвърляне на семенна течност, но това той щеше да открие по-късно, на един балкон в Пор Гримо с помощта на Март Тайфер. Волята за живот у цветята се проявява чрез оформянето на ярки багри, които изпъстрят зеленикавото еднообразие на естествената гледка, както и общо взето прозрачното еднообразие на градския пейзаж, поне що се отнася до общините, които се грижат за цветни площи.

Вечер бащата на Жед се прибираше, наричаше се „Жан-Пиер“, така се обръщаха към него приятелите му. Жед пък му казваше „татко“. Беше добър баща, за такъв го смятаха неговите приятели и подчинените му; много кураж трябва на един вдовец, за да се грижи сам за детето си. През първите години Жан-Пиер беше добър баща, но напоследък недотам, плащаше все повече часове на бавачката, постоянно вечеряше извън дома (най-често с клиенти, понякога с подчинените си и все по-рядко с приятели, защото за него времето на приятелството отминаваше, преставаше да вярва, че човек може да има приятели, че подобна връзка може да има значение в живота, нито пък че е в състояние да промени съдбата му), прибираше се късно и дори не се опитваше да спи с бавачката, както постъпват повечето мъже; изслушваше нейния разказ за случилото се през деня, усмихваше се на сина си и й плащаше за определените часове. Беше глава на разпаднало се семейство и нямаше никакво намерение да го сглобява наново. Печелеше много пари: беше собственик и генерален директор на строителна фирма, специализирана в изграждането на почивни станции до ключ; имаше клиенти в Португалия, на Малдивите, в Санто Доминго.

Жед беше запазил тетрадките си от онова време с всички рисунки, които бавно и кротко избледняваха (хартията не беше особено качествена, нито пък моливите), можеха да оцелеят още две-три столетия; също както живите същества, и вещите имат продължителност на живота.

Вероятно от първите години на юношеството беше запазил картина, изпълнена с гваш, която беше нарекъл „Събиране на сено в Германия“ (твърде странно, защото Жед никога не беше ходил в Германия, още по-малко пък беше участвал в „събиране на сено“). На фона се виждаха заснежени планини, въпреки че светлината очевидно беше лятна; селяните товареха сеното с вили; впрегнатите в каручките магарета бяха гладко оцветени в ярки бои; красотата напомняше платно на Сезан или какво ли не още. В живописта красотата е второстепенен фактор, великите художници от миналото са смятани за такива, защото са успели да наложат едно последователно и същевременно новаторско виждане за света; това ще рече, че те винаги рисуват по един и същ начин, следват един и същ метод, прилагат същите техники, за да преобразят реалните предмети в предмети на живописта; освен това начинът, по който рисуват, не е бил използван никога преди. Радват се на особена почит, когато тяхното виждане за света се явява изчерпателно, приложимо върху всички съществуващи или въобразими предмети и ситуации. Такова е класическото гледище за живописта, която Жед има възможност да изучава в средното училище и която се основава върху понятието фигуративност — онази фигуративност, към която Жед някак необяснимо се завърна в продължение на няколко години от творческата си кариера и която още по-необяснимо му донесе богатство и слава.

Жед посвети живота си (поне професионалния, който твърде скоро се сля в едно с живота му като цяло) на изкуството, на производството на изображения на света, които при това изобщо не бяха предназначени за обитаване от хората. По силата на този факт той можеше да твори критически изображения — критически само до известна степен, защото общото движение на изкуството и на самото общество през младежките години на Жед беше насочено преди всичко към приемането на света, понякога възторжено, но най-често белязано от ирония. Баща му изобщо не разполагаше с подобна свобода на избора, той беше принуден да гради обитаеми конфигурации, лишени от каквато и да било ирония, в които хората трябваше да могат да живеят и да се отдават на удоволствия поне по време на годишната отпуска. Носеше отговорност при сериозна повреда в машината за обитаване — ако например паднеше асансьор или пък се задръстеха тоалетните. Не беше отговорен в случай на нашествие от страна на грубо, склонно към насилие население, излязло извън контрола на полицейски и всякакви други власти; отговорността му при земетресение пък беше ограничена в определени рамки.

Бащата на неговия баща беше фотограф, а произходът му се губеше в недотам лицеприятна социологическа тиня, застояла от незапомнени времена и съставена преди всичко от земеделски работници и бедни селяни. Какво ли беше накарало този едва изпълзял от мизерията човек да се захване със зараждащата се по онова време техника на фотографията? Нито Жед, нито пък баща му имаха каквато и да било представа, но така или иначе той беше първият от цяло едно поколение, преодоляло простото и неизменно социално възпроизводство. Беше изкарвал прехраната си с фотографиране най-често на сватби, понякога на първи причастия и на празници в селското училище по случай края на учебната година. Тъй като бе живял в затънтения и открай време обезлюден департамент Крьоз, така и не му се беше отдал случай да снима откриването на нови сгради или пък визити на политици от национален мащаб. Цял живот беше упражнявал един посредствен и нискодоходен занаят и затова фактът, че неговият син бе станал архитект, си беше сериозно издигане в обществото, дори без да се вземат предвид споходилите го впоследствие успехи като предприемач.

По времето, когато постъпи в Школата за изящни изкуства в Париж, Жед беше изоставил рисуването заради фотографията. Две години преди това беше открил на тавана в къщата на дядо си фотоапарат „Линхоф Мастер Техника Класик“, останал там още от времето, когато старецът бе излязъл в пенсия, но въпреки това все още в отлично състояние. Беше очарован от този допотопен, тежък и странен апарат, който при това беше изработен с изключителна прецизност. Постепенно се беше научил да регулира изображението, да борави с контраста, следвайки принципа на Шлаймпфлуг, и се бе заел да снима последователно всякакви фабрични изделия в заобикалящия го свят — дейност, на която бяха посветени почти изцяло художествените му търсения. Работеше в стаята си, най-често използвайки естествено осветление. Провесени във въздуха папки, пистолети и револвери, бележници, пълнители за копирна машина, вилици — нищо не оставаше встрани от енциклопедичната му амбиция да състави пълен каталог на изработени от човека предмети през индустриалната епоха.

Този маниакален и едва ли не безумен по своята грандиозност проект му спечели уважението на преподавателите, но така и не му позволи да се включи в някоя от групите, които се оформяха около него на основата на общи естетически амбиции или — далеч по-прозаично — на опита за колективно навлизане на пазара на изкуството. Въпреки това той установи приятелски, макар и недотам близки отношения с неколцина колеги, без да си дава сметка колко нетрайни ще се окажат те. Мина и през няколко любовни връзки, но нито една от тях не продължи дълго. Още на другия ден, след като получи дипломата, осъзна, че оттук нататък остава почти сам. В резултат от положения труд през последните шест години беше натрупал малко повече от единайсет хиляди снимки. Бяха събрани във формат TIFF плюс копие JPEG с по-ниска разделителна способност в един твърд диск с обем от 640 Go от модела „Уестърн Диждитал“ с тегло малко над 200 грама. Грижливо прибра фотоапарата с обективите (разполагаше с един „Роденщок Апо-Сиронар“ от 105 мм на 5,6 и един „Фуджинон“ от 180 мм също на 5,6), след което направи преглед на останалите си вещи. Имаше компютър, айпод, малко дрехи и няколко книги: общо взето не чак толкова голям багаж, който можеше да се побере в два куфара. В Париж времето беше хубаво. В стаята, която предстоеше да напусне, не се бе чувствал нещастен, но и не кой знае колко щастлив. Наемът му изтичаше след една седмица. Поколеба се дали да не излезе да се поразходи за последен път из квартала, да мине покрай брега на канала на Арсенала, но в крайна сметка се обади на баща си да му помогне при пренасянето.

Съжителството им в къщата в Ренси, възобновено след толкова години, всъщност за пръв път от детството на Жед насам, като се изключат няколкото ученически ваканции, се оказа едновременно спокойно и лишено от съдържание. Баща му продължаваше да работи много, по онова време все още нямаше никакво намерение да изпуска юздите на фирмата, рядко се прибираше преди девет и дори десет вечерта; тръшваше се изморен пред телевизора, а през това време Жед претопляше някое от готовите ястия, с които беше напълнил багажника на мерцедеса няколко седмици преди това от супермаркета „Карфур“ в Оне су Боа; стараеше се да внася известно разнообразие и равновесие и затова купуваше също сирене и плодове. Така или иначе баща му почти не обръщаше внимание какво яде; сменяше вяло каналите и в крайна сметка спираше на някой от многословните икономически дебати на новинарската телевизия LCI. Лягаше си почти веднага след вечеря; сутрин излизаше още преди Жед да е станал. Денем времето беше хубаво и почти винаги горещо. Жед се разхождаше сред дърветата в парка, сядаше под някоя голяма липа с философска книга в ръка, която най-често въобще не разтваряше. Мислите му се връщаха към редките спомени от детството; после се прибираше да гледа повторението на Обиколката на Франция. Харесваха му скучните едри планове от хеликоптера, следващ основната група, която бавно напредваше сред френските поля.

Ан, майката на Жед, произхождаше от дребнобуржоазно еврейско семейство — баща й беше квартален бижутер. На двайсет и пет годишна възраст се бе омъжила за Жан-Пиер Мартен, по онова време начинаещ архитект. Бракът им беше по любов и няколко години по-късно тя бе родила син, кръстен Жед на името на нейния чичо, когото тя много обичала. По-късно, в навечерието на седмия рожден ден на Жед, тя се бе самоубила, което Жед научи години по-късно от неволно подхвърлена реплика на баба му по бащина линия. По онова време тя е била на четирийсет години, а мъжът й на четирийсет и седем.

Жед почти не помнеше майка си и нейното самоубийство не би могло да бъде предмет на разговор по време на престоя му в Ренси, знаеше, че трябва да изчака баща му сам да зачекне темата, но с пълното съзнание, че това никога няма да се случи, защото той упорито щеше да я отбягва, както и всякакви други теми.

Имаше все пак един въпрос, който непременно трябваше да бъде изяснен, и баща му се зае с това един следобед, докато двамата гледаха индивидуалното бягане по часовник в Бордо, което в крайна сметка не внесе решителна промяна в крайното класиране. Седяха в библиотеката, определено най-изискано обзаведеното помещение в къщата, с дъбов паркет, обляно в мека светлина, нахлуваща през витражите, с мебели от английска кожа и лавици, заемащи четирите стени, побрали почти шест хиляди тома, предимно научна литература от деветнайсети век. Жан-Пиер Мартен бе купил къщата преди четирийсет години много изгодно от тогавашния собственик, който имаше спешна нужда от пари в брой, по онова време Ренси беше богат и елегантен квартал и той смяташе, че тук семейството му ще живее щастливо, във всеки случай къщата беше достатъчно голяма, за да побере многолюдно семейство, а също да дава подслон на приятелските компании, които често щяха да ги посещават, но впоследствие нищо от това не се осъществи.

В момента, когато на екрана се появи дежурната усмивка на Мишел Дрюкер, той изключи звука и се обърна към сина си.

— Значи смятащ занапред да се занимаваш с изкуство? — запита той и когато Жед отговори утвърдително, продължи: — Засега обаче не можеш да се издържаш сам.

Тук отговорът на Жед беше по-уклончив, защото за негова изненада миналата година го бяха потърсили две фотографски агенции. Първата беше специализирана във фотографирането на предмети и имаше клиенти от ранга на каталозите „КАМИФ“ и на веригата „Ла Редут“, а освен това изпълняваше поръчки на различни рекламни агенции. Втората беше специализирана в кулинарната фотография и списания като „Нотр Тан“ и „Фам Актюел“ редовно прибягваха до услугите й. Подобна работа не беше кой знае колко престижна, нито пък добре платена: една снимка на велосипед за пресечени терени или на огретен с кашкавал се продаваше далеч по-евтино от еквивалентна снимка на Кейт Мос или дори на Джордж Клуни; в замяна на това поръчките бяха редовни и носеха приличен доход, а това означаваше, че стига да искаше, Жед никога нямаше да остане съвсем без средства; освен това смяташе, че би трябвало да поддържа форма като фотограф в обикновения смисъл на думата. Работата му беше да доставя нормално експонирани плаки с висока дефиниция, които след това агенцията сканираше и променяше по свое усмотрение; предпочиташе да не прибягва до ретуш, обичаен за снимките с търговска или рекламна цел, затова клишетата му бяха технически съвършени, но неутрални.

— Радвам се, че си самостоятелен — отвърна баща му. — През моя живот познавах неколцина, които искаха да станат художници и бяха на издръжка на родителите си: нито един от тях не успя да пробие. Странно, би могло да се помисли, че вътрешната потребност да се изразиш, да оставиш следа на този свят е могъща сила, но очевидно не е достатъчна. Най-добрият стимул, който неумолимо кара хората да надминат себе си, е обикновената нужда от пари.

— Все пак ще ти помогна да купиш апартамент в Париж — продължи той. — Ще трябва да уговаряш срещи, да си създадеш връзки. Освен това подобна покупка си е инвестиция, в момента пазарът на недвижими имоти е в застой.

На екрана на телевизора вече се бе появил някакъв комик, чието име Жед беше на път да си спомни. После показаха в едър план ухилената, самодоволна физиономия на Мишел Дрюкер. Внезапно Жед се сети, че вероятно баща му просто иска да бъде сам; двамата така и не бяха успели да възстановят предишната близост помежду си.

Две седмици по-късно Жед купи апартамента на булевард „Опитал“ в северната част на XIII район, който обитаваше до ден-днешен. Повечето съседни улици носеха имена на художници — Рубенс, Вато, Веронезе, Филип дьо Шампан, което в края на краищата можеше да се смята за престижно. От практична гледна точка в близост се намираха новите галерии, изникнали напоследък в близост до библиотека „Франсоа Митеран“. Не се беше наложило да се пазари кой знае колко за цената, но все пак предварително се бе осведомил за пазара на недвижими имоти, който навсякъде из Франция се намираше в криза, особено в градовете, където въпреки обезценяването голям брой жилища стояха празни поради липса на купувачи.

II

В паметта на Жед не се бе съхранила почти никаква следа от образа на майка му, но той, разбира се, я беше виждал на снимки. Беше хубава жена с бледо лице и дълги черни коси, а на някои фотографии беше направо красива; напомняше донякъде портрета на Агата фон Астигвелт, съхраняван в Дижонския музей. Рядко се бе усмихвала пред обектива, но и тогава зад усмивката й се таеше някаква тревога. Естествено, подобно впечатление се усилваше от мисълта за нейното самоубийство, но дори да се абстрахираше човек от този факт, у нея все пак оставаше нещо нереално или във всеки случай извън времето; съвсем на място би изглеждала на картина от Средновековието или от Ранния ренесанс и напротив, толкова по-неправдоподобна беше мисълта, че е била момиче през шейсетте години на миналия век, имала е транзистор и е ходела на рок концерти.

През първите години след смъртта й бащата на Жед се бе опитвал да следи работата му в училище, да планира прекарването на почивните дни в „Макдоналдс“ или в музея. Впоследствие фирмата му неизбежно беше разширила дейността си; първият, договор за изграждането на почивни станции до ключ се бе увенчал с пълен успех. При изпълнението на проекта бяха спазени не само предварително предвидените срокове и клаузи — което само по себе си се случваше относително рядко, — но с единодушно одобрение бе посрещнато умелото вписване в терена и грижата за опазването на околната среда; в местния печат и в специализираните издания по архитектура от национален мащаб се бяха появили хвалебствени статии, като би трябвало да се отбележи, че в своята притурка „Стил“ вестник „Либерасион“ му посвети цяла страница. Там пишеше, че авторът на проекта е съумял да се доближи до „същината на жилището от средиземноморски тип“. По собствените му думи обаче той просто бе подредил различни по размери матовобели кубове по образеца на традиционните марокански постройки и ги бе отделил едни от други с масиви от розов лавър. Така или иначе, след този първи успех бяха започнали да валят поръчки и баща му все по-често пътуваше в чужбина. Когато Жед се записа в осми клас, той най-после реши да го настани в пансион.

Изборът му падна върху йезуитския колеж „Рюмили“ в департамента Оаз. Беше частно учебно заведение, но не от онези, които са достъпни единствено за елита, тъй като таксите бяха умерени, обучението не се водеше на два езика и спортното оборудване беше в рамките на нормалното. Възпитаниците не бяха от богаташки семейства, а по-скоро от консервативните среди на старата буржоазия (мнозина от родителите бяха военни или дипломати), които все пак не изповядваха католически интегризъм, тъй като повечето деца бяха изпратени в пансиона след труден развод на родителите.

Макар строги и грозновати на вид, сградите предлагаха приемливи удобства — стая за двама при долните класове и самостоятелни стаи за учениците от десети клас нагоре, но основното предимство на учебното заведение беше индивидуалният педагогически подход към всеки от обучаемите и действително успеваемостта на зрелостните изпити още от основаването редовно беше над 95%.

Именно между тези стени и в продължителни разходки под мрачните алеи под боровете в парка предстоеше да премине белязаното от учение и печал юношество на Жед. Той не се оплакваше от съдбата си и не си представяше друга. Свадите между учениците стигаха понякога до насилие, мнозина бяха подлагани на крайно жестоки унижения и дребничкият и слабоват Жед едва ли би могъл да се зашити, но за щастие сред съучениците му се бе разнесла мълвата, че е сирак, на всичко отгоре лишен от майка, и това непознато за тях страдание ги караше да проявяват въздържаност; около него сякаш витаеше ореол от страхопочитание. Нямаше близък приятел и не диреше близостта на другите. Прекарваше следобедите в библиотеката, в резултат на което след зрелостния изпит вече притежаваше широки познания за литературното наследство на човечеството, необичайни за младежите от неговото поколение. Беше чел Платон, Есхил и Софокъл, а редом с тях Расин, Молиер и Юго; познаваше Балзак, Дикенс, Флобер, немските романтици и руските романисти. Още по-удивително беше, че имаше задълбочена представа за основните догми на католицизма, оставили дълбока следа в западната култура, докато съвременниците му знаеха повече за подвизите на Спайдерман, отколкото за житието на Исус.

Впечатлението за една донякъде отживяла времето си сериозност, което оставяше у околните, вероятно бе направило впечатление на преподавателите, които обсъждаха приемането му в Школата за изящни изкуства; за тях беше очевидно, че имат работа с оригинален, ерудиран, добросъвестен и по всяка вероятност трудолюбив кандидат. Представената от него разработка, озаглавена „Триста снимки на железни предмети“, свидетелстваше за удивителна естетическа зрялост. За да избегне блясъка на металните повърхности и заплашителния характер на формите, Жед беше използвал неутрално осветление с омекотен контраст, а за фон сиво кадифе с ненатрапващ се оттенък. В резултат гайките, болтовете и раздвижните ключове изглеждаха като излъчващи мек блясък скъпоценности.

От друга страна обаче, изпитваше голяма трудност (и така си остана за цял живот) при съставянето на текста към фотосите. След различни опити за аргументация на избрания сюжет той се спря на чистата фактология, споменавайки единствено, че железните предмети са обикновено серийно производство, изпълнени от стомана с точност 1/10 от милиметъра. С по-прецизна изработка бяха частите от качествени фотоапарати или двигатели за формула 1, изпълнени от алуминий или леки сплави с точност 1/100 от милиметъра. Най-сетне за изработката на детайли от прецизни механизми като часовници или зъбна хирургия бе използван титан; в тези случаи толерансът беше от порядъка на един микрон. В края Жед неочаквано и някак импровизирано стигаше до заключението, че историята на човечеството до голяма степен може да бъде сведена до овладяването на металите, тъй като ерата на полимерите и пластмасите едва сега започваше и според него все още не бе успяла да внесе промяна в мисленето на хората.

Историците на изкуството, далеч по-вещи в областта на езика, по-късно щяха да отбележат, че съдържанието на тази първа същинска реализация на Жед в известен смисъл съвпадаше с това на всички негови бъдещи творби, въпреки различните изходни точки, и то се свеждаше до преклонение пред човешкия труд.

Така Жед постави начало на кариерата си на художник с намерението (за чийто въображаем характер рядко си даваше сметка) да осъществи едно обективно описание на света. Въпреки класическата си култура и за разлика от всичко написано впоследствие за него той ни най-малко не беше обсебен от религиозна почит към старите майстори; пред Рембранд и Веласкес той определено предпочиташе Мондриан и Клее.

През първите месеща след настаняването му в XIII район беше зает единствено с изпълнение на поръчките за фотографиране на предмети, които впрочем не бяха малко. Но ето че веднъж, докато разопаковаше твърдия диск „Уестърн Диждитал“, който куриерът току-що беше доставил и който му предстоеше да заснеме под различни ъгли за следващия ден, той внезапно си даде сметка, че е приключил с фотографирането на предмети, поне в художествено отношение. Сякаш фактът, че бе започнал да снима същите тези предмети за професионални, търговски цели, го бе лишил от възможността да ги използва в какъвто и да било творчески проект.

Тази колкото жестока, толкова и неочаквана истина го хвърли в състояние на лека депресия, по време на която единственото му развлечение беше да следи ежедневно предаването „Въпроси за шампион“, водено от Жулиен Льоперс. Благодарение на своята упоритост и страховита работоспособност този телевизионен водещ, поначало недотам надарен, възглупав, с физиономия и нрав на овен, чиято първоначална амбиция бе кариерата на вариететен певец, по която несъмнено продължаваше тайно да изпитва носталгия, постепенно се беше издигнал до вездесъща фигура във френския медиен пейзаж. Като се започне от първокурсниците в Политехниката[1] и се стигне до пенсионираните учителки от Па дьо Кале, от байкърите в Лимузен до ресторантьорите във Вар, всички разпознаваха себе си в този не особено впечатляващ, но достъпен човек, който сякаш олицетворяваше типичния и дори симпатичен образ на Франция от първото десетилетие на XXI век. Макар да беше заклет почитател на Жан-Пиер Фуко с неговата човечност и лукава закръгленост, Жед трябваше да признае пред себе си, че все по-често изпада под влиянието на чара на Жулиен Льоперс.

В началото на октомври се обади баща му и съобщи, че баба му е починала; говореше бавно и тонът му беше печален, но съвсем малко повече от обичайното. Жед знаеше, че баба му така и не бе могла да прежали покойния си съпруг, към когото бе изпитвала силна и дори страстна любов, съвсем необичайна за бедната селска среда, поначало трудно податлива на романтични пориви. След неговата смърт никой, дори нейният внук, не беше успял да я изтръгне от спиралата на скръбта, която постепенно я беше накарала да се откаже от всичко, от отглеждането на зайци, от варенето на сладка и дори от грижите за градината.

Бащата на Жед трябваше да отпътува за Крьоз на другата сутрин за погребението, а освен това за къщата, за уреждане на наследството; искаше му се синът му да го придружи. Би желал дори да поостане там и да уреди всички формалности, защото в този момент самият той имал много работа във фирмата. Жед незабавно се съгласи.

На другия ден баща му мина да го вземе с мерцедеса. Към единайсет излязоха на магистрала A20, една от най-красивите във Франция, защото прекосява хармонични селски пейзажи; въздухът беше прозрачен и топъл, хоризонтът тънеше в лека мъгла. Към три следобед спряха на една отбивка преди Ла Сутерен; докато баща му зареждаше, по негова молба Жед купи пътна карта „Мишлен“ на департаментите Крьоз и От Виен. Именно там, пред картата, разгъната до увитите в целофан сандвичи от бял хляб, той преживя второто си естетическо откровение. Тази карта беше върховна; потресен, той бе обзет от трепет пред щанда. Никога не беше виждал по-великолепен, по-изпълнен с емоции и смисъл предмет от тази карта „Мишлен“ с мащаб 1/150000 на Крьоз и От Виен. В нея същината на модерността, на научния и технически подход към света беше съчетана със същината на живота на живите твари. Контурите бяха комплексни и красиви с ограничен набор от цветове. Ала във всяко от тези села, представени според големината им, се чувстваше кипежът, зовът на десетки човешки същества, на десетки или стотици човешки души — едни обречени на проклятие, други — на вечен живот.

Тялото на баба му вече беше положено в дъбовия ковчег. Беше облечена в тъмна рокля, със затворени очи и сключени ръце; служителите от траурната агенция очакваха само тяхното пристигане, за да поставят капака. За десетина минути останаха сами в стаята.

— Толкова по-добре за нея — обади се баща му след продължилото десетина минути мълчание, а Жед си помисли, че сигурно има право. — Трябва да знаеш, че тя вярваше в Бог — добави някак стеснително той.

На другия ден, по време на траурната литургия, на която присъства цялото село, след това пред църквата, докато приемаха съболезнованията, Жед си мислеше, че с баща си чудесно подхождат за подобни обстоятелства. И двамата бяха бледи и изморени, облечени в тъмни костюми, без всякакво усилие изразяваха съсредоточеност и скръбно примирение, напълно в унисон с печалното събитие; те дори проявяваха разбиране, без при това да бъдат съпричастни към сдържаната нотка на надежда, внесена от свещеника — също възрастен, обигран в погребенията, които, предвид средната възраст на населението, несъмнено съставляваха основната част от неговата дейност.

Веднага след това баща му си тръгна, имал служебна среща следващата сутрин в Париж. Жед излезе в градината. Слънцето залязваше, габаритите на мерцедеса се отдалечаваха по посока на главния път и той се сети за Жьоневиев. Няколко години поддържаха любовна връзка, докато следваха в Школата за изящни изкуства; впрочем именно с нея беше изгубил девствеността си. Жьоневиев беше малгашка и понякога му описваше странните, свързани с ексхумация обичаи в нейната родина. Една седмица след смъртта там изравяли тялото, развивали погребалния саван и вечеряли в присъствието на покойника в семейната трапезария; после отново го погребвали. По същия начин постъпвали след един месец, след три месеца, не помнеше точно, но ставаше въпрос за поне седем последователни ексхумации, последната — една година след смъртта, и едва тогава се смятало, че покойникът е окончателно умрял и може да се отдаде на вечен покой. Този механизъм за приемане на смъртта и на физическата реалност на трупа е напълно противоположна на модерната западна чувствителност, мислеше си Жед и изпита бегло съжаление, че е оставил Жьоневиев да излезе от живота му. Беше мила и спокойна; по онова време той страдаше от ужасни мигренозни пристъпи, свързани със зрението, а тя можеше да стои часове наред до леглото му, без да скучае, да му приготвя храната, да му носи вода и лекарства. Инак по темперамент беше по-скоро гореща и в сексуално отношение го беше научила на всичко. Жед харесваше рисунките й, които донякъде напомняха графити, но се отличаваха по детинския, весел характер на персонажите, както и по заоблените контури и избора на багрите — много червен кадмий, индийско жълто, натурална и печена сиена.

За да осигури издръжката на следването си, Жьоневиев продаваше прелестите си, както се е казвало навремето; Жед смяташе, че този остарял израз по-добре й подхожда от англосаксонския термин ескорт. Вземаше двеста и петдесет евро на час плюс сто евро за анален секс. Самият той нямаше никакви възражения по въпроса, дори й предложи да направи еротични снимки за допълване на нейния сайт. Колкото по-ревниви, понякога ужасно ревниви са мъжете към бившите на техните любовници, толкова по-често се питат в продължение на години, а понякога до смъртта, дали на тях не им е било по-добре с другия, дали другият не им е доставял по-голямо удоволствие, и толкова по-охотно и без всякакво притеснение приемат всичко, което е вършила в миналото жена им като проститутка. След като почива на парична сделка, всяка сексуална връзка може да бъде простена, става безобидна и в известен смисъл осветена от древното проклятие на труда. В зависимост от обстоятелствата Жьоневиев печелеше между пет и десет хиляди евро на месец, без за това да отделя повече от няколко часа седмично. Тя се опитваше да споделя с него печалбата, като го призоваваше „да не го взема толкова навътре“, и те няколко пъти почиваха през зимата на остров Мавриций или на Малдивите изцяло на нейни разноски. Тя беше толкова естествена, толкова радостна, че той нито за момент не усети каквото и да било смущение, нито за момент не се почувства в кожата на сводник.

Затова пък искрено се натъжи, когато един ден тя му съобщи, че се мести да живее у един от своите редовни клиенти — трийсет и пет годишен бизнес адвокат, чийто живот силно напомняше, според споделеното от нея с Жед, живота на бизнес адвокатите, описвани в трилърите, предимно американски. Сигурен беше, че тя ще удържи думата си да бъде вярна на своя съпруг и затова в момента, когато тя за последен път прекрачи прага на неговата гарсониера, той знаеше, че никога повече няма да я види. Оттогава бяха минали петнайсет години, съпругът й по всяка вероятност тънеше в охолство, а тя бе майка на щастливо домочадие; уверен беше, без дори да ги познава, че децата й са вежливи, добре възпитани и отлични ученици. Дали доходите на съпруга й, бизнес адвокат, надвишаваха тези на Жед като художник? Труден въпрос, но може би единственият, който си струваше да бъде поставен.

— Ти имаш призвание на художник, наистина искаш да станеш такъв — беше му казала по време на последната им среща. — Ти си дребничък, сладък и крехък, но притежаваш волята да постигнеш нещо, имаш огромна амбиция, веднага го прочетох в погледа ти. Аз върша това… (тя направи неясен жест с ръка към окачените по стените рисунки с въглен), върша го само за забавление.

Жед беше запазил някои от рисунките на Жьоневиев и продължаваше да ги намира стойностни. Вероятно изкуството би трябвало да представлява тъкмо това, мислеше си понякога той, едно невинно и радостно занимание, почти като при животните, дори имаше мнения в този смисъл, „този художник е същинско чудовище“, „рисува така, както пее птичката“ и други подобни, може би един ден, когато човек преодолее въпроса за смъртта, изкуството ще стане именно такова, а може би на моменти то вече е било такова, като например при Фра Анджелико, тъй близко до рая, тъй силно обзет от мисълта, че пребиваването на земята е само временно, смътно приготовление за вечното пребиваване редом с неговия Господ Исус Христос. И ето, Аз съм с вас през всички дни до свършека на света.

На другия ден след погребението го посети нотариусът. Не бяха обсъждали този въпрос с баща си, даде си сметка, че дори не бяха споменавали за него — при това той беше основна причина за идването му тук, — но веднага реши, че и дума не може да става за продажба на къщата и дори не сметна за необходимо да се допитва до баща си по телефона, от първия момент се беше почувствал добре на това място, усетил беше, че тук може да се живее. Харесваше му нелепото съчетание между обновеното крило с бяла изолация по стените и старата част със зидове от грубо одялани камъни. Харесваше вратата, която постоянно се захлопваше, но не можеше да се затвори докрай, от която се излизаше на пътя за Гере, грамадната кухненска печка, която можеше да се пали с дърва, въглища и без съмнение с всичко, което гори. В тази къща беше склонен да повярва в неща като любовта, във взаимната любов между двама, напоила стените с особена топлина, мека топлина, предаваща се на новите обитатели, за да им донесе душевен покой. На това място беше готов да повярва в призраци и в какво ли още не.

Така или иначе нотариусът изобщо нямаше намерение да насърчава идеята за евентуална продажба; сподели, че само преди три години би постъпил съвсем различно. По онова време тълпи английски трейлъри, млади пенсионери, започнали да инвестират най-напред в Дордон, а след това се устремили към Бордо и Централния масив, опирайки се на вече завоюваните позиции, и започнали да изкупуват имоти в централен Лимузен; очаквало се всеки момент да предприемат настъпление и към Крьоз. За съжаление крахът на Лондонската борса, кредитната криза и сривът на спекулативните цени изцяло променили положението: на английските трейлъри, млади пенсионери, вече и през ум не им минавало да си търсят очарователни кътчета за живеене, защото се чудели как да изплащат ипотеката на къщата в Кенсингтън и дори търсели начин да препродадат тукашните имоти, в резултат на което цените паднали безнадеждно. Най-доброто, което можело да се направи в момента, поне според прогнозата на нотариуса, било да се изчака идването на ново поколение богаташи, с по-солидно състояние, основано върху промишлено производство; това можели да бъдат китайци, виетнамци и кой знае още какви, но във всеки случай засега трябвало да се изчака, да се поддържа къщата в добро състояние и евентуално да се направят някои подобрения, естествено, като се следва традицията на местните майстори. От друга страна, било съвсем неуместно да се инвестира в престижно обзавеждане като басейн, джакузи или високоскоростен интернет, защото след покупката новите богаташи щели да предпочетат сами да направят това, в което той бил напълно уверен предвид четирийсетгодишния му опит като нотариус.

Когато следващия уикенд баща му дойде да го прибере, всичко беше уредено, вещите прегледани и подредени, дребните суми от завещанието раздадени на съседите. Имаха чувството, че тяхната майка и баба може да почива в мир, както обикновено се казва. Жед се отпусна на кожената тапицерия „напа“, докато мерцедесът S класа се включваше в магистралата със самодоволно механично мъркане. В продължение на два часа те минаваха с умерена скорост край пейзажи с есенна окраска, разговаряха малко, но Жед имаше усещането, че между двамата се е установило особено разбирателство, съгласувано в общи линии отношение към живота. В момента, когато наближиха отклонението на Мелюн-Център, той осъзна, че за него тази седмица е била една изпълнена с покой пауза.

[1] Ecole polytechnique — едно от най-престижните висши училища във Франция. — Б.пр. ↑

III

Творчеството на Жед Мартен често бива представяно като плод на хладен, безучастен размисъл върху света, а самият той като наследник на видните концептуални художници от миналия век. В действителност след завръщането си в Париж той беше изпаднал в състояние на нервна екзалтация и купи всички карти „Мишлен“, които успя да открие — малко повече от сто и петдесет. Не след дълго установи, че най-интересните от тях са от поредиците „Мишлен — области“, които обхващаха голяма част от Европа, и преди всичко „Мишлен — департаменти“, вписани в границите на Франция. Изоставяйки сребърната фотография, която беше практикувал до този момент, той си набави цифров апарат „Бетър Лайт“ 6000-HS, който позволяваше заснемане на файлове 48 бита в режим RGB и формат 6000х8000 пиксела.

В продължение на почти шест месеца не излиза от къщи, освен за ежедневната разходка до хипермаркета „Казино“ на булевард „Венсан Ориол“. Контактите му с другите студенти от Школата за изящни изкуства, вече твърде малобройни по време на неговото следване, ставаха все по-редки и накрая съвсем прекъснаха, затова в началото на март той с огромно удивление откри имейл, с който му предлагаха да вземе участие в колективната изложба „Нека бъдем вежливи“, която фирмата „Рикар“ организираше през месец май. Все пак прие и прати имейл за потвърждение, без дори да си дава сметка, че едва ли не демонстративната му изолация бе създала около него ореол на тайнственост и мнозина от бившите му състуденти много искаха да разберат докъде е стигнал.

В деня на вернисажа той си даде сметка, че от месеци не е произнесъл нито една дума, с изключение на отговора „не“, който всеки ден даваше на въпроса на касиерката (вярно, почти всеки път различна) дали има карта „Клуб Казино“, но въпреки това в уречения час се отправи към улица „Боаси д’Англа“. Имаше може би стотина души, открай време не можеше да преценява подобни неща, във всеки случай поканените бяха няколко десетки и отначало го обзе тревога, че не познава нито един от тях. За момент се изплаши, че е объркал деня или пък изложбата, но неговата фотография беше там, окачена на прилично осветената отсрещна стена. Наля си уиски и направи няколко обиколки на залата по елипсовидна траектория, преструвайки се на вглъбен в мислите си, докато в действителност мозъкът му не беше в състояние да формулира нито една мисъл, освен удивлението, че образите на бившите му състуденти са напълно изчезнали от паметта му, заличени, до такава степен заличени, че започваше да се пита дали все пак принадлежи към човешкия род. Със сигурност би разпознал Жьоневиев, поне нея, все пак нямаше начин да не познае бившата си любовница и той отчаяно се вкопчваше в тази си увереност.

Към края на третата обиколка Жед обърна внимание на млада жена, която съсредоточено разглеждаше неговата фотография. Трудно би могъл да не я забележи: тя не само беше най-красивата измежду всички присъстващи, но със сигурност най-красивата жена, която въобще някога бе виждал. Кожата й беше бледа, почти прозрачна, косите й платиненоруси, а скулите изпъкнали, което напълно съответстваше на представата за славянска красота, наложена от агенциите за манекени и от списанията след разпадането на СССР.

При следващата обиколка тя вече не беше там; зърна я по време на шестата обиколка, усмихната, с чаша шампанско в ръка сред малка група посетители. Мъжете я изпиваха с очи, обзети от желания, които дори не се опитваха да прикрият; един от тях дори не усещаше, че долната му челюст е увиснала.

Когато отново мина оттам, тя пак стоеше пред неговата фотография, този път сама. За момент се поколеба, после пое по тангентата, на свой ред застана пред изображението и се взря в него, поклащайки глава.

Тя се обърна към него, гледа го замислено известно време, после запита:

— Вие ли сте художникът?

— Да.

Отново го огледа, този път по-съсредоточено, в продължение поне на пет секунди и накрая каза:

— Според мен е много красиво.

Тонът й беше равен, спокоен, но в него личеше абсолютна убеденост. Жед така и не намери подходящ отговор, затова отново се обърна към фотографията. Трябваше да признае, че действително се чувстваше доста доволен от себе си. Подбрал беше за изложбата част от картата „Мишлен“ на департамента Крьоз, върху която беше отбелязано селото на баба му. Беше използвал силно наклонена фокусна равнина до трийсет градуса по хоризонтала, използвайки максимално тилт ефекта за постигане на голяма дълбочина на кадъра. След това чрез разфокусиране бе добавил синкав оттенък на хоризонта с помощта на клишета във фотошоп. На преден план беше езерото Брьой и село Шатлю льо Марше. По-нататък горските пътища между селата Сен Гусо, Лориер и Жабрей ле Борд се виеха като в някакво бленувано, феерично и недостъпно пространство. В дъното отляво сред пелена от мъгла все пак ясно се открояваше червено-бялата лента на магистрала A20.

— Често ли правите снимки на пътни карти?

— Да… Доста често.

— И все карти „Мишлен“?

— Да.

Тя се замисли за миг, преди да го попита:

— Имате ли много снимки като тази?

— Малко над осемстотин.

Този път тя, искрено изумена, го изучава с поглед поне двайсет секунди и едва тогава продължи:

— Трябва да поговорим за това. Трябва да се срещнем и да поговорим. Може и да ви е чудно, но аз… работя за „Мишлен“.

От миниатюрната си чантичка „Прада“ тя извади визитна картичка, която той пое непохватно и преди да я прибере, прочете върху нея: „Олга Шеремойова, служба комуникации, Мишлен, Франция“.

Потърси я на другия ден и тя веднага предложи да вечерят заедно.

— Рядко вечерям… — отбеляза той. — В смисъл рядко го правя в заведение. Струва ми се дори, че не познавам нито един ресторант в Париж.

— Аз пък познавам много — отвърна твърдо тя. — Би могло да се каже дори, че отчасти това ми е професията.

Срещнаха се „У Антони и Жорж“, миниатюрен ресторант с десетина маси на улица „Арас“. Цялото обзавеждане на салона беше доставено от антикварни магазини и представляваше причудлива смесица от мебели — имитация на френския XVIII век, дребни украшения в стил „ар нуво“ и сервизи от английски порцелан. Всички маси бяха заети от туристи, предимно американци и китайци, но имаше също така и компания руснаци. Олга беше посрещната като постоянен посетител от самия Жорж, слаб и плешив тип, с донякъде съмнителна външност, който напомняше застаряващ, облечен с кожа педераст. Антони се намираше в кухнята и макар да не подчертаваше това, очевидно принадлежеше към същата порода, само че от окосмените, а менюто издаваше слабостта му към гъшия пастет. Жед ги вписа в категорията умерено модерни педита, които грижливо избягват крайностите, приписвани на тяхната общност, но от време на време се издават — когато влязоха, Жорж се бе обърнал към Олга: „Да взема ли мантото ти, скъпа моя“, натъртвайки върху скъпа моя в стил Мишу[1]. Тя носеше необичайно за сезона кожено манто, но под него Жед откри пределно къса минипола и бюстие от бяла коприна, украсено с кристали „Сваровски“; беше наистина възхитителна.

— Как си, нежна моя? — Антони, с кухненска престилка около кръста, стоеше, поклащайки се, пред тяхната маса. — Обичаш ли пиле с раци? Получихме раци от Лимузен, направо са върхът, върхът! Добър вечер, господине — додаде той по адрес на Жед.

— Харесва ли ви тук? — запита го Олга, когато онзи се отдалечи.

— Аз… ами да. Много е типично. Човек остава с впечатление, че е типично, но не се сеща за какво. Включен ли е в справочника за ресторантите? — стори му се, че това е уместният въпрос, който трябва да зададе.

— Още не, но и това ще стане в изданието през следващата година. Вече излезе статия в „Конде Нает Травелър“ и в списание „Ел“ на китайски.

Макар в момента да работеше в парижкия офис на „Мишлен“, Олга беше командирован служител на холдинга „Компани Финансиер Мишлен“ със седалище в Швейцария. Стремейки се съвсем логично към диверсификация, неотдавна фирмата беше купила значителни дялове във веригите „Реле и Шато“ и преди всичко във „Френч Тъч“, което през последните години беше във възход, но същевременно по деонтологични причини съхраняваше пълна независимост в издаването на различните пътеводители, фирмата си беше дала сметка, че като цяло французите вече нямат финансови възможности да си позволят почивка в хотелите от тези вериги. Анкетата, осъществена предишната година от „Френч Тъч“, беше показала, че 75% от клиентите идват от три държави: Китай, Индия и Русия, а делът достигаше 90%, когато ставаше въпрос за най-престижните хотели категория лукс. Задачата на Олга беше да преориентира комуникацията, за да я приспособи към изискванията на тази нова клиентела.

Меценатството в областта на съвременното изкуство по принцип не било част от политиката на „Мишлен“, продължи тя. Мултинационалната компания със седалище открай време в Клермон Феран, в дирекционния съвет, на която неизменно членувал потомък на основателите, била известна по-скоро като предприятие с консервативен и дори патерналистки дух. Нейният проект за откриване в Париж на постоянна експозиция „Мишлен“, посветена на съвременното изкуство, трудно си пробивал път през различните нива на ръководството, но тя била сигурна, че благодарение на нея имиджът на компанията ще се повиши значително в Русия и Китай.

— Досаждам ли ви? — внезапно каза тя. — Съжалявам, говоря само за бизнес, а вие сте художник…

— Ни най-малко — отвърна искрено Жед. — Ни най-малко, много ми е интересно. Вижте, дори не съм докоснал гъшия пастет…

Той наистина беше като омаян, но от очите й, от движението на устните, докато тя говореше — използваше светлорозово червило с лек седефен блясък, което подхождаше на очите й.

В продължение на няколко секунди двамата се гледаха мълчаливо и у Жед не остана никакво съмнение: в очите, вперени в неговите, действително се четеше желание. По изражението му тя разбра, че се е издала.

— Накратко — продължи малко смутено Олга, — накратко, за мен един художник, който използва като сюжет карти „Мишлен“, е неочаквана находка.

— Трябва да знаете, че според мен тези карти наистина са красиви.

— Това се вижда. Вижда се по снимките ви.

Никак не беше трудно да я покани в апартамента си, за да й покаже другите фотографии. Ала в момента, когато таксито пое по авеню „Гоблен“, го обзе притеснение.

— Страхувам се, че у дома е доста разхвърляно… — обади се той.

Естествено, тя отвърна, че това няма значение, но докато се качваха по стълбите, той отново се почувства неловко и когато отвори вратата на апартамента, крадешком погледна към нея: тя все пак направи лека гримаса. Разхвърляно си беше евфемизъм. Край плота, където беше инсталирал апарата „Линхоф“, подът беше осеян с копия, на места цели пластове, вероятно няколко хиляди. Между плота и поставения направо на пода матрак имаше тесен проход. Апартаментът не само беше разхвърлян, но и мръсен, чаршафите бяха почти кафяви на цвят и по тях се виждаха петна от органичен произход.

— Това е то, ергенска квартира — подхвърли нехайно Олга, после пристъпи напред и се наведе да разгледа едно копие, миниполата й се повдигна високо над бедрата, краката й бяха изумително дълги и стройни, как беше възможно да има толкова дълги и стройни крака? Жед никога преди не беше стигал до толкова силна, направо болезнена ерекция, стоеше разтреперан и имаше чувството, че ще припадне.

— Аз… — започна той с дрезгав глас, който сам не можа да познае.

Олга се обърна към него и разбра, че положението е сериозно, по размътения му поглед незабавно осъзна, че пред нея стои мъж, който умира от желание, надигна се, пристъпи напред и като го обгърна с тялото си, впи устни в неговите.

[1] Мишел Жорж Алфред Кати — собственик на парижкото кабаре „Мишу“, известен с екстравагантното си облекло и маниери, открит хомосексуалист. — Б.пр. ↑

IV

Все пак по-добре беше да отидат в нейното жилище. Там очевидно обстановката беше съвършено различна. Разкошният двустаен апартамент се намираше на улица „Гинмер“, с изглед към Люксембургската градина. Олга беше от онези симпатични руснаци, които още от училище са си изградили определена представа за Франция — галантност, гастрономия, литература и така нататък — и впоследствие изпитват непрекъснато разочарование, че действителността в тази страна не съответства на очакванията им. Нерядко се смята, че руснаците направиха голямата революция, освободила ги от комунизма, само за да могат да ходят в „Макдоналдс“ и да гледат филми с Том Круз: по принцип това е вярно, но все пак има едно малцинство руснаци, които биха искали да дегустират пуйи фюисе или да посетят Сент Шапел. По образователно равнище и обща култура Олга определено принадлежеше към този елит. Баща й, биолог в Московския университет, беше специалист по насекомите — едно люспокрило от Сибир дори носеше неговото име. Нито той, нито семейството му бяха успели да се възползват от великата подялба на плячката след падането на Империята; от друга страна, не бяха изпаднали и в нищета, университетът, в който той преподаваше, продължаваше да получава прилично финансиране и след няколко години несигурност накрая бяха се закрепили на равнището на средната класа — ала Олга имаше възможност да живее на широка нога в Париж, да държи под наем двустаен апартамент на улица „Гинмер“ и да носи маркови дрехи само благодарение на заплатата си от „Мишлен“.

От момента, когато станаха любовници, животът им беше подчинен на определен ритъм. Сутрин Жед напускаше жилището й заедно с нея. Тя се качваше в своята „Мини Купър Парк Лейн“, за да отиде в офиса на авеню „Гранд Арме“, а той вземаше метрото на път за ателието на булевард „Опитал“. Прибираше се вечер, най-често малко преди нея.

Често прекарваха вечерите навън. Макар само от две години в Париж, Олга беше успяла да си създаде гъста мрежа от връзки. По силата на професията си имаше постоянни контакти с печата и медиите — по-скоро в делови сектори като туризма и гастрономията. Ала момиче с нейната красота би могло да получи достъп до всякакви среди, би било прието в кой да е светски кръг. Даже беше чудно, че до срещата с Жед не се бе обзавела с официален любовник; още по удивително беше, че беше спряла избора си именно на него. Вярно е, че той беше хубаво момче, но дребничък и слаб, а подобен тип мъжка красота не се цени кой знае колко от жените — напоследък отново се връщаше модата на грубите мъжкари, на които може да се разчита в леглото, а и дали това беше просто мода или преоткриване на фундаменталните закони на природата, към простия и груб полов нагон, още повече че ерата на анорексичните манекенки беше отминала, а прекомерно пищните жени привличаха единствено неколцина африканци и извратеняци; след известни и недотам големи колебания третото хилядолетие се завръщаше по всички линии към преклонението пред обикновения и изпитан човешки тип: красотата, изразена чрез нормалната пълнота при жената и чрез физическата потентност у мъжа. Подобна ситуация изобщо не даваше предимство на Жед. Кариерата му на художник също не беше кой знае колко впечатляваща — той дори не беше художник в същинския смисъл на думата, никога не беше излагал, нямаше нито една статия, посветена на творчеството му, в която да се изтъква неговото значение за света, по онова време почти никой не беше чувал за него. Ето защо изборът на Олга беше учудващ и Жед несъмнено щеше да се чуди, ако по природа беше способен да се учудва на подобни неща или дори да ги забелязва.

Така или иначе, само в разстояние на няколко седмици той беше поканен на повече вернисажи, предпремиерни представления и литературни коктейли, отколкото за всичкото време след завършването на Школата за изящни изкуства. Той скоро си изработи собствен модел на поведение. Не беше необходимо непременно да блести, по-добре беше най-често да не казва нищо, но задължително да изслушва събеседника си, при това със съответната съсредоточеност и съпричастност, като поддържа разговора, вмъквайки от време на време възклицания като „Нима?“ с цел да подчертае интерес и удивление, или „Правилно…“ с оттенък на одобрение и разбиране. Освен това ниският ръст на Жед му помагаше да заема поза на подчинение, която по принцип беше добре дошла за представителите на културата — също както впрочем за представителите на каквото и да било. Като цяло това беше лесно проницаема среда, както без съмнение всички среди, а неутралната любезност на Жед, мълчанието, което пазеше по отношение на собствените си творби, до голяма степен съдействаше за изграждането на образа му, при това напълно правдив, на сериозен художник, на художник, който действително се труди. Плъзгайки се между другите в обстановка на учтиво безразличие, Жед, без сам да осъзнава това, възприемаше поведението груув, с което навремето Анди Уорхол беше извоювал успех, добавяйки лек нюанс на сериозност, незабавно възприета като последователна позиция на гражданин, станала задължителна петдесет години по-късно. Една ноемврийска вечер, по повод връчването на някаква литературна награда, той дори беше представен на прочутия Фредерик Бегбеде, който по това време се намираше на върха на медийната слава. Въпросният писател и публицист най-напред разцелува Олга (твърде показно и театрално, като по този начин придаде на постъпката си нюанс на невинност и я превърна в игрови елемент), после погледна заинтригувано към Жед, но веднага беше нападнат от известна порноактриса, публикувала неотдавна поредица разговори с тибетски монах. Кимайки ритмично с глава в отговор на деятелката на хард порното, от време на време Бегбеде поглеждаше крадешком към Жед, сякаш го приканваше да не се изгуби в тълпата, която ставаше все по-гъста успоредно с главоломното изчезване на петифурите. По онова време авторът на „Помощ, прощавайте“ беше много отслабнал и си беше пуснал рехава брадица с очевидното намерение да прилича на герой от руски роман. Накрая момичето бе поето от някакъв доста отпуснат възпълен тип, с въздълга коса и възглупав поглед, който изглежда заемаше редакторска длъжност в издателство „Грасе“, така че Бегбеде най-накрая успя да се откопчи. Олга беше на няколко метра от тях в постоянното обкръжение на поклонници от мъжки пол.

— Значи това сте вие? — обърна се той към Жед, гледайки го право в очите със смущаваща настоятелност — в този момент приличаше досущ на герой от руски роман от рода на „Разумихин, бивш студент“, вярно, че блясъкът в очите му се дължеше повече на кокаина, а не на религиозен плам, но всъщност каква е разликата?, запита се Жед.

— Значи вие успяхте да я завоювате? — отново запита Бегбеде с нарастваща настоятелност.

Жед не знаеше какво да каже и затова запази мълчание.

— Имате ли представа, че живеете с една от петте най-красиви жени в Париж? — Бегбеде отново беше възприел сериозния, професионален тон на познавач, защото несъмнено познаваше и останалите четири жени. Жед отново не знаеше какво да отговори. Какви отговори въобще би трябвало да получават хорските въпроси?

Бегбеде въздъхна, неочаквано придоби изморен вид и Жед си каза, че от този момент нататък разговорът ще протече по-гладко, че ще може както обикновено да изслушва и мълчаливо да одобрява възгледите и случките, описвани от събеседника; нищо подобно обаче не се случи. Бегбеде се интересуваше от него, искаше да научи повече за личността му, което само по себе си беше твърде необичайно. Бегбеде беше една от най-популярните и търсени личности в Париж и наоколо присъстващите вече започваха да се чудят и да обръщат погледи към тях. Първоначално Жед опита да се измъкне, като съобщи, че се занимава с фотография, но Бегбеде искаше повече подробности: какъв жанр фотография? Отговорът го слиса: той познавал фотографи в областта на рекламата, на модата и дори неколцина военни фотографи (макар да се бил сблъсквал с тях по-скоро в качеството им на папараци — дейност, която те осъществявали повече или по-малко прикрито, тъй като общо взето в професията се смятало за по-малко достойно да се снимат гърдите на Памела Андерсън, отколкото пръснатите вътрешности на някой албански камикадзе, но така или иначе използваните обективи и прилаганите техники били едни и същи — и в двата случая е еднакво трудно да не ти трепне ръката в решаващия момент, а максималната бленда върви единствено със силно осветление, все проблеми, които възникват при обективите с максимално увеличение), ала фотографи, които снимат пътни карти, били нещо ново за него. Жед се пообърка, но накрая успя да обясни, че в известен смисъл би могло да се каже, че е артист.

— Хахахаааа!… — избухна писателят в пресилен смях, който накара десетина от присъстващите да ги изгледат, сред които беше и Олга. — Ами да, разбира се, човек трябва да бъде артист. В това отношение литературата е изтъркана работа! В наши дни, за да спиш с най-красивите жени, трябва да бъдеш артист! И аз искам да бъда артист.

За всеобщо удивление той разтвори широко ръце, след което изпя високо и почти вярно един куплет от Бизнесмен блус:

Бих искал аз да съм артиииист,

света да водя към промяна,

да бъда искам анархиииист,

след туй милионер да стана.

Чашата с водка, която държеше, беше на път да се разплиска. Сега вече половината зала се беше обърнала към тях. Той отпусна ръце, добави дрезгаво: „Текст Люк Пламондон, музика Мишел Берже“, и избухна в ридания.

— Добре се получи с Фредерик… — каза Олга, докато двамата се прибираха пеша по булевард „Сен Жермен“.

— Да… — потвърди все още стъписан от преживяното Жед.

Сред книгите, прочетени през юношеството, имаше романи на френски реалисти от деветнайсето столетие, в които се описва как амбициозни младежи преуспяват чрез жените, с удивление си мислеше, че е изпаднал в сходно положение, само че беше позабравил въпросните романи на френските реалисти от деветнайсето столетие, от няколко години насам можеше да чете единствено Агата Кристи, и то онези романи от Агата Кристи, в които се разказва за Еркюл Поаро, ала при създалите се обстоятелства те по никакъв начин не можеха да му помогнат.

Най-сетне можеше да се приеме, че е лансиран и Олга твърде лесно успя да убеди своя директор да организира първата изложба на Жед в един салон на фирмата на авеню „Бретьой“. Той огледа помещението, просторно, но печално, със стени и под от сив бетон; тази оголеност на пространството му се стори по-скоро подходяща. Не предложи каквито и да било промени, с изключение на голямо допълнително пано пред самия вход. В замяна на това даде подробни указания относно осветлението и прекара следващите седмици в непрекъснати проверки дали те са изпълнени точно.

Вернисажът беше определен за 28 януари, твърде подходяща дата, защото тъкмо тогава критиците се завръщаха от зимна почивка и можеха да го включат в графика си. Отпуснатите за коктейла средства бяха прилични. Първата истинска изненада Жед преживя по време на срещата с пресаташето: в плен на наложилите се клишета, той открай време си представяше пресаташетата като сексбомби и затова беше изумен, когато се озова в компанията на някакво дребно, мършаво, едва ли не гърбаво същество с болнав вид, което на всичко отгоре се наричаше Мерилин; то вероятно страдаше и от невроза, защото по време на първата им среща през цялото време тревожно навиваше с пръсти дългата си черна и права коса, а накрая с рязко дръпване откъсваше някой кичур, срещу който всеки гребен би бил напълно безпомощен. Носът на съществото непрекъснато течеше и в грамадната ръчна чанта, по-скоро пазарска, отколкото дамска, то носеше със себе си петнайсетина пакетчета кърпички за еднократна употреба, количество, приблизително съответстващо на ежедневните му нужди. Срещнаха се в кабинета на Олга и за него беше доста смущаващо да гледа до разкошното Божие творение с предизвикващи неудържимо желание форми това жалко, дребно подобие на жена с напълно непотребна вагина; дори се запита за момент дали Олга не я беше избрала заради грозотата й, за да избегне всякаква женска конкуренция. Едва ли, по-скоро не, защото Олга беше прекалено уверена в собствената си красота и освен това прекалено обективна, за да се почувства в състояние на конкуренция или съперничество, след като по принцип беше недосегаема в своето превъзходство — в реалния живот подобно нещо никога не й се бе случвало, макар че може и да е изпитвала моментна завист към скулите на Кейт Мос или към задника на Наоми Кембъл, докато гледа някое ревю по канал „М6“. В действителност Олга беше спряла избора си на Мерилин, защото тя се ползваше с безупречната репутация на най-доброто пресаташе в областта на съвременното изкуство, поне що се отнася до Франция.

— Радвам се, че ще работя по този проект — заяви Мерилин с гъгнив глас. — Изключително съм радостна.

Олга се снишаваше, за да се доближи до нейния ръст, чувстваше се ужасно притеснена и накрая ги отведе в малка заседателна зала в съседство с нейния кабинет.

— Оставям ви да работите — каза им тя и с облекчение изчезна.

Мерилин измъкна огромен бележник формат A4, две пакетчета носни кърпички и едва тогава продължи:

— Най-напред следвах география. След това се прехвърлих в география на човешките ресурси. Сега се занимавам с човешкото творчество. Ако в случая въобще може да се говори за човешки същества — поясни накрая тя.

Най-напред поиска да узнае дали той няма „любими издания“ от периодичния печат. Случаят изобщо не беше такъв; всъщност Жед не помнеше през живота си да е купувал вестник или списание. Обичаше да гледа телевизия, особено сутрин, можеше на воля да сменя каналите, прехвърляйки се от анимационни филми към борсовите индекси; понякога, когато някоя тема му се стореше интересна, се включваше в интернет, но според него печатната преса беше странна отживелица, вероятно обречена на скорошно изчезване, която във всеки случай беше лишена от всякакъв смисъл.

— Ясно… — беше сдържаният коментар на Мерилин. — Това ще рече, предполагам, че имам пълна свобода на действие.

V

Тя действително разполагаше с пълна свобода на действие и се възползва от нея в пълна мяра. Когато вечерта на вернисажа влязоха в салона на авеню „Бретьой“, Олга изпадна в изумление.

— Има доста народ… — успя накрая да каже, искрено впечатлена.

— Вярно, дойдоха хора — потвърди Мерилин със сдържано задоволство и странен оттенък на злоба в гласа.

Поканените бяха най-малко стотина, но това, което тя искаше да каже, бе, че сред тях има важни личности, ала дали наистина беше така? Единственият, когото Жед познаваше, беше Патрик Форестие, пряк началник на Олга и директор на отдела за комуникации в „Мишлен Франс“, типичен възпитаник на Политехниката, който беше употребил три часа в опити да се облече артистично и след основен преглед на целия си гардероб се бе спрял на обикновен сив костюм без вратовръзка.

Входът беше препречен от голямо пано с проходи по два метра от двете страни; на него Жед беше поставил една до друга спътникова снимка на околностите на балона Гебвилер[1] и уголемена карта „Мишлен — департаменти“ на същия район. Контрастът беше поразителен: докато на спътниковата снимка се виждаше каша от почти еднообразни зелени пространства, осеяни с 3 неясни жълти петна, картата разкриваше удивителна плетеница от магистрали, живописни пътища, гледни точки, гори, езера и клисури. Над двете изображения с големи черни букви беше изписана темата на изложбата: „КАРТАТА Е ПО-ИНТЕРЕСНА ОТ ТЕРИТОРИЯТА“.

В самия салон Жед беше поставил върху подвижни стативи трийсетина уголемени фотографски изображения — до едно на карти от „Мишлен — департаменти“, подбрани измежду най-различни географски зони, от високите планини до крайбрежието на Бретан, от горските масиви на департамента Манш до покритите със зърнени култури поля на Йор е Лоар. Все още с Олга и Жед от двете страни, Мерилин се спря на прага и огледа тълпата журналисти, официални лица и критици, подобно на някой хищник, който наблюдава стадо антилопи на водопой.

— Пепита Бургиньон е тук — каза накрая тя и тихо се изкикоти.

— Коя е тази Бургиньон? — запита Жед.

— Критичката от отдел „Изкуство“ на „Монд“.

Той за малко не повтори глупаво „Намонд“, но после се сети, че става въпрос за вечерния вестник и се зарече през останалата част от вечерта да взема думата само в краен случай. След като се отдели от Мерилин, той можа да се отдаде на безметежно шляене между фотографиите, без да обръща каквото и да било внимание на коментарите. Стори му се, че в сравнение с други вернисажи глъчката е по-умерена; посетителите бяха съсредоточени, почти вглъбени, мнозина разглеждаха творбите, което вероятно беше добър знак. Патрик Форестие едва ли не единствен проявяваше възбуда: с чаша шампанско в ръка той непрекъснато се въртеше в опит да разшири кръга на своите слушатели и шумно даваше израз на задоволството си от „края на недоразумението между «Мишлен» и света на изкуството“.

Три дни по-късно Мерилин нахлу в заседателната зала в съседство с кабинета на Олга, където Жед се беше настанил в очакване на реакции. Тя извади от пазарската си чанта пакетче кърпички за еднократна употреба и последния брой на „Монд“.

— Четохте ли? — възкликна тя в състояние, което при нея би могло да бъде определено като свръхвъзбуда. — Значи добре сторих, че дойдох.

Цяла страница на вестника беше отделена на статия от Патрик Кешишан, придружена от красива цветна репродукция на неговата фотография на картата „Дордон Ло“. Самата статия беше изпълнена с хвалебствия, като още в първите редове картата — или спътниковата снимка — се сравняваше с гледната точка на Бога. „Със спокойната увереност на истинските революционери — пишеше авторът — художникът, съвсем млад мъж, още от творбата на входа, предназначена да ни потопи в неговия свят, скъсва с онова натуралистично и неоезическо гледище, чрез което нашите съвременници се опитват да преоткрият образа на Всевишния. Не без дързост той възприема гледната точка на Бога, съпричастен на човека в (пре)устройството на света“. След това нашироко се разпростираше върху творбите, проявявайки удивително познаване на фотографските техники, а накрая заключаваше: „Жед Мартен е направил своя избор между мистичното единство на света и рационалната теология. Може би пръв в западното изкуство след великите ренесансови художници пред нощните изкушения на една Хилдегард от Бинген той е предпочел трудните и ясни конструкции на «немия вол», както студентите от университета в Кьолн наричали Тома Аквински. Този избор, естествено, може да бъде оспорван, но висотата на възгледите, която той предполага — не може. Очертава една многообещаваща година в областта на изкуството“.

— Това, което пише, не е лошо… — бе коментарът на Жед.

Мерилин го погледна с възмущение.

— Статията е потресаваща! — възрази строго тя. — Странно наистина, че е написана от Кешишан, който обикновено се занимава с книги. При това Пепита Бургиньон също беше там… — млъкна за момент озадачено тя, но накрая заключи: — Все пак предпочитам цяла страница от Кешишан, отколкото кратка бележка от Бургиньон.

— И сега какво ще стане?

— Това е само началото. Статиите ще започнат да валят една след друга.

Още същата вечер отпразнуваха събитието „У Антони и Жорж“.

— За вас се говори много… — прошепна му Жорж, докато помагаше на Олга да свали мантото си.

Ресторантьорите обичат известните личности, с голямо внимание следят културните и светските новости, знаят, че присъствието на подобни личности в тяхното заведение има привлекателна сила за затъпелите богаташи, които са тяхна предпочитана клиентела; а и известните личности по принцип обичат ресторантите, така че между едните и другите е налице определена симбиоза.

В качеството си на новоизлюпена известна личност Жед охотно възприе онази скромна непринуденост, която напълно съответстваше на новия му статут, и като същински познавач Жорж усети това и му хвърли одобрителен поглед. Тази вечер в ресторанта почти нямаше посетители, с изключение на двойка корейци, които скоро си тръгнаха. Олга си поръча гаспачо с рукола и полусварен омар с пюре от игнами, Жед пък един тиган миди „Сен Жак“, съвсем леко цвърнати, и суфле от калканче с кимион и разбито пюре от попски круши. За десерта Антони дойде при тях както си беше с кухненската престилка и с бутилка на арманяк „Кастаред“ — 1905 г.

— Подарък от заведението — каза задъхано той и веднага напълни чашите.

Според „Ротенщайн и Боулз“ тази реколта се отличава със своята пълнота, благородство и букет, финалът беше ознаменуван с отлежала сливова ракия с дълъг остатъчен вкус и ухание на сушени плодове и стара кожа. Антони беше понапълнял след последното им посещение, което без съмнение си беше неизбежно, тъй като с годините количеството тестостерон намалява успоредно с трупането на мазнини, а той наближаваше критическата възраст.

Олга с наслада вдъхна дълбоко уханието на алкохолните пари и едва след това потопи устни в напитката, чудесно се приспособяваше към живота във Франция и човек трудно би могъл да повярва, че е прекарала детството си в комунална квартира някъде из московските предградия.

— Чудно ми е защо новите готвачи — запита тя след първата глътка, — имам предвид модните готвачи, почти до един са хомосексуалисти?

— Ееееех!… — протегна се сладострастно седналият до нея Антони, като хвърли изпълнен с доволство поглед към салона. — В това е тайната, скъпа моя. Работата е там, че хомосексуалистите открай време са обожавали кухнята, само че никой, абсолютно ни-кой не е говорил за това. Една от причините да се разчуе са трите звезди, които присъдиха на Франк Пишон. Не се случва всеки ден транссексуален готвач да получи три звезди от „Мишлен“ — той отпи една глътка и сякаш потъна в спомени, след което внезапно се оживи и възкликна: — И освен това… освен това разкритието, че Жан-Пиер Перно[2] е хомосексуалист, си беше същинска атомна бомба!

— Вярно, това с Жан-Пиер Перно беше направо чудовищно… — неохотно потвърди Жорж. — Само че знаеш ли, Тони… — продължи той с остър и предизвикателен тон, — всъщност не обществото отказваше да приеме готвачите хомосексуалисти, а самите те отказваха да се възприемат като готвачи. Ето например ние, за нас „Тетю“[3] не написа нито ред, а първата статия за нашия ресторант излезе в „Льо Партиен“. За традиционните гей среди изглежда кухнята не е достатъчно изискано място. Според тях готварството си е готварство и нищо повече!

Внезапно Жед си даде сметка, че откритият упрек на Жорж се отнася и за тлъстините, които Антони беше започнал да трупа, че самият той беше започнал да съжалява за полузабравеното си предкулинарно минало, белязано от кожа и вериги, и че така или иначе беше по-добре да сменят темата. Ето защо ловко се завърна към новината за хомосексуалността на Жан-Пиер Перно, сама по себе си достатъчно изумителна, като телевизионен зрител той също беше потресен: признанието „Да, аз действително обичам Давид“, направено пред камерите на „Франс 2“, според него щеше да остане в телевизионните анали от първото десетилетие на XXI век, така че скоро по въпросната тема беше постигнат консенсус. Антони отново наля арманяк в чашите.

— Самият аз определям себе си преди всичко като телевизионен зрител! — възкликна в припадък на откровеност Жед и си спечели изпълнен с удивление поглед от страна на Олга.

[1] Връх (Зъб Вогезите), наречен Гран балон или „балон Гебвилер“ по названието на разположения в съседство град. — Б.пр. ↑

[2] Жан-Пиер Перно (1950) — известен френски телевизионен журналист. — Б.пр. ↑

[3] Френско списание (с електронен сайт), предназначено за хомосексуална публика. — Б.пр. ↑

VI

Месец по-късно Мерилин влезе в кабинета с пазарската си чанта, по-натъпкана дори от обикновено. След като се изсекна на три пъти, тя постави пред Жед дебела, пристегната с ластици папка.

— Ето пресата… — обясни тя, след като отначало той не реагира.

Жед спря празен поглед върху картонената папка, но не посегна да я отвори.

— Как е? — запита той.

— Чудесно. Всички са на наша страна.

Не изглеждаше кой знае колко въодушевена. Зад невзрачния вид на тази дребна, вечно хремава жена се криеше същински боец, майстор на специалните операции: заветната й цел беше да привлече първа вниманието, нейна да бъде заслугата за публикуването на първата голяма статия; след това, когато нещата започваха да вървят от само себе си, тя отново изпадаше в обичайната си отблъскваща апатия. Говореше все по-тихо и Жед едва я чу да добавя:

— Само Пепита Бургиньон не е написала нито ред.

— Добре… — заключи тъжно тя, — приятно беше да се работи с вас. — Няма ли да се видим вече?

— Ще се виждаме, разбира се, стига да се нуждаете от мен. Имате номера на моя мобилен.

Тя си взе довиждане и се отправи към някакво неясно бъдеще, оставяйки впечатлението, че незабавно ще отиде да си легне и ще си приготви чай. На прага още веднъж се обърна и добави отпаднало:

— Мисля, че това беше един от най-големите успехи в живота ми.

Докато преглеждаше папката, Жед установи, че критиката действително беше изключително единодушна в хвалебствията. Въпреки ожесточението, с което журналистите преследват и разкриват бъдещите модни тенденции още в зародиш, стремейки се при възможност сами да налагат такива, в съвременните общества понякога подобни тенденции се развиват съвсем анархистично, необуздано — това дори се случва все по-често с масовото навлизане на интернет и съпътстващия го упадък на печатните медии. Нарастващият успех навсякъде из Франция на курсовете по готварство; появилите се неотдавна състезания на местно равнище с награди за нови производства в областта на колбасарството и сиренарството; все по-голямото, неудържимо разпространение на екскурзионното летуване и дори разкритието за хомосексуализма на Жан-Пиер Перно са все доказателства за това ново социологическо явление: в действителност за пръв път във Франция от времето на Жан-Жак Русо насетне природата отново се беше превърнала в тенденция, френското общество някак внезапно си даде сметка за това с посредничеството на основните ежедневници и списания, излезли през седмиците, последвали откриването на изложбата на Жед. Именно през въпросните седмици картата „Мишлен“ се превърна от утилитарен и лишен от какъвто и да било особен интерес предмет в основен двигател на онова, което вестник „Либерасион“ без свян нарече „магия на селото“.

Кабинетът на Патрик Форестие, от чиито прозорци се виждаше Триумфалната арка, притежаваше остроумно модулно обзавеждане: преместването на няколко елемента беше достатъчно той да бъде превърнат в заседателна зала, в салон за прожекции, за коктейли и всичко това в ограниченото пространство на седемдесет квадратни метра; за затопляне на ястията имаше микровълнова фурна; при крайни случаи той можеше да бъде преустроен и в спално помещение. За посещението на Жед Форестие беше избрал варианта „работна закуска“; плодов сок, тестени произведения и кафе бяха подредени на ниска маса в очакване на госта.

Той разтвори широко ръце в знак на гостоприемство; малко беше да се каже, че сияе.

— Винаги съм имал вяра… Винаги съм имал вяра във вас! — възкликна той, което според Олга, инструктирала Жед преди срещата, със сигурност си беше преиграване. — Сега предстои да развием постигнатото! (Той размаха хоризонтално ръце и Жед веднага разбра, че това е подражание на подаване при ръгби.) — Седнете.

Двамата се настаниха в креслата от двете страни на ниската маса; Жед си наля кафе.

— We are a team — добави без особена нужда Форестие. — Само през последния месец продажбите на карти са се увеличили със 17% — продължи той. — Други биха побутнали леко нагоре цените, но ние няма да го направим.

После остави на събеседника си време да оцени висотата на възгледите, залегнали в основата на това търговско решение, и едва тогава продължи:

— За наша изненада се намират купувачи дори за старите карти „Мишлен“, установихме наддаване за тях в интернет. — И додаде мрачно: — Само допреди няколко седмици давахме същите тези стари карти за претопяване… Унищожавали сме богатство, за чиято стойност никой от фирмата дори не е подозирал… докато не се появиха вашите фотографии.

Той сякаш потъна в мрачни мисли за всички изгубени по такъв глупав начин пари, а може би за унищожаването на ценните предмети въобще, но после се съвзе и заяви:

— Що се отнася до вашите… (за момент подири най-подходящата дума), що се отнася до вашите творби, ще направим голям удар!

Той се надигна от креслото и на Жед за момент му се стори, че се кани да скочи със събрани крака върху ниската маса и да започне да се удря по гърдите като Тарзан; наложи се да притвори очи, за да прогони видението.

— Имах продължителен разговор с госпожица Шеремойова, с която, струва ми се… (отново потърси подходящите думи, типичен недостатък на възпитаниците на Политехниката, които при наемането им на работа излизат малко по-евтино от завършилите ЕНА[1], но пък им трябва повече време да намерят подходящите думи; в крайна сметка установи, че е изгубил мисълта си). Накратко, решихме, че не е уместно да ги пускаме за пряка продажба в нашата търговска мрежа. Не може да става въпрос да посягаме на независимостта ви на художник. Струва ми се — продължи той някак неуверено, — че обикновено търговията с произведения на изкуството се осъществява с посредничеството на галерии…

— Аз нямам галерист.

— И аз останах с такова впечатление. Ето защо смятам да предприемем следното. Бихме могли да поемем създаването на сайт в интернет, където да представяте вашите работи и директно да ги предлагате за продажба. Естествено, сайтът ще бъде на ваше име и в него никъде няма да се споменава за участие на „Мишлен“. Според мен е по-добре вие сам да следите за реализацията на тиражите. В замяна на това ние изцяло можем да поемем техническата страна и доставката.

— Съгласен съм.

— Чудесно, чудесно. При това положение мисля, че изгодата ще бъде взаимна! — въодушеви се той. — Включил съм всичко това в проект за договор, който, естествено, ще ви оставя да проучите.

Жед пое по обления в силна светлина коридор, от отсрещните прозорци, на който се виждаха небостъргачите на Дефанс, синевата на зимното небе беше разкошна, почти неестествена; фталоцианиново синьо, помисли си бегло той. Крачеше бавно, колебливо, сякаш стъпваше по някаква мека материя; съзнаваше, че в живота му настъпва нов прелом. Вратата на кабинета на Олга беше отворена; усмихна й се.

— Добре. Стана точно както ти ми каза — обобщи той.

[1] Висше училище за администрация — едно от най-престижните висши училища във Франция за подготовка на управленски кадри. — Б.пр. ↑

VII

Жед беше получил чисто литературно и художествено образование и никога не му се беше налагало да разсъждава върху основното тайнство на капитализма — формирането на цените. Беше избрал хартия „Ханемюле Канва файн Артс“, която позволяваше чудесна наситеност на цветовете и много добра трайност във времето. Ала при този тип хартия калиброването на цветовете беше трудно постижимо и твърде неустойчиво, драйвърът „Епсон“ не беше подходящ и той реши да се ограничи до двайсет увеличения на фотография. Едно копие излизаше приблизително трийсет евро, реши да ги предлага в сайта по двеста евро.

Когато пусна първата фотография, увеличена снимка на околностите на Азебрук, серията се изчерпа за по-малко от три часа. Явно не беше улучил цената. Налучквайки в продължение на няколко седмици, се спря на около две хиляди евро за формат 40х60. Сега вече нямаше грешка, сега знаеше цената си на пазара.

В Париж и околностите започваше да се чувства настъпването на пролетта, а самият той, без да е мислил много по въпроса, вече ставаше доста състоятелен. През април с изненада установиха, че месечният му доход надвишава този на Олга. Тази година през май имаше изключителна поредица от почивни дни: първи май се падаше в четвъртък, също и осми — след това, както обикновено, идваше Възнесение, а месецът приключваше с дълъг уикенд около Петдесетница. Наскоро беше излязъл новият каталог „Френч Тъч“. Олга беше следила отблизо редактирането, като на моменти лично беше внасяла поправки в предлаганите от хотелиерите текстове и преди всичко беше направила подбор на снимките, някои от които бяха сменени, понеже предложените от заведенията й се струваха недостатъчно съблазнителни.

Вечерта се спускаше над Люксембургската градина, двамата се бяха настанили на балкона, тъй като времето беше топло; детската глъч постепенно затихваше в далечината, не след дълго щяха да затворят вратите за през нощта. В действителност от Франция Олга познава единствено Париж, мислеше си Жед, докато прелистваше справочника „Френч Тъч“; впрочем до голяма степен това се отнасяше и за него. Книгата, която държеше в ръце, представяше Франция като някаква вълшебна страна, мозайка от разкошни местности, осеяни със замъци и имения, удивително разнообразна, но в която навсякъде беше добре да се живее.

— Искаш ли да се разходим през уикенда? — предложи той, като остави книгата. — В някой от хотелите, описани в твоя справочник…

— Да, идеята не е лоша — тя се замисли за момент. — Само че инкогнито. На никого няма да казваме, че работя за „Мишлен“.

Даже при това положение, мислеше си Жед, можеше да се очаква специално посрещане от страна на хотелиерите: млада и богата градска двойка без деца, доста приятна на вид, в първата фаза на любовната връзка — поради което готови да се възхищават на всичко с надеждата да съберат достатъчно красиви спомени, за да им послужат, когато дойдат трудните години, да им помогнат в преодоляването на кризата в съвместния живот — без съмнение в очите на всеки хотелиер и ресторантьор двамата бяха олицетворение на идеалните клиенти.

— Къде искаш да отидем първо?

Жед се замисли и си даде сметка, че въпросът никак не е лесен. Според него доста области действително бяха интересни. Може и да се окаже вярно, че Франция е чудесна страна, каза си той — поне от гледна точка на туриста.

— Нека започнем от Централния масив — реши накрая той. — Ще бъде чудесно за тебе. Може и да не е най-доброто, но ми струва се, че е много френско; в смисъл, че областта не прилича на Франция и на нищо друго.

Олга на свой ред прелистваше справочника; посочи му един хотел. Жед се намръщи.

— Капаците на прозорците са зле подбрани… На този сив камък аз бих поставил кафяви, червени или в краен случай зелени капаци, но със сигурност не и сини.

Зачете се в текста на описанието и изумлението му се усили.

— Каква е тази безсмислица? „В сърцето на Кантал, обвеян от полъха на Юга, където традиция се римува с кондиция и волност с толерантност…“. Та волност и толерантност дори не се римуват!

Олга взе книгата от ръцете му и се зачете.

— Аха, ясно!… „Мартин и Омар ще ви предложат автентични ястия и вина“, омъжила се е за арабин, та оттам и толерантността.

— Може пък да не е лошо, особено ако мъжът й е мароканец. Мароканската кухня никак не е за изхвърляне. Възможно е да правят френско-марокански фюжън фуд, пастила с гъши пастет или нещо такова.

— Да — потвърди не много убедено Олга. — Само че аз съм туристка и искам нещо френско, френско. Френско-марокански или френско-виетнамски изпълнения подхождат на някой моден ресторант покрай канала „Сен Мартен“, но в никакъв случай на извънградски хотел в департамента Кантал. Изглежда ще трябва да махна от справочника този ресторант…

Тя все пак не го направи, но разговорът им стана повод няколко дни по-късно да предложи на началството си да бъде осъществено статистическо проучване на ястията, които действително се консумират в хотелите от веригата. Резултатите станаха известни едва шест месеца по-късно, но напълно потвърдиха първоначалното й предположение. Почти никой не обръщаше внимание на креативната и на азиатската кухня. Северноафриканската кухня се ценеше единствено в най-южните департаменти и в Корсика. Независимо от областта ресторантите, които предлагаха „традиционни ястия“ или „по стара рецепта“, регистрираха консумация, превишаваща с 63% средната. С увереност можеше да се каже, че клиентите ценят свинските колбаси и сирената, но най-много ги привличаха ястия, приготвени с месо от необичайни животни, не само типично френски, но и местни, като гривяци, охлюви или речни миноги. В бележката, приложена към доклада, директорът на отдела ястия лукс и средна категория беше направил следното недвусмислено заключение:

„По всяка вероятност сме допуснали грешка, като сме се съобразили преди всичко с вкусовете на англосаксонската клиентела, която предпочита лека кухня, съчетаваща пикантност и здравословност на основата на пастьоризация и спазване на изискванията към охладените продукти. В действителност подобна клиентела не съществува: във Франция американските туристи никога не са преобладавали, а броят на английските туристи непрекъснато намалява; като цяло англосаксонците възлизат едва на 4,3% от оборота. Нашите нови, действителни клиенти идват преди всичко от млади и непретенциозни страни, където санитарните норми са нещо ново и все още рядко се прилагат; те, напротив, искат да опитат по време на престоя си във Франция кухня бентидж и дори хардкор; само ресторантите, способни да се приспособят към тези нови изисквания, заслужават за в бъдеще да фигурират в нашия справочник“.

VIII

За двамата последвалите седмици бяха щастливи (това не беше и не би могло да бъде напрегнатото, трескаво щастие на младите, вече и дума не можеше да става да се друсат до безпаметност или да се напиват до безсъзнание; в замяна на това — на тяхната възраст все още можеха да си го позволят — с наслада се отдаваха на онова кротко, изискано, без снобизъм епикурейско щастие, което западното общество предлага на представителите на горните слоеве от средната класа в разцвета на живота). Привикнаха към театралния тон, с който се обръщаха към тях сервитьорите от многозвездните ресторанти, за да им разкрият състава на ордьоврите и на другите „разядки“; привикнаха към протяжното им и патетично възклицание: „Чудесен избор, дами и господа!“ при всяка следваща поръчка, което неизменно напомняше на Жед онова „Чудесно богослужение!“, което им беше отправил навремето младият, пълничък свещеник, вероятно социалист, по време на неделната служба в църквата „Нотр Дам де Шан“ в момент, когато двамата с Жьоневиев се намираха в състояние на пълно умопомрачение след страхотния секс в нейния апартамент на булевард „Монпарнас“. По-късно той си спомняше понякога за този свещеник, който външно напомняше донякъде Франсоа Оланд, но за разлика от политическия лидер бе избрал съдбата на евнух в името на Бога. Години по-късно, когато се беше заел с осъществяването на поредица на тема „прости занаяти“, Жед на няколко пъти бе спохождан от мисълта за портрет на някой от тези целомъдрени и всеотдайни люде, чийто брой непрекъснато намаляваше, но които продължаваха да обикалят епархиите и да дават утеха на миряните със своята вяра. Начинанието му обаче завърши с провал, защото така и не успя да се справи с обхвата на своя обект. Наследници на хилядолетна духовна традиция, в която вече почти никой не вниква, някога в първата редица на обществото, днес свещениците са принудени да минават през ужасно продължително и трудно следване, включващо владеенето на латински, на каноничното право, на рационалната теология и на други почти неразбираеми материи, за да заживеят след това в мизерни материални условия, да пътуват в метрото с всички останали, да се трудят в сдружения за тълкуване на Светото писание и в курсове по ограмотяване, всяка сутрин да служат в храма пред все по-малобройни и застаряващи богомолци, лишени от каквито и да било плътски наслади и дори от простите радости на семейния живот, а при това принудени ден след ден да дават израз на непреклонен оптимизъм. Както отбелязваха историците на изкуството, почти всички картини на Жед Мартен представяха мъже и жени, които упражняват своята професия в дух на доброволност, но на тях ясно се виждаше, че същата тази доброволност има разумни рамки, при които съобразяването с професионалните задължения получава в замяна различно по степен финансово възнаграждение, съчетано с вътрешно удовлетворение. Смирени и безпарични, презирани от всички, в плен на всевъзможните неприятности, свързани с градския живот, без да имат достъп до нито едно от удоволствията, които той предлага, младите свещеници в градовете си оставаха странни и непонятни за всеки, който не споделя тяхната вяра.

В замяна на това справочникът „Френч Тъч“ предлагаше гама от умерени, но осезаеми удоволствия. Човек спокойно би могъл да сподели удовлетворението на собственика на „Ла Мармот Рийоз“, който завършваше презентацията си със следната ведра и изпълнена с увереност фраза: „Просторни стаи с тераса (вани с джакузи), съблазнително меню, десет вида домашно приготвени конфитюри за закуска: ние ви предлагаме един действително очарователен хотел“. Би могъл също така да се възхити на изпълнената с поезия проза на управителя на „Карпе дием“, който описва престоя в неговото заведение по следния начин: „Една усмивка ще ви поведе от градината (средиземноморски растителни видове) към вашия апартамент, където приятна изненада очаква всичките ви сетива. Достатъчно е да притворите очи, за да запомните завинаги райските ухания, шума на водоскоците в хамама от бял мрамор и да осъзнаете една проста истина: «Тук животът е прекрасен»“. Сред величествения декор на замъка Бурбон-Бюсе, чиито потомци свидно тачеха изисканото изкуство на гостоприемството, посетителят би могъл да стане свидетел на вълнуващи спомени (вълнуващи вероятно за представителите на рода Бурбон-Бюсе), датиращи от времето на кръстоносните походи; някои стаи обаче бяха обзаведени с водни матраци. Това съчетание на елементи от стара Франция и от местния начин на живот със съвременно хедонистко обзавеждане понякога правеше странно впечатление, почти граничещо с безвкусица; Жед обаче си мислеше, че именно това ценят клиентите на веригата или поне онези, които са цел на рекламата. Така или иначе фактическото положение съответстваше на обещанията, съдържащи се в презентациите. Паркът на „Шато де Горж дю Осезалие“ би трябвало да бъде обитаван от сърни, кошути и от магаренце; там действително имаше едно малко магаренце. По време на разходката в градините на „Оберж вертикал“ би трябвало да срещнете Мигел Сантамайор, готвач с интуиция, който осъществява „необикновен синтез на традицията с футуризма“; в тамошната кухня наистина се суетеше някакъв тип, смътно напомняш по външност индийски гуру, който след сътворената от него „симфония от зеленчуци и годишни времена“ идваше лично да ви предложи някоя от своите страстни хавански пури.

Последния уикенд, на Петдесетница, прекараха в замъка Во дьо Люни, едно несравнимо обиталище, чиито пищно обзаведени стаи гледаха към парк от четирийсет хектара, оригиналният план, на който се приписваше на Льо Нотр. Според справочника кухнята беше „апотеоз на богатство от местни ястия“; там бяха „съсредоточени едни от най-прекрасните забележителности във Франция“. Именно там, в понеделник след Петдесетница, по време на закуска Олга съобщи на Жед, че в края на месеца се завръща в Русия. В същия момент тя опитваше конфитюр от горски ягоди, а птиците, безразлични към всяка човешка драма, чуруликаха в проектирания първоначално от Льо Нотр парк. В съседство с тях семейство китайци се тъпчеха с гофрети и наденички. Наденичките най-напред бяха включени в закуската, предлагана в замъка Во дьо Люни, за да отговорят на желанията на традиционно настроената англосаксонска клиентела, привикнала към богатия на протеини и мазнини брекфаст; въпросът беше подложен на обсъждане по време на кратко, но решително заседание на ръководството на фирмата; въпреки своите все още неопределени и неясно формулирани предпочитания новата клиентела очевидно харесваше наденичките и това се бе оказало решаващо за съхраняването им в сутрешното меню. През тези години и други бургундски хотели бяха стигнали до същото заключение, благодарение на което фирмата „Сосис е Салезон Мартено“, основана в областта още през 1927 г., успя да избегне фалита и споменаването в рубриката „Социални проблеми“ на новините по канал FR3.

Олга обаче беше от момичетата, които не си падат твърде по протеините, и беше предпочела конфитюра от горски ягоди, като постепенно ставаше все по-нервна, защото си даваше сметка, че следващите няколко минути ще бъдат решаващи за нейното бъдеще, а в наше време мъжете толкова трудно се поддават на влияние, не толкова в началото — миниполите продължаваха да бъдат ефикасно средство, колкото по-нататък, започваха да се държат все по-странно. „Мишлен“ сериозно замисляше да засили присъствието си в Русия, която беше един от приоритетите на фирмата, Олга със сигурност щеше да получава три пъти по-голяма заплата и щеше да има не по-малко от петдесет служители на свое подчинение, подобно назначение тя изобщо не би могла да откаже, тъй като за съвета на директорите един отказ би бил не само непонятен, но дори престъпен, служител, достигнал определено равнище, носи отговорност не само пред фирмата, но и пред самия себе си, трябва да се грижи и да милее за своята кариера така, както Христос за своята Църква или съпругата за своя съпруг, длъжен е да се отнася към кариерата си с определен минимум внимание, липсата, на което би означавало за неговите началници, че не е достоен да се издигне над сегашната си второстепенна позиция.

Жед запазваше упорито мълчание, въртейки лъжичката в твърдо свареното яйце, като от време на време поглеждаше крадешком към Олга като наказано дете.

— Би могъл да дойдеш в Русия — каза тя. — Би могъл да дойдеш, когато пожелаеш.

Тя беше млада или по-точно беше все още млада и си въобразяваше, че животът предлага безброй възможности, че отношенията между двама души с времето могат да преминат през най-различни, понякога противоречиви етапи.

Полъх на вятъра раздвижи завесите на остъклените врати към парка. Чуруликането на птиците се усили, после внезапно замлъкна. Китайците от съседната маса неусетно бяха изчезнали, сякаш се бяха стопили във въздуха. Жед, който продължаваше да мълчи, остави лъжичката на масата.

— Трябва ти време, за да отговориш… — обади се тя. После добави с нежен упрек в гласа: — Дребничкият ми французин… Дребничкият ми нерешителен французин…

IX

На 28 юни следобед Жед придружи Олга до летище „Роаси“. Беше тъжно, нещо му подсказваше, че двамата преживяват момент на смъртна печал. Времето беше хубаво и ведро и не предразполагаше към подобни чувства. Би могъл да се опита да осуети този процес на отдалечаване между тях, да се хвърли в краката й, да я помоли да не се качва на този самолет; по всяка вероятност нямаше да успее да я убеди. И какво щеше да прави след това? Да потърси нов апартамент (договорът за жилището на улица „Гинмер“ изтичаше в края на месеца)? Да отмени предвиденото за следващия ден преместване? Напълно възможно, техническите трудности не бяха кой знае какви.

Жед не беше млад, всъщност никога не се беше чувствал млад, но като човек определено му липсваше опит. В чисто човешки план познаваше единствено баща си, и то не кой знае колко добре. Досегът с него не беше в състояние да му вдъхне особен оптимизъм, що се отнася до отношенията между хората. Доколкото бе имал възможността сам да ги наблюдава, тяхното съществуване беше съсредоточено около работата, която заемаше голяма част от живота им и се осъществяваше в различни по размери организации. След края на трудовия стаж започваше един по-краткотраен период, белязан от появата на различни заболявания. По време на най-активния период от своя живот някои човешки същества правят опит, освен това да се обединят в микрообщности, наречени семейства, предназначени за продължение на вида; подобни опити обаче най-често се увенчават с неуспех поради причини, свързани с „духа на времето“. Тези мисли минаваха през главата му, докато пиеше еспресо с любовницата си (двамата бяха сами на бара в „Сегафредо“, а и като цяло на летището нямаше особено оживление, неизбежната глъчка от разговорите, прекъсвана от периоди на затишие, напомняше обстановката в някоя частна клиника). Ала това спокойствие беше само привидно, при хората общата организация на транспорта, който днес играе толкова важна роля в осъществяването на индивидуалните съдби, просто отбелязваше малка пауза, преди да започне да функционира на максимални обороти с началото на годишните отпуски. Все пак изкусително беше това затишие да бъде изтълкувано като дискретно преклонение от страна на обществения механизъм към тяхната тъй рано прекъснала любов.

Жед не предприе нищо, когато след последната целувка Олга се отправи към зоната за паспортен контрол, и едва след като се прибра у дома, на булевард „Опитал“, осъзна, че някак неусетно е започнал нов етап от протичането на неговия живот. Осъзна го по това, че всичко, което допреди няколко дни запълваше изцяло битието му, сега внезапно му се стори съвършено лишено от съдържание. По пода продължаваха да се валят купища пътни карти и фотографски клишета, но всички те вече нямаха никакъв смисъл. В пристъп на примирение излезе, отиде до хипермаркета „Казино“ на булевард „Венсан Ориол“, купи две рула торби за строителни отпадъци, след което се прибра и започна да ги пълни. Помисли си, че хартията тежи и ще му се наложи да слиза няколко пъти, за да изхвърли всички торби. В момента унищожаваше плодовете на месеци и дори на години труд, но нито за момент не изпита каквото и да било колебание. Много години по-късно, когато беше станал прочут — всъщност дори много прочут — към Жед често беше отправян въпросът какво означава според него да бъдеш художник. Обикновено той така и не намираше особено интересен и оригинален отговор, с изключение на един, който от един момент нататък започна да повтаря по време на всички интервюта: според него да бъдеш художник означаваше преди всичко да бъдеш покорен. Покорен на тайнствени, непредвидими послания, които поради липса на друго обяснение и на каквато и да било религиозност биха могли да се определят като прозрения; послания, които при това властно и недвусмислено определят действията ви, без да ви оставят каквато и да било възможност за неподчинение с риск да изгубите всякакво себеуважение. Тези послания могат да ви принудят да унищожите някоя творба и дори цяла съвкупност от творби, за да поемете в съвършено различна посока, а понякога дори без посока, без какъвто и да било план, без каквато и да било надежда за приемственост. Само чрез това и поради това понякога мисията на художника може да бъде определена като трудна. Също така само и единствено по това тя се отличава от останалите професии или занаяти, на които той щеше да отдаде почит през втория период на своята кариера, който щеше да му спечели световна слава.

На другия ден свали първите торби за смет, после бавно, внимателно разглоби фотоапарата, прибра в калъфите камерата, плаките, обективите, цифровото устройство и корпуса. В Париж и околностите времето беше хубаво. Към средата на следобеда пусна телевизора, за да проследи първия етап от Обиколката на Франция, който в крайна сметка беше спечелен от почти неизвестен украински колоездач. Загаси телевизора и си помисли, че би трябвало да се обади на Патрик Форестие.

Директорът на отдела за комуникации прие новината без особено вълнение. След като Жед веднъж е решил да не снима повече карти „Мишлен“, никой не би могъл да го принуди; има възможност да прекрати работа във всеки един момент, това ясно беше посочено в договора. В действителност изглеждаше сякаш въобще не му пука и Жед дори се изненада, когато накрая му предложи да се срещнат на следващия ден.

Скоро след като влезе в кабинета на авеню „Гранд Арме“, Жед установи, че действителното намерение на Форестие е да сподели професионалните си проблеми с любезен събеседник като него. В резултат от новото назначение на Олга той бил изгубил един интелигентен, всеотдаен сътрудник, при това полиглот; направо не можел да повярва, че за момента дори не му предлагат кандидат, който да я замести. Оставил се бил съветът на директорите „да го прецака“ — употреби именно този сочен израз. Вярно било, че е напълно логично тя да се завърне в своята родна Русия, напълно логично било тъпите руснаци да купуват милиарди автомобилни гуми заради скапаните си пътища и гадния климат, но така или иначе „Мишлен“ била и си оставала френска фирма и само преди няколко години нещата щели да се развият по съвършено различен начин. До неотдавна желанията на френския клон били приемани като заповеди или поне като обект на особено внимание, но откакто чужди институционални инвеститори получили мнозинство в капитала на компанията, с всичко това било свършено. Да, нещата се били променили, повтаряше с мрачно наслаждение той, очевидно интересите на френския клон на „Мишлен“ вече не стрували кой знае колко в сравнение с Русия, да не говорим за Китай, но ако продължавало все така, никак не било чудно компанията да бъде погълната от „Бриджстоун“ или дори от „Гудиър“.

— Впрочем нека това да си остане между нас — добави той, обзет от неочаквано притеснение.

Жед го увери, че ще запази пълна дискретност и направи опит да насочи разговора към собствения си проблем.

— А, вярно, сайтът в интернет… — сякаш в този момент си спомни Форестие. — Просто ще пуснем съобщение, че вие смятате тази поредица творби за приключена. Предишните тиражи остават за продажба, ако нямате нищо против?

Жед нямаше нищо против.

— Впрочем не е останало много, почти всичко е продадено — добави Форестие с тон, в който личаха нотки на остатъчен оптимизъм. — В нашите реклами ще продължим да напомняме, че картите „Мишлен“ са послужили за основа на художествени творби, предизвикали единодушното одобрение на критиката, стига да нямате възражения?

Жед нямаше никакви възражения.

Докато го съпровождаше до вратата на кабинета, Форестие изглеждаше поразвеселен и когато стисна сърдечно ръката му на сбогуване, заключи:

— Много се радвам, че работихме заедно. Изгодата беше взаимна, абсолютно взаимна.

X

В продължение на няколко седмици не се случи нищо или се случиха неща, почти равни на нищо; и ето че една сутрин на връщане от покупки Жед забеляза някакъв тип на около петдесет години, с джинси и старо кожено яке, който чакаше пред стълбите на неговия вход; видимо стоеше там от доста време.

— Добър ден — каза мъжът. — Извинявам се, че се обръщам към вас по този начин, но не намерих друг. Няколко пъти ви видях да прекосявате квартала. Вие ли сте Жед Мартен?

Жед кимна. Гласът на неговия събеседник беше обработен, очевидно принадлежеше на образован човек; самият той приличаше на белгийски ситуационист или на пролетарски интелектуалец, но все пак с риза „Ароу“; при това по силните му, загрубели ръце личеше, че е упражнявал физически труд.

— Запознат съм с вашата работа върху пътните карти; следя я почти от самото начало. Аз също живея в този квартал — той му протегна ръка и се представи, — казвам се Франц Телер и съм галерист.

На път към неговата галерия на улица „Домреми“ (бил купил помещението малко преди кварталът да стане в известна степен моден; според него това било едно от малкото сполучливи неща, които направил през живота си) се отбиха в кафене „При Клод“ на улица „Шато де Рантие“, което по-късно стана обичайно място за техните срещи и предостави на Жед идеята за втората картина от „поредицата прости занаяти“. Заведението упорито продължаваше да предлага обикновено червено вино в тумбести чаши и сандвичи с пастет и краставички на последните оцелели пенсионери от „простолюдието“ в XIII район. Те методично измираха един по един, без на тяхно място да се появяват други.

— Четох в някаква статия, че от края на Втората световна война насам са затворили врати 80% от кафенетата във Франция — отбеляза Франц, като огледа заведението. Недалеч от тях четирима пенсионери плющяха карти на покритата с гетинакс маса, следвайки непонятните правила на някаква праисторическа игра (белот?, пикет?). По-нататък червендалеста жена гаврътна на един дъх чаша пастис. — Хората се приучиха да обядват за половин час, да пият все по-малко алкохол; а последният удар беше забраната за пушене.

— Смятам, че предишното положение ще се върне под една или друга форма. Един продължителен исторически период на увеличаване на производителността е към края си, поне що се отнася до Запада.

— Вие действително имате странни възгледи за нещата — каза Франц, след като продължително се взира в него. — Вашата работа върху картите „Мишлен“ ме заинтригува; наистина ме заинтригува, но въпреки това не бих ви приел в моята галерия. Бяхте, как да кажа, прекалено уверен в себе си и това ми се стори твърде неуместно за младеж като вас. После, когато видях в интернет, че сте решили да преустановите поредицата карти, реших, че трябва да се срещнем. Искам да ви предложа да станете един от художниците, които аз представям.

— Само че аз самият не зная с какво ще се захвана занапред. Дори не съм сигурен дали въобще ще продължа да се занимавам с изкуство.

— Не ме разбирате — търпеливо обясни Франц. — Мен не ме интересува някаква конкретна форма на изкуство, а начинът, личността, погледът върху дейността на художника, върху положението му в обществото. Ако утре се явите при мен с лист, откъснат от тетрадка със спирала, върху който сте написали: „Дори не съм сигурен дали въобще ще продължа да се занимавам с изкуство“, аз без колебание бих го изложил. При това не съм някакъв интелектуалец; просто се интересувам от вас.

— Не, не съм интелектуалец — повтори натъртено той. — Стремя се, доколкото мога, да приличам на интелектуалец от богатите квартали, защото в моите среди това е изгодно, но в действителност не съм такъв, дори не съм си взел зрелостния изпит. Започнах с организиране на изложби, а след това купих въпросното помещение и се случи така, че ми провървя с няколко художници. Но при избора съм се осланял единствено и само на интуицията си.

След това посетиха галерията, която се оказа по-просторна, отколкото Жед бе очаквал, с висок таван и бетонни вътрешни стени, укрепени с метални греди.

— Тук преди е имало машиностроително предприятие — обясни Франц. — След фалита му през осемдесетте години помещението е останало празно, докато не го купих. Трябваше да направим сериозно почистване, но работата си струваше. Според мен мястото си го бива.

Жед кимна. Подвижните прегради бяха подредени от едната страна, така че експозиционното пространство беше напълно открито — трийсет на двайсет метра. В момента беше заето от големи скулптури от тъмен метал, чиято изработка донякъде напомняше на традиционните африкански статуетки, но темите бяха от съвременна Африка: всички фигури агонизираха или се избиваха с мачете и автомати „Калашников“. Тази смесица от насилствено действие и застиналост на неговите извършители правеше особено зловещо впечатление.

— За склад използвам един хангар в департамента Йор е Лоар — продължи Франц. — Хигрометричните условия не са идеални и няма никаква охрана, с една дума, положението със съхранението никак не е добро; все пак до този момент не съм имал неприятности.

Когато малко след това се разделиха, Жед беше в състояние на дълбок смут. Той дълго броди из Париж и преди да се прибере дори успя на два пъти да се заблуди. Последвалите седмици протекоха по същия начин, излизаше, вървеше без определена посока по улиците на града, който в крайна сметка почти не познаваше, от време на време спираше и се отбиваше в някоя бирария, за да се ориентира, но най-често прибягваше до помощта на план.

Един октомврийски следобед, докато вървеше по улица „Мартир“, Жед изпита усещането за нещо познато. Знаеше, че по-нататък се намира булевард „Клиши“ със сексшоповете и магазините за еротично бельо. И Жьоневиев, и Олга обичаха от време на време да пазаруват заедно с него еротично облекло, но най-често за тази цел посещаваха „Ребека Рибе“, който беше доста по-далеч по булеварда, не, ставаше въпрос за нещо друго.

Спря на ъгъла на авеню „Трюден“, погледна надясно и разбра. На няколко десетки метра по-нататък се намираха офисите на фирмата, където баща му беше работил през последните години. Беше идвал само веднъж, скоро след смъртта на баба си, впоследствие фирмата се премести в нови помещения. След сключването на договора за културния център в Пор Амвон бяха решили да вдигнат стандарта, седалището трябваше да бъде разположено в градски дворец, за предпочитане с павиран вътрешен двор, в краен случай на авеню с дървета от двете страни. Широкото авеню „Трюден“ с неговото почти провинциално спокойствие и редиците чинари напълно подхождаше за архитектурно бюро, което се радва на немалка известност.

Служителката в приемната му съобщи, че Жан-Пиер Мартен ще бъде целия следобед на заседание.

— Аз съм негов син — внимателно настоя Жед.

Тя се поколеба, след което вдигна телефона.

Няколко минути по-късно баща му нахлу в приемната по риза, с разхлабена вратовръзка и тънка папка в ръка. Дишаше шумно, очевидно под влияние на силно вълнение.

— Какво става? Да не се е случило нещо лошо?

— Не, няма нищо. Просто минавах оттук.

— Много съм зает, но… почакай. Ще излезем да пием по едно кафе.

Обясни на Жед, че в момента фирмата изпитвала затруднение. Новото седалище струвало скъпо, а били изпуснали важна поръчка за обновяване на почивна станция на брега на Черно море и тъкмо имал сериозна разправия със съдружниците. Вече дишаше по-спокойно и постепенно се съвземаше.

— Защо не се откажеш? — попита го Жед. Баща му го погледна, без да реагира, а по изражението му личеше, че изобщо не разбира за какво става въпрос.

— Искам да кажа, че си спечелил достатъчно. Спокойно би могъл да се оттеглиш и да се порадваш на живота.

Баща му продължаваше да го гледа, сякаш думите изобщо не достигаха до съзнанието му или пък не беше в състояние да им придаде някакъв смисъл, измина най-малко минута преди да попита:

— Че какво друго бих могъл да правя?

Гласът му звучеше по детски объркано.

В Париж пролетта нерядко е продължение на зимата — дъждовна, кална и мръсна. Лятото най-често е неприятно: градът е шумен и прашен, жегите са краткотрайни, не повече от два-три дни и завършват с буря, последвана от внезапно захлаждане. Париж е приятен единствено през есента, когато дните са слънчеви и къси, въздухът сух и прозрачен, но изпълнен със свежест. През целия октомври Жед продължи да прави разходки, ако въобще можеше да се нарече разходка едва ли не автоматичното движение, по време на което нито едно възприятие не достигаше до мозъка му, нито една мисъл или намерение не го спохождаше и единствената цел, на което беше да го доведе с настъпването на вечерта до състояние на достатъчна умора.

Около пет часа следобед през един ноемврийски ден той се озова пред сградата на улица „Гинмер“, където се намираше някогашният апартамент на Олга. Това рано или късно трябваше да се случи, помисли си той: уловен в клопката на автоматичното движение, беше минал почти по същото време по същия път, който бе следвал всеки ден в продължение на месеци. Задъхан, той се отправи към Люксембургската градина и се стовари на първата попаднала му пейка. Намираше се съвсем близо до странния павилион от червени тухли с украса от мозайки, който заема единия от ъглите на парка откъм улица „Гинмер“ и улица „Асас“. Светлината на далечния залез обливаше кестените със странна топлооранжева светлина, преливаща в индийско жълто, и Жед неволно си припомни думите на песента „Люксембургската градина“:

Още ден

без любов,

още ден

от живота.

Люксембург

остаря.

Дали той?

Дали аз?

Как да знам.

Подобно на много руснаци, Олга обожаваше Жо Дасен, особено песните от последната му плоча с тяхната примирена и трезва печал. Жед потръпна, почувства, че изпада в криза, на която не беше в състояние да се съпротивлява, и когато в паметта му изплуваха думите на песента „Здравейте, влюбени“, той заплака.

Обичахме се, после звънна краят.

Прозвънна бързо, както всеки път.

Какви ще бъдем занапред, не зная,

щом вече и сърцата ни мълчат.

В кафенето на ъгъла на улица „Вавен“ си поръча бърбън, но веднага установи, че е допуснал грешка. След временното облекчение, което му донесе парливото питие, отново го обзе печал и по лицето му потекоха сълзи. Тревожно се огледа наоколо, но за щастие никой не му обръщаше внимание, всички маси бяха заети от студенти по право, които разговаряха за купони и за „младши съдружници“, все неща, които интересуват студентите по право, така че можеше да плаче на воля.

Когато излезе, най-напред обърка пътя, известно време се лута в полусъзнателно състояние и накрая се озова пред магазина „Сенлие Фрер“ на улица „Гранд Шомиер“. На витрината бяха изложени четки, платна със стандартни размери, пастели и туби боя. Влезе и без да се замисли купи кутия „базов комплект“ маслени бои. Кутията беше правоъгълна, от буково дърво, а отвътре с отделения, в които имаше дванайсет туби екстра фина маслена боя „Сенлие“, както и комплект четки и флакон разредител.

При такива обстоятелства от живота му се осъществи „завръщането към живописта“, което един ден щеше да бъде предмет на толкова коментари.

XI

Впоследствие Жед изневери на марката „Сенлие“ и платната от зрелия му период бяха изцяло изпълнени с помощта на бои „Шминке-Мусини“. Изключение правеха някои зелени цветове, особено вариантите на зеления цинобър, придаващи вълшебна светлина на горите от калифорнийски борове по склоновете към морето в картината „Бил Гейтс и Стив Джобс обсъждат бъдещето на информатиката“, които принадлежаха към гамата „Рембранд“ на фирмата „Роял Таленс“. Що се отнася до бялото, използваше почти изключително бои „Олд Холанд“, които ценеше заради тяхната непрозрачност.

Както по-късно подчертаваха историците на изкуството, първите картини на Жед твърде лесно биха могли да отведат по погрешна следа. Посвещавайки своите две първи платна, „Фердинан Дерош, търговец на конско месо“ и „Клод Ворийон, управител на квартално кафене“, на обречени на изчезване професии, Мартен би могъл да създаде впечатление за носталгия, за тъга по една останала в миналото, реална или въображаема Франция. Ала цялостното му творчество неизбежно водеше до заключението, че подобна идея няма нищо общо с действителните му намерения; причината Мартен първоначално да насочи вниманието си към две загиващи професии въобще не е била да предизвиква съжаление към възможното им отмиране, а простият факт, че те в скоро време наистина ще изчезнат и за него е било важно да ги увековечи върху платното преди това да се случи. Още третата картина от поредицата за занаятите, „Мая Дюбоа, помощник-специалист по орбитално управление“, беше посветена на професия, която в никакъв случай не би могла да бъде смятана за заплашена от изчезване или пък демодирана, а напротив, беше емблематична за метода „точно навреме“, който бе залегнал в основата на икономическата реорганизация на Западна Европа в началото на третото хилядолетие.

В своята първа монография, посветена на Мартен, Вон Фу Син прави любопитна аналогия, основана върху колориметрията. Цветовете на предметите в света могат да бъдат представени с помощта на известен брой първични цветове; за да се получи относително реалистично изображение, техният минимален брой е три. Ала една колориметрична карта съвсем спокойно може да бъде основана на четири, пет, шест и дори повече първични цвята; от това спектърът на изображението става още по-широк и изтънчен.

Според китайския изследовател по същия начин условията на производство при дадено общество могат да бъдат пресъздадени посредством определено число типови професии, чийто брой по негово мнение (което той не обосновава по какъвто и да било начин) би могъл да бъде фиксиран някъде между десет и двайсет. В най-значимата в количествено отношение част от поредицата „занаяти“, която историците на изкуството нарекоха „поредица прости занаяти“, Жед Мартен представя цели четирийсет и две типови професии, които представляват достатъчно широк и богат спектър за анализ на условията за производство в обществото по негово време. Следващите двайсет и две картини, съсредоточени върху съпоставки и срещи, традиционно наричани „поредица фирмени композиции“, имат за цел да изградят релационна и диалектическа представа за функционирането на икономиката като цяло.

Осъществяването на картините от „поредицата прости занаяти“ отне на Жед Мартен малко повече от седем години. През цялото това време той почти не се среща с хора и не установи нито една нова връзка, била тя любовна или приятелска. Имаше моменти, когато изпитваше чувствено наслаждение: ядене до премала на италиански макарони, които беше купил в огромно количество от хипермаркета „Казино“ на булевард „Венсан Ориол“; някоя и друга вечер, прекарана с компаньонка ливанка, чиито сексуални услуги напълно оправдаваха хвалебствените отзиви по неин адрес в сайта Niamodel.com. „Лейла, обичам те, ти си слънцето на моите дни в офиса, моята малка ориенталска звезда“, пишеха разни петдесетгодишни нещастници, а Лейла от своя страна мечтаеше за мускулести, мъжествени, бедни и силни мъже, такава беше картината на живота като цяло. Жед лесно създаваше представа за „малко странен, но симпатичен и напълно безобиден тип“, но в компанията на Лейла се радваше на онова особено състояние на екстратериториалност, което леките момичета открай време предоставят на художниците. Може би именно Лейла или по-скоро Жьоневиев, неговата бивша приятелка малгашка, присъстваше върху едно от неговите най-трогателни платна, „Еме, компаньонка“, изпълнено в изключително топла цветова гама на основата на естествена умбра, индийска оранжева и неаполитанска жълта. Коренно различен от Тулуз-Лотрек с неговата напомадена, хлоротична и с болнав вид проститутка, Жед Мартен изобразява една млада жена в цветущо здраве, едновременно чувствена и интелигентна, на фона на облян в светлина съвременен апартамент. С гръб към прозореца, отворен към обществен парк, който донякъде напомня градината в Батиньол, облечена в обикновена прилепнала минипола, Еме закопчава миниатюрен сутиен, който едва прикрива разкошните й гърди.

Единствената еротична картина на Мартен е и първата, в която са налице открито автобиографични елементи. Втората, „Архитект Жан-Пиер Мартен напуска основаната от него фирма“, беше създадена две години по-късно и постави началото на същинския период на трескава творческа дейност, продължил година и половина и приключил с „Бил Гейтс и Стив Джобс обсъждат бъдещето на информатиката“, надписана като Разговорът в Пало Алто, която мнозина смятат за шедьовър. Човек се изумява само от мисълта, че двайсет и двете картини от „поредицата фирмени композиции“, нерядко сложни и големи по размери, са създадени за по-малко от осемнайсет месеца. Удивително е също така, че Жед Мартен претърпя неуспех с картината „Деймиън Хърст и Джеф Куунс си поделят пазара на изкуството“, която в много отношения би била естествено допълнение към композицията Джобс-Гейтс. Анализирайки този провал, Вон Фу Син вижда в него причината за завръщането на художника година по-късно към „поредицата прости занаяти“ с неговата шейсет и пета и последна картина. Недвусмисленото твърдение на китайския изследовател звучи напълно убедително: в стремежа си към изчерпателно представяне на производителния сектор на обществото по онова време Жед Мартен в един или друг момент от своята творческа кариера е щял да бъде принуден да избере за обект на изображение самия художник.

ЧАСТ ТРЕТА

I

Жед се стресна и се събуди към осем часа сутринта на 25 декември: на площад „Алп“ едва се зазоряваше. Той взе от кухнята парцал и почисти повръщаното, сетне се загледа в лепкавите останки от „Деймиън Хърст и Джеф Куунс си поделят пазара на изкуството“. Франц беше прав, време бе да се погрижи за организирането на изложбата, от няколко месеца се въртеше в порочен кръг и това започваше да влияе на настроението му. Човек може да работи в усамотение в продължение на години, впрочем това е единственият начин, ако действително иска да свърши някаква работа; идва обаче момент, когато го обзема желание да покаже плодовете на своя труд пред света не толкова, за да бъде оценен, колкото да получи доказателство, че тези плодове съществуват и дори, че самият той съществува; в недрата на един обществен вид индивидуалността не е нищо друго, освен краткотрайна фикция.

Сети се за настояванията на Франц и изпрати на Уелбек имейл, в който напомняше за своето предложение, после си приготви кафе. Няколко минути по-късно с отвращение препрочете написаното. „В този период на празници, които, предполагам, прекарвате със семейството си…“. Какво го беше накарало да пише подобни идиотщини? Всеизвестно беше, че Уелбек е самотник и едва ли не мизантроп, който не говори дори на кучето си. „Зная, че към Вас се отправят множество предложения и затова предварително Ви поднасям моите извинения за това, че си позволявам да Ви напомня колко важно за мен и за моя галерист е Вашето участие в подготовката на каталога за моята бъдеща изложба“. Тук беше по-добре, малко ласкателство никак не е излишно. „Прилагам няколко фотографии на моите последни картини и съм изцяло на Ваше разположение, ако желаете да се запознаете по-подробно с моето творчество в удобно за Вас време и място. Доколкото ми е известно, Вие живеете в Ирландия; за мен би било удоволствие да се срещна с Вас там, ако такива са вашите предпочитания“. Така вече може, каза си той и натисна клавиша Изпращане.

В тази декемврийска утрин паркингът пред търговския център „Олемпиад“ беше пуст, а високите правоъгълни сгради напомняха мъртви ледници. Докато крачеше в студената сянка на кулата „Омега“, Жед се сети за Фредерик Бегбеде. Бегбеде беше приятел на Уелбек или поне така се говореше: дали той не би могъл да помогне? За съжаление разполагаше единствено със стар номер на мобилния му телефон, а и така или иначе точно на Коледа Бегбеде не би отговорил.

И все пак той отговори.

— С дъщеря си съм — каза сърдито Бегбеде и веднага след това добави, за да смекчи упрека, — след малко я връщам на майка й.

— Бих искал да ви помоля за услуга.

— Ха-ха-ха! — засмя се пресилено Бегбеде. — Знаете ли, вие сте направо страхотен! Не ми се обаждате в продължение на десет години, след което ми телефонирате навръх Коледа, за да ме помолите за услуга. По всяка вероятност сте гений. Само един гений може да бъде толкова егоцентричен, на границата на аутизма… Добре де, нека се видим във „Флор“ в седем часа — неочаквано заключи авторът на Един френски роман.

Жед закъсня с пет минути и веднага зърна писателя на една маса в дъното. Съседните маси бяха свободни и оформяха периметър за сигурност от два метра. Провинциалистите, които влизаха в кафенето, и дори някои туристи се побутваха и го сочеха възхитено с пръст. От време на време някой познат навлизаше в периметъра, прегръщаше го за поздрав, след което се оттегляше. От това заведението несъмнено търпеше известни загуби (също както навремето покойният Филип Солерс имал запазена маса, на която никой друг нямал право да сяда, независимо дали той ще дойде за обяд или не). Тази нищожна загуба на постъпления се наваксваше с лихвите от наплива на туристи, които идваха в кафенето да видят с очите си автора на „99 франка“, чието присъствие тук напълно съответстваше на историческата слава на заведението. Смелите изказвания на Бегбеде в полза на легализирането на наркотиците и на утвърждаването на статут за проституцията от двата пола, както и по-приемливата му защита на незаконно пребиваващите в страната и призивът му за подобряване на условията на живот в затворите, го бяха превърнали в нещо като Сартр от първото десетилетие на XXI век, при това за всеобща и донякъде негова собствена изненада, тъй като миналото му сякаш му беше предопределило да играе ролята на един Жан-Едерн Алие или дори на един Гонзаг Сен Бри. Като взискателен съратник на Новата антикапиталистическа партия на Оливие Безанено, комуто неотдавна в интервю за „Шпигел“ беше изтъкнал опасността от антисемитски уклон, Бегбеде бе успял да накара хората да забравят за неговия полубуржоазен-полуаристократичен произход и дори за принадлежността на брат му към ръководните структури на едрите френски работодатели. Истина е, че и самият Сартр далеч не е роден в семейство на бедняци.

Седнал пред чаша коктейл „Мореска“, видният писател печално съзерцаваше метална кутийка за лекарства, в която се виждаха остатъците от последната доза кокаин. Той съзря Жед и му махна с ръка да седне на неговата маса. Сервитьорът незабавно пристигна да вземе поръчката.

— Ами, не знам. Може би един виандокс? Още ли го произвеждат?

— Един виандокс… — повтори замислено Бегбеде. — Вие наистина сте странна личност…

— Учудих се, че още ме помните.

— Ами да… — отвърна със странно печален глас писателят. — Много добре си ви спомням…

Жед започна да му описва своя случай. Когато спомена името на Уелбек, видя, че Бегбеде леко се намръщи.

— Не искам от вас телефонния му номер — добави бързо той, — а само да му се обадите и да му напомните за моята молба.

Сервитьорът донесе чаша виандокс. Бегбеде мълчеше замислено.

— Дадено — каза накрая той. — Дадено, ще му се обадя. Но с него човек никога не знае как ще реагира; в случая обаче това може да му е от полза.

— Смятате ли, че ще приеме?

— Нямам никаква представа.

— Според вас какво би могло да го накара да приеме?

— Ами… Може би ще ви изненадам, защото изобщо не е известен като такъв, но… парите. По принцип никога не му е пукало за парите, живее както му дойде, но след развода е напълно разорен. Освен това вложи средства в покупката на жилища в Испания по брега на морето, които предстои да бъдат конфискувани, без каквато й компенсация по силата на закон за защита на крайбрежието с обратно действие — луда работа. Всъщност мисля, че тъкмо в този момент е доста затруднен — направо невероятно след всичко, което е спечелил, нали? Та ето какво, ако му предложите достатъчно пари, мисля, че може и да успеете.

Той млъкна, допи на един дъх коктейла си, поръча нов и хвърли към Жед поглед, изпълнен с укор и печал.

— Знаете ли — каза накрая той. — Олга ви обичаше.

Жед леко се присви на стола.

— Искам да кажа, че беше истински влюбена във вас… — той млъкна и поклати недоверчиво глава. — А вие я оставихте да замине за Русия… И повече изобщо не й се обадихте… Любовта… Любовта е рядко нещо. Нима не го знаете? Никога ли не са ви го казвали?

— Говоря ви за това, макар че изобщо не е моя работа — продължи той, — защото тя скоро се връща във Франция. Все още имам приятели в телевизията и от тях научих, че „Мишлен“ открива нов цифров телевизионен канал „Мишлен TV“, съсредоточен върху гастрономията, местните традиции, френските пейзажи и пр. Ще го ръководи Олга. На хартия генерален директор ще бъде Жан-Пиер Перно, но на практика тя ще има последната дума за предаванията. Та това е… — заключи той с тон, който ясно показваше, че разговорът им е приключил. — Дойдохте да поискате от мен малка услуга, а аз ви правя голяма.

Той погледна остро към Жед, който се канеше да си тръгва.

— Освен ако не смятате, че вашата изложба е по-важна — той отново поклати глава и едва чуто, почти неразбираемо и с отвращение промърмори: — Скапани художници…

II

Суши барът „Уорхаус“ на „Роаси“ 2Е предлагаше изключителен избор от норвежки минерални води. Жед се спря на „Хускварна“, леко газирана минерална вода от Централна Норвегия. Беше изключително чиста, макар в действителност не по-чиста от коя да е друга. Всички тези минерални води се отличаваха само по степента на газираност и едва доловимия привкус; нито една от тях не съдържаше осезаемо количество соли или желязо; общото при норвежките минерални води определено беше тяхната умереност. Изтънчени хедонисти са тези норвежци, каза си Жед, докато плащаше своята „Хускварна“; приятна му беше мисълта, че могат да съществуват толкова различни форми на чистота.

Самолетът много бързо се издигна над облачния слой и от този момент нататък пътуването заприлича на всяко друго. По средата на разстоянието за момент зърна безбрежната морска повърхност, напомняща кожата на старец в терминален стадий.

В замяна на това летище „Шенън“ очарова Жед със своите прави и ясни очертания, високите тавани и удивителната ширина на коридорите — то не работеше с пълен капацитет и обслужваше преди всичко нискотарифни компании и превоза на подразделения от американската армия, но очевидно беше предвидено за поне пет пъти по-голям трафик. Със своята структура от метални пилони и гладкия мокет то по всяка вероятност беше проектирано през шейсетте или в края на петдесетте години. Дори в по голяма степен от „Орли“ това летище въплъщаваше онзи период на технологичен възторг, когато въздушният транспорт се е смятал за изключително новаторско и престижно постижение. След началото на седемдесетте с първите палестински атентати и по-късно, когато Ал Кайда беше поела щафетата далеч по-мащабно и професионално, пътуването по въздух се беше превърнало във вдетиняващо и ограничаващо до крайна степен личната свобода изпитание за пасажерите, на които не оставаше нищо друго, освен да се молят то да приключи колкото се може по-скоро. Ала навремето, мислеше си Жед, докато чакаше куфара си в грамадния салон „Пристигащи“, където масивните метални колички за багаж по всяка вероятност бяха на възрастта на самото летище, навремето, през славните трийсетте години, въздушното пътешествие, символ на модерното технологично приключение, е било съвсем друго нещо. Поначало приоритет на инженерните и ръководните кадри, на строителите на утрешния свят, с тържеството на социалдемокрацията то постепенно и някак естествено беше станало достъпно за народните маси редом с увеличаването на покупателната им способност и на свободното им време (с тази разлика, че това бе постигнато благодарение на временно господство на ултралиберализма, чийто адекватен символ бяха нискотарифните компании, както и с цената на някогашния престиж на въздушния транспорт).

Само няколко минути по-късно Жед получи потвърждение на своята хипотеза за възрастта на летището. Дългият коридор към изхода беше украсен с фотографии на видните личности, които го бяха почели с посещението си — предимно американски президенти и папи. Йоан-Павел II, Джими Картър, Йоан XXIII, Джордж Буш старши и младши, Павел VI, Роналд Рейгън… всички бяха налице. В края на коридора Жед с удивление установи, че първият от тези прочути посетители е увековечен не със снимка, а с истински портрет.

Прав, посред пистата за рулиране, Джон Фицджералд Кенеди предхождаше малобройната група официални лица, сред които се открояваха двама духовници; на заден план се виждаха мъже с костюми, които по всяка вероятност принадлежаха към американските служби за сигурност. Вдигнал ръка напред и нагоре — както би могло да се предположи, към тълпата посрещачи отвъд загражденията — Кенеди се усмихваше с онзи глупаво възторжен оптимизъм, на който никой неамериканец не би могъл да подражава. При това лицето му сякаш беше инжектирано с ботокс. Жед се върна назад и още веднъж внимателно огледа изображенията на видните личности. Бил Клинтън също беше заоблен и загладен, подобно на своя славен предшественик; трябваше да признае, че американските президенти демократи, общо взето, напомняха инжектирани с ботокс сладострастници.

Ала когато се завърна при портрета на Кенеди, Жед стигна до заключение от съвсем друго естество. По онова време ботоксът все още не е съществувал и премахването на подпухналите от подкожна мазнина участъци и бръчките беше дело на услужливата четка на художника. Това означаваше, че в края на петдесетте и началото на шейсетте години на миналия век все още е било напълно в реда на нещата увековечаването и прославата на забележителните моменти от едно царуване да бъдат поверявани на художниците или поне на най-посредствените измежду тях. Очевидно ставаше въпрос за цапаница, достатъчно беше да се сравни изобразяването на небето с онова, което биха направили Търнър или Констабъл, дори второразредните английски акварелисти биха се справили по-добре. Въпреки това в картината се съдържаше особена символична човешка правдивост по отношение на Джон Фицджералд Кенеди, до която не можеше да се доближи нито една фотография от тази галерия — дори тази на Йоан-Павел II, който при това изглеждаше в чудесна форма, уловен в момент, когато от стълбичката на самолета разтваря ръце за поздрав към една от последните католически нации в Европа.

Украсата на хотел „Оукууд армс“ също беше посветена на първите стъпки на гражданската авиация: стари реклами на „Ер Франс“ и „Луфтханза“, черно-бели снимки на „Дъглас DC-8“ и „Каравела“, порещи бистрото небе, пилоти с парадна униформа, гордо позиращи пред командната кабина. От интернет Жед беше научил, че град Шенън дължи появата си на летището. Бил е изграден през шейсетте години на миналия век на място, където преди това не е имало никакво население, дори село. Доколкото бе могъл да установи, ирландската архитектура нямаше свой специфичен облик: представляваше смесица от червени тухлени къщички, подобни на онези, които могат да се видят във всяко английско предградие, и бели бунгала с асфалтова ивица наоколо, по средата на затревена площ по американски образец.

Донякъде се надяваше, че ще може да изпрати поне съобщение по гласовата поща на Уелбек, тъй като до този момент беше разменял с него само имейли, а последния път есемес, но след няколко позвънявания той се обади.

— Лесно ще познаете къщата по най-зле поддържаната морава в цялата околност — беше му обяснил Уелбек. — А може би и в цяла Ирландия.

Първоначално беше помислил, че писателят преувеличава, но растителността действително достигаше феноменални размери. Жед мина по застланата с плочи пътека, която се виеше в продължение на десетина метра между туфи магарешки бодили и къпини, и стигна до асфалтиран насип, където беше спрян джип „Лексъс 350“. Както можеше да се очаква, Уелбек беше избрал да живее в бунгало: голяма бяла сграда, нова, с плочест покрив — всъщност съвсем обикновена къща, като се изключи отвратителното състояние на моравата.

Той позвъни, изчака трийсетина секунди и авторът на „Елементарните частици“ му отвори, по пантофи, с панталон от рипсено кадифе и удобно домашно сако от небелена вълна. Той дълго и замислено се взира в Жед, след това обърна поглед към моравата, потънал в мрачни мисли, каквото изглежда беше обичайното му състояние.

— Не умея да си служа с косачка — заключи Уелбек. — Боя се да не си отрежа пръстите с остриетата, а това май ми се случва доста често. Бих могъл да си купя овца, но не обичам овце. Няма по-глупаво животно от овцата.

Жед го последва през застланите с теракота стаи, в които нямаше никакви мебели, само тук-там кашони, останали от пренасянето. Тапетите по стените бяха с цвят слонова кост без каквито и да било шарки; подът беше покрит с тънък слой прах. Къщата беше просторна и имаше най-малко шест спални; беше доста хладно, температурата не надвишаваше шестнайсет градуса; Жед се досети, че всички стаи, с изключение на тази, където Уелбек спи, са празни.

— Наскоро ли се настанихте тук?

— Да. Впрочем преди три години.

Най-сетне стигнаха до донякъде по-добре отоплена стая, подобна на малка квадратна оранжерия поради трите остъклени стени, от онези, които англичаните наричат conservatory. Мебелировката се състоеше от канапе, ниска маса и фотьойл; на пода беше постлан купен от разпродажба персийски килим. Жед беше донесъл две папки формат А3; първата съдържаше четирийсетина снимки, проследяващи минали периоди от творчеството му — преди всичко подбрани от поредиците „железни предмети“ и „пътни карти“. Във втората имаше седемдесет и четири фотоса, представящи живописните му платна от „Фердинан Дерош, търговец на конско месо“ до „Бил Гейтс и Стив Джобс обсъждат бъдещето на информатиката“.

— Обичате ли колбаси? — запита писателят.

— Да… да речем, че нямам нищо против.

— Ще приготвя кафе.

Той се надигна пъргаво и се завърна след десетина минути с две чаши и италианска кафеварка.

— Нямам нито мляко, нито захар.

— Няма значение. Аз го пия чисто.

Кафето беше добро. В продължение на две-три минути се възцари пълно мълчание.

— Много обичах колбаси — обади се накрая Уелбек, — но реших, че мога да мина и без тях. Разбирате ли, човек не би трябвало да има право да отнема живота на свинете. Преди малко ви казах какво лошо мнение имам за овцете и продължавам да държа на него. Смятам, че дори кравата е доста прехвалена и в това отношение не споделям становището на моя приятел Беноа Дютьортр[1]. Ала свинята е възхитително животно, интелигентно, чувствително, способно на истинска и необикновено дълбока привързаност към своя стопанин. Интелигентността й действително предизвиква удивление и нейните граници все още не са установени с точност. Знаете ли например, че свинята може да бъде приучена да извършва прости аритметични действия? Поне що се отнася до събиране и, струва ми се, до изваждане при някои особено надарени екземпляри. Има ли право човекът да принася в жертва животно, способно да усвои основите на аритметиката? Откровено казано, мисля, че няма право.

Без да дочака отговор, той се задълбочи в разглеждане на първата папка, донесена от Жед. След като набързо прехвърли снимките с болтове и гайки, отдели време, което се стори на Жед безкрайно, на изображенията на пътни карти; в определени моменти съвсем неочаквано обръщаше страницата. Жед крадешком погледна часовника си: от пристигането му беше минал повече от час. Цареше пълна тишина; после някъде далече глухо забръмча компресорът на хладилник.

— Това са стари неща — наслуки подхвърли Жед. — Донесох ги за обща представа на работата ми. Изложбата… е изцяло посветена на творбите от втората папка.

Уелбек вдигна към него безизразен поглед, сякаш беше забравил какво всъщност прави Жед в дома му, причината за посещението му, след което все пак отвори втората папка. Измина още половин час, преди да я затвори шумно, след което запали цигара. Жед обърна внимание, че през цялото това време, докато разглеждаше фотографиите, той не беше пушил.

— Смятам да приема — заяви Уелбек. — Знаете ли, никога не съм се занимавал с подобна работа, но бях сигурен, че рано или късно ще стигна и дотам. Ако се замислите, от векове насам мнозина писатели са писали за художници. Странно. Откакто прегледах работите ви, си задавам един въпрос: защо сте изоставили фотографията? Защо сте се завърнали към живописта?

Жед се замисли за момент, преди да отговори:

— Не съм много сигурен, че знам — призна накрая той, след което добави с известно колебание: — Проблемът при пластичните изкуства, струва ми се, е обилието от теми. Така например бих могъл да приема този радиатор като обект, достоен за изобразяване.

Уелбек рязко се обърна и погледна с подозрение към радиатора, сякаш очакваше той да подскочи от радост при мисълта, че ще го рисуват, ала нищо подобно не се случи.

— Ето вие, не зная дали вие бихте могли да направите нещо в литературен план от този радиатор — настоя Жед. — Впрочем възможно е, Роб-Грийе просто би го описал… Според мен обаче това не е толкова интересно…

Чувстваше, че се оплита и че може би е на път да сгафи, нямаше представа дали Уелбек харесва или не Роб-Грийе, но сам започваше да се пита с известна тревога защо всъщност се беше насочил към живописта, която години наред го изправяше пред неразрешими технически проблеми, докато, от друга страна, владееше до съвършенство принципите и техниките на фотографията.

— Да забравим Роб-Грийе — отсече за негово огромно облекчение събеседникът му. — А що се отнася до радиатора, мисля, че би могло да се направи нещо… Ето например, струва ми се, в биографията ви в интернет пише, че баща ви е бил архитект…

— Вярно е; дори го изобразих на една от моите картини в деня, когато се оттегли от ръководството на своята фирма.

— Хората рядко купуват сами подобни радиатори. Това правят обикновено строителните фирми, като тази, която е ръководил баща ви; купуват десетки и дори стотици бройки от тях. Възможно е да се напише трилър върху голяма покупка на радиатори за обзавеждане например на всички класни стаи в една страна — подкупи, политическа намеса, секси търговска представителка на румънска фирма за производство на радиатори. В подобен контекст е напълно възможно пространно описание, заемащо няколко страници, на въпросния радиатор и на конкурентните модели.

Сега той говореше бързо, палеше цигара от цигара, изглеждаше сякаш пуши, за да се успокои, за да забави функционирането на мозъка си. Жед за момент помисли, че предвид предмета на дейност на фирмата баща му сигурно е сключвал сделки за големи количества климатици; без съмнение го беше правил.

— Тези радиатори са от чугун — продължаваше оживено Уелбек, — вероятно от сив чугун, с високо съдържание на въглерод, опасността, от който неведнъж е била изтъквана в доклади на експерти. Би могло да се каже, че е скандално нова къща като тази да е обзаведена с толкова стар модел радиатори, купени, така да се каже, на безценица, и в случай на злополука, например експлозия на подобен радиатор, спокойно бих могъл да съдя строителите. Предполагам, че в такъв случай баща ви би трябвало да носи отговорност?

— Да, със сигурност.

— Ето ви един чудесен сюжет, при това дяволски интересен, неподправена човешка драма — възкликна възторжено авторът на „Платформата“. — По принцип чугунът леко напомня XIX век, работническата аристокрация, доменните пещи, с една дума, нещо напълно отживяло времето си и все пак чугун продължава да се произвежда, не във Франция, разбира се, а в страни като Полша или Малайзия. Днес спокойно може да се напише роман за пътя на желязната руда, редукцията на желязото при стапянето заедно с металургичния кокс, неговата обработка и най-сетне превръщането му в търговски продукт — всичко това може да бъде поставено в началото на книгата като родословно дърво на радиатора.

— Струва ми се, че при всички случаи имате нужда от персонажи…

— Така е. Макар основната тема да е промишленият процес, без персонажи няма да мога да мина.

— Мисля, че именно в това е съществената разлика. Докато се задоволявах с изобразяването на предмети, фотографията ми беше напълно достатъчна. Ала когато реших да избера за обекти човешки същества, почувствах, че се налага да се завърна към живописта; не бих могъл да ви кажа със сигурност защо. От друга страна, вече не изпитвам какъвто и да било интерес към натюрмортите: смятам, че след изобретяването на фотографията те са лишени от всякакъв смисъл. Поне по мое мнение… — заключи той с извинителен тон.

Свечеряваше се. От южния прозорец се виждаха ливади, които се спускаха полегато към устието на Шенън; в далечината над водата плуваше пелена от мъгла, която смътно отразяваше лъчите на залязващото слънце.

— Ето например този пейзаж — продължи Жед. — Зная, че импресионистите от XIX век са оставили прекрасни акварели, но ако трябваше да изобразявам днес този пейзаж, просто щях да го снимам. Ако обаче на фона имаше човешка фигура, пък било и някакъв селянин в далечината, който поправя ограда, бих се изкушил да прибягна до живописта. Зная, че звучи нелепо; някои биха ви казали, че темата няма никакво значение и че дори е смешно да се твърди, че използваните изобразителни средства зависят от предмета на изображение, че от значение е единствено начинът, по който картината или фотографията се разлага на фигури, линии и цветове.

— Така е от формалистична гледна точка… При писателите е същото; струва ми се дори, че подобен подход е по-разпространен в литературата, отколкото в пластичните изкуства.

Уелбек млъкна, сведе глава, а после вдигна поглед към Жед; горестни мисли сякаш изведнъж нахлуха в съзнанието му. Той стана и се отправи към кухнята; върна се няколко минути по-късно с бутилка аржентинско червено вино и две чаши.

— Нека вечеряме заедно, ако нямате нищо против. Ресторантът на „Оукууд Армс“ не е лош. Сервират традиционни ирландски ястия — пушена сьомга, задушено говеждо по ирландски, които всъщност са доста блудкави, но има също така кебап и тандури, защото готвачът им е пакистанец.

— Още няма шест часа — учуди се Жед.

— Вярно, струва ми се, че отварят в шест и половина. Имайте предвид, че в тази страна се вечеря рано; за мен обаче никога не е рано. Сега любимото ми годишно време е краят на декември; мръква се още в четири часа. Така спокойно мога да облека пижамата, да си взема приспивателните и да си легна с бутилка вино или някоя книга. От години живея така. Слънцето изгрява в девет часа; докато се измие човек и пие едно кафе, ето че е станало почти обед, остават ми още четири часа от деня, които трябва да изтърпя някак, и общо взето го правя без особени затруднения. Ала пролетта е непоносима, залезите са безкрайни и великолепни, напомнят декор от някоя гадна опера, непрекъснато се появяват нови цветове, нови светлини, опитах се да прекарам тук пролетта и лятото и щях да умра, всяка вечер бях на ръба на самоубийството, защото нощта все не идваше и не идваше. В началото на април заминавам за Тайланд и оставам там до края на август, денят започва в шест часа и приключва в шест часа, всичко е просто, екваториално, административно, жегата е непоносима, но климатиците работят добре, по това време няма туристи, бардаците действат на половин обороти, но са отворени и това напълно ме устройва, обслужването е или чудесно, или много добро.

— Струва ми се, че донякъде се вживявате в собствената си роля…

— Имате право — призна Уелбек с удивителна непосредственост, — вече почти не се интересувам от подобни неща. Така или иначе скоро прекратявам, имам намерение да се завърна в Лоаре; детството ми е преминало в Лоаре, правех си колиби в гората и мисля, че отново бих могъл да се захвана с нещо подобно. Може би лов на нутрии?

Караше своя „Лексус“ бързо, ловко и с видимо удоволствие.

— Правят свирка без презерватив, което никак не е лошо… — измърмори по едно време авторът на „Елементарните частици“, след което спря на паркинга пред хотела; двамата влязоха в просторния и добре осветен ресторант. За ордьовър той избра коктейл от скариди, а Жед се спря на пушена сьомга. Сервитьорът поляк сложи пред тях бутилка топло „Шабли“.

— Така и не се научиха… — изпъшка писателят. — Така и не се научиха да сервират бялото вино с подходяща температура.

— Интересувате ли се от вина?

— Така си придавам самочувствие, а и минава за типично френско. При всички случаи в този живот човек трябва да се интересува от нещо, смятам, че помага.

— Малко съм изненадан… — призна Жед. — Очаквах нашата среща да протече, как да кажа… някак по-трудно. За вас се говори, че сте склонен към депресия. Очаквах например да пиете много повече.

— Да… — писателят отново се беше задълбочил в изучаване на менюто. — Ако изберете агнешко бутче, ще трябва да поръчаме нещо друго, защо не отново аржентинско вино? Знаете ли, журналистите ми спечелиха славата на пияница; странно, но никой от тях така и не разбра, че в тяхно присъствие пия много само за да мога да ги изтърпя. Как би могъл човек да води разговор с педераст като Жан-Пиер Марсуен, ако не се напие до смърт? Как искате човек да се срещне с някого, който работи за „Мариан“ или за „Паризиен Либере“, без да му се прииска да се издрайфа незабавно? Та пресата е непоносимо тъпа и конформистка, не мислите ли така? — настоя той.

— Честно казано, нямам представа, просто не я чета.

— Никога ли не сте разтваряли вестник?

— Може и да се е случвало… — отвърна чистосърдечно Жед, — но нямам никакъв спомен. — Пред очите му изникна картината на ниска масичка, отрупана с броеве на „Фигаро магазин“, в чакалнята на зъболекаря; само че проблемите със зъбите му отдавна бяха решени. Във всеки случай никога не беше изпитвал желание да купи вестник. В Париж самата атмосфера беше претоварена с информация, човек ще не ще поглежда към реповете, заслушва се в разговорите на опашката в супермаркета. Докато беше в Крьоз за погребението на баба си, осъзна, че концентрацията на информация в атмосферата рязко и чувствително намалява с отдалечаването от столицата; а и въобще човешките дела губят своето значение и постепенно всичко изчезва, с изключение на растенията.

— Ще напиша каталога за вашата изложба — продължи Уелбек. — Само че сигурен ли сте, че това ще бъде добре за вас? Трябва да знаете, че френските медии ме ненавиждат страшно; не минава седмица някоя публикация да не ме изкара от кожата ми.

— Зная, преди да дойда прегледах интернет.

— Не ви ли е страх, че ако се свържете с мен, ще изгърмите?

— Разговарях с моя галерист; той смята, че това няма значение. Тази изложба е предназначена не толкова за френския пазар. Така или иначе в последно време почти не се намират френски купувачи за произведенията на съвременното изкуство.

— А кой купува?

— Американците. През последните две-три години американците отново започват да купуват, а донякъде и англичаните. Основно обаче китайци и руснаци.

Уелбек го погледна сякаш претегляше аргументите за и против и накрая заключи:

— Е, щом разчитате на китайците и руснаците, може би имате право… Прощавайте — добави той и внезапно стана, — имам нужда от цигара, не мога да мисля, без да пуша.

Той излезе на паркинга и се върна след пет минути, тъкмо когато сервитьорът носеше ястията. Той се нахвърли на агнешкото биряни, но погледна с подозрение ястието на Жед.

— Сигурен съм, че са подправили вашето бутче с ментов сос — беше коментарът му. — Какво да се прави, това е английското влияние. Като си помисли човек, че англичаните са колонизирали Пакистан. А тук е още по-зле, смесили са се с местните. — Очевидно цигарата му се беше отразила добре. — Тази изложба сигурно значи много за вас? — продължи той.

— Да, страшно много. Имам усещането, че откакто поставих началото на моята поредица за занаятите, никой не е наясно каква е действителната ми цел. Под предлог, че прилагам живопис върху платно и дори тази особено отживяла времето си форма, каквато е живописта с маслени бои, открай време ме причисляват към някакво движение, което проповядва завръщане към живописта, докато в действителност аз въобще не познавам тези хора и нямам нищо общо с тях.

— А има ли в този момент завръщане към живописта?

— Донякъде, във всеки случай това е една от съществуващите тенденции. Завръщане към живописта, към скулптурата, в крайна сметка завръщане към предмета. Според мен обаче това става преди всичко по търговски съображения. Предметът по-лесно може да бъде държан на склад и да бъде препродаден, отколкото една инсталация или един пърформанс. Всъщност аз никога не съм прибягвал до пърформанс, но ми се струва, че имам нещо общо с този жанр. С всяка моя картина се опитвам да изградя едно изкуствено, символично пространство, където да мога да изобразя ситуации, притежаващи общностно значение.

— Донякъде се опитвам да постигна същото чрез театъра. Вие обаче не сте обсебен от тялото… Признавам обаче, че действа отморяващо.

— Не, впрочем тази обсебеност от тялото постепенно отминава. Не толкова в театъра, колкото във визуалните изкуства. Във всеки случай всичко, което създавам, изцяло се разполага в областта на социалното.

— Да, ясно… В общи линии разбирам какво мога да направя. За кога ви трябва текстът?

— Откриването на изложбата е предвидено за месец май, така че текстът към каталога ни е необходим към края на март. Разполагате с два месеца.

— Не са много.

— Няма нужда да е кой знае колко дълъг. От пет до десет страници са напълно достатъчни. Естествено, ако желаете, можете да напишете повече.

— Ще се опитам… Така или иначе грешката е моя, трябваше по-рано да отговоря на имейлите ви.

— Що се отнася до заплащането, както ви казах, предвидени са десет хиляди евро. Франц, моят галерист, ми подсказа, че вместо това мога да ви предложа една картина, но за мен това е неприемливо, тъй като на вас ще ви бъде неудобно да откажете. Така че по принцип говорим за десет хиляди евро; ако обаче наистина предпочитате картина, нямам нищо против.

— Картина… — каза замислено Уелбек. — Във всеки случай разполагам с достатъчно стени, където да я окача. Онова, с което действително разполагам в този живот, са стените.

[1] Беноа Дютьортр (1960) — френски писател и радиоводещ. — Б.пр. ↑

III

На обяд Жед трябваше да освободи стаята в хотела, а полетът му за Париж беше чак в деветнайсет и десет. Макар че беше неделя, търговският център в съседство беше отворен и той купи бутилка местно уиски, касиерката се казваше Магда и го попита дали няма клиентска карта „Дънс стор“. Той се шля известно време по чистите до блясък алеи, като се разминаваше с тълпи младежи, които отиваха от заведение за бързо хранене към зала за видео игри. След като изпи един сок от портокал, киви и ягода в „Рониз Рокет“, реши, че достатъчно добре познава „Скайкорт шопинг сентър“, и поръча такси за летището; минаваше тринайсет часът.

Кафенето „Естюъри“ се отличаваше със същата простота и размери, които вече беше забелязал в останалата част на сградата: правоъгълните маси от тъмно дърво бяха разположени на значително разстояние една от друга, много по-голямо, отколкото в съвременен луксозен ресторант; бяха достатъчно големи, за да могат шест души спокойно да се разположат край тях. Жед си спомни, че петдесетте години бяха също така времето на бейби бум.

Поръча лека салата колслоу и пиле корма, след което се настани до една от масите, поливайки обяда с няколко глътки уиски, и започна да наблюдава таблото за заминаващи самолети на летище „Шенън“. До нито една европейска столица нямаше директен полет, с изключение на Париж и Лондон, обслужвани съответно от „Ер Франс“ и „Бритиш еъруейз“. В замяна на това имаше не по-малко от шест линии до Испания и Канарските острови: Аликанте, Херона, Фуертевентура, Малага, Реус и Тенерифе. Всички те бяха обслужвани от „Райънеър“. Нискотарифната компания имаше, освен това шест линии до Полша: Краков, Гданск, Катовице, Лодз, Варшава и Вроцлав. Предната вечер Уелбек му беше споменал, че тук има огромен брой полски имигранти, че те предпочитат Ирландия пред която и да било друга страна, без съмнение заради доста пресилената й репутация на убежище на католицизма. По този начин либерализмът прекрояваше картата на света в зависимост от намеренията на клиентите, от това дали пътуват като туристи или в търсене на работа. Плоската, изометрична карта на света биваше изместена от една анормална топография, където Шенън се оказваше по-близо до Катовице, отколкото до Брюксел, по-близо до Фуертевентура, отколкото до Мадрид. Що се отнася до Франция, двете линии на „Райънеър“ бяха до Бове и до Каркасон. Дали това се дължеше на особено голям туристически поток по тези направления? Или пък този поток беше резултат от избора на „Райънеър“? Докато размишляваше върху властта и топологията на света, Жед се унесе в лека дрямка.

Намираше се посред някакво бяло, на пръв поглед безгранично пространство. Линията на хоризонта беше неразличима, земята беше матовобяла и в далечината се сливаше с еднообразно бяло небе. По повърхността на земята се открояваха безредно разпръснати блокове с изписан върху тях с черни букви текст, които леко изпъкваха; върху всеки от блоковете се побираха около петдесетина думи. В този момент Жед осъзна, че се намира в книга, и се запита дали тя не описва историята на неговия живот. Докато се навеждаше пътьом над тях, първоначално си помисли, че това наистина е така: различи имена като Олга, Жьоневиев; беше невъзможно обаче да се извлече каквато и да било информация, тъй като повечето думи бяха изтрити или гневно задраскани, нечетливи, а се появяваха нови имена, които не му говореха абсолютно нищо. Невъзможно беше и да се определи някаква времева посока: докато напредваше по права линия, на няколко пъти попадна на името Жьоневиев, което се появяваше след това на Олга — а той беше убеден, напълно убеден, че никога повече няма да му се отдаде случай да срещне Жьоневиев и че може би все пак има вероятност Олга да бъде част от бъдещето му.

Събудиха го говорителите с повикване на пътниците за Париж. Когато се прибра на булевард „Опитал“, телефонира на Уелбек, който отново вдигна почти незабавно.

— Ето какво — каза той, — размислих. Вместо да ви подарявам картина, бих искал да ви направя портрет, който след това да ви подаря.

После зачака; от другата страна Уелбек мълчеше. Примигна; осветлението в ателието беше прекалено силно. На пода, по средата на помещението, все още се валяха разпилените останки от „Деймиън Хърст и Джеф Куунс си поделят пазара на изкуството“. Тъй като мълчанието продължаваше, Жед добави:

— Това не поставя под въпрос заплащането, а е добавка към десетте хиляди евро. Наистина имам желание да ви направя портрет. Никога не съм рисувал писател и чувствам, че трябва да го направя.

Уелбек продължаваше да мълчи и Жед започна да се тревожи; накрая, след още поне три минути мълчание, писателят отговори с ужасно дрезгав от алкохола глас:

— Не знам. Струва ми се, че не съм в състояние да позирам часове наред.

— О, но това няма никакво значение! В наши дни с позирането окончателно е свършено, вече никой не постъпва така, всички са претрупани с работа или си въобразяват, или пък може би се преструват, че е така, не знам, но не познавам никого, който би се съгласил да стои неподвижен в продължение на един час. Няма такова нещо, ако се уговорим за портрет, отново ще ви посетя и ще направя снимки. Много снимки: общ план, но също така на мястото, където работите, на работните ви инструменти. Също така детайлни снимки на ръцете ви, на порите на кожата ви. Останалото е моя работа.

— Добре… — отвърна без всякакъв възторг Уелбек. — Съгласен.

— Можете ли да ми посочите ден, седмица, когато сте свободен?

— Май че не. Повечето време не правя нищо. Обадете се, когато решите да дойдете. Приятна вечер.

Рано на другата сутрин Жед позвъни на Франц, който възторжено посрещна новината и му предложи незабавно да се видят в галерията. Ликуваше и буквално потриваше ръце, Жед рядко го беше виждал толкова възбуден.

— Сега вече наистина ще направим удар… Гарантирам ти, че ще се вдигне шум. Можем предварително да изберем пресаташе. Сетих се за Мерилин Прижан.

— Мерилин?

— Познаваш ли я?

— Да, именно тя организира последната ми изложба, много добре си я спомням.

Странно, но с годините Мерилин сякаш изглеждаше по-добре. Беше поотслабнала, носеше много къса прическа — по думите й с безцветна и гладка коса като нейната това било единственото, което можело да се направи, така че в края на краищата се решила да последва съветите от женските списания, — беше с прилепнал панталон и тясно яке, като цяло приличаше на лесбийка интелектуалка, която евентуално може да съблазни по-скоро пасивни по темперамент мъже. В действителност донякъде напомняше Кристин Анго[1], но все пак по-симпатична от нея. Ала преди всичко беше успяла да се отърве от постоянното подсмърчане, което се беше превърнало едва ли не в нейна отличителна черта.

— Отне ми години — заяви тя. — По време на отпуските обикалях всички възможни балнеосанаториуми и в края на краищата открих подходящото лечение. Веднъж седмично си правя серни инхалации и наистина действа; е, поне за момента.

Дори гласът й беше станал по-силен, по-ясен и тя говореше за сексуалния си живот с такава липса на свян, че Жед се смути. Когато Франц й направи комплимент за бронзовия тен, тя отвърна, че наскоро се била завърнала от зимна почивка в Ямайка, като добави:

— Отчуках си на воля. Тамошните пичове нямат грешка.

Той вдигна вежди от удивление, но тя веднага смени темата и измъкна от чантата си — вече съвсем изискана, марка „Хермес“, от жълто-червена кожа — голяма тетрадка със синя спирала.

— Не, в това отношение промяна няма — обърна се усмихнато тя към Жед. — Още нямам джобен компютър, но все пак донякъде съм се модернизирала. — После извади от джоба на якето си флашка. — Вътре са сканирани всички статии за твоята изложба в „Мишлен“. Ще ни свърши много работа.

Франц, макар и впечатлен, поклати глава и я погледна недоверчиво.

Мерилин се облегна на стола и се протегна.

— Опитвах се да следя работата ти — каза тя на Жед. Сега вече му говореше на ти, което също беше нещо ново. — Смятам, че постъпи добре, като не организира по-рано изложба, тъй като повечето критици трудно биха преглътнали подобна рязка промяна на посоката — дори не говоря за Пепита Бургиньон, която така и не разбра нищо от творчеството ти.

Тя запали пурета — още една новост — и едва след това продължи:

— След като не си излагал, те не са имали възможност да кажат мнението си. Така че ако сега дадат положителни отзиви, няма да останат с впечатлението, че са променили мнението си. От друга страна, съм напълно съгласна с вас, че трябва да се насочим незабавно към англосаксонските списания; именно там името на Уелбек може да ни бъде от полза. Какъв тираж сте предвидили за каталога?

— Петстотин екземпляра — отговори Франц.

— Малко са; изкарай хиляда. Ще ми трябват триста само за пресслужбата. Ще разрешим препечатването на откъси, дори големи по обем, и то навсякъде; налага се да поговорим за това с Уелбек или с неговия агент Самюелсон, за да не ни създадат проблеми. Франц ми спомена за портрета на Уелбек. Наистина отлична идея. Освен това при откриването на изложбата той ще бъде твоята най-нова творба; чудесно, сигурна съм, че ще се вдигне допълнителен шум.

— Страхотна е… — отбеляза Франц, когато тя си тръгна. — Слушал бях за нея, но никога не сме работили заедно.

— Доста се е променила — каза Жед. — Имам предвид в личен план. От професионална гледна точка обаче — ни най-малко. Направо е чудно как хората могат да поставят толкова рязка граница между два етапа от живота си, без всякакъв преход, така че предишният да не оказва никакво влияние върху следващия. Поразително е как успяват да го направят.

— Вярно е, че ти си се занимавал отблизо с труда… с професиите на хората — подхвана Франц, когато двамата седнаха в кафене „При Клод“. — Много повече от всички художници, които познавам.

— Какво определя човека? Кой е първият въпрос, който задаваме на някого, ако искаме да разберем що за човек е? В някои общества го питат дали е женен, има ли деца; в нашите общества най-напред се осведомяват за професията му. За западния човек решаващо е мястото в процеса на производство, а не репродуктивният статут.

Франц замислено допи на малки глътки чашата вино.

— Надявам се Уелбек да напише добър текст… — обади се накрая той. — Даваш си сметка колко е важно това, с което сме се захванали. Трудно може да бъде възприета толкова рязка промяна у един художник, каквато ти преживя. При това смятам, че в това отношение най-облагодетелствани са пластичните изкуства. В литературата, в музиката е направо невъзможно да смениш посоката, без да те линчуват. От друга страна, ако правиш дълго време едно и също, започват да те обвиняват, да ти повтарят, че залязваш, ако пък се промениш, те упрекват, че ти липсва последователност и задълбоченост. Съзнавам, че при теб завръщането към живописта е свързано с намерението ти да изобразяваш човека. Не съм в състояние да определя каква точно е връзката, нито пък ти, предполагам; само знам, че не е случайно. Това си е чиста интуиция, а тя не е достатъчна за написване на статия, необходима е и що-годе теоретична обосновка. Подобно нещо е извън моите способности, а и извън твоите.

През следващите дни те се опитваха да определят подредбата, мястото на всяка от картините и в крайна сметка стигнаха до съгласие за чисто хронологично представяне. Така последната картина беше „Бил Гейтс и Стив Джобс обсъждат бъдещето на информатиката“, а едно място беше оставено свободно за бъдещия портрет на Уелбек. В края на седмицата Жед се опита да се свърже с писателя, но този път той не вдигна телефона, а телефонен секретар нямаше. След няколко опита в различни часове на деня той му изпрати имейл; след това втори, а няколко дни по-късно и трети, но отговор така и не получи.

Минаха две седмици и Жед започна сериозно да се безпокои, удвои броя на есемесите и имейлите. Най-накрая Уелбек сам се обади. Гласът му беше безизразен, почти безжизнен.

— Много съжалявам — каза той. — В момента имам някои лични проблеми. Така или иначе можете да дойдете и да снимате.

[1] Кристин Анго (1959) — френска писателка, автор на романи и пиеси, която редовно организира публични четения на творбите си. — Б.пр. ↑

IV

Цената на билета за полета от Бове до Шенън за следващия ден, в тринайсет и двайсет и пет, обявена на сайта Ryanair.com, беше 4.99 евро и първоначално Жед помисли, че има някаква грешка. Ала като прегледа страницата с резервациите, установи, че има допълнителни разходи и такси, така че окончателната цена достигаше 28.01 евро, което пак беше изключително евтино.

Автобусът до летището в Бове потегляше от „Порт Майо“. Докато се качваше, забеляза, че повечето пътници са младежи, вероятно студенти, които отиваха или се връщаха от екскурзия — февруарската ваканция още не беше приключила. Имаше също така пенсионери и неколцина арабски жени с малки деца. Всъщност имаше какви ли не хора, с изключение на активни, продуктивни членове на обществото. Жед установи също така, че в този автобус се чувства някак на мястото си, имаше усещането, че заминава на почивка, докато последния път, по време на полета с „Ер Франс“, му се струваше, че пътува в командировка.

Автобусът прекоси проблемните или богати предградия северно от Париж и се устреми по почти пустата магистрала, сред поля, засети с жито и цвекло. Едри самотни гарвани прелитаха в сивото небе. Около него всички мълчаха, дори децата мируваха и постепенно Жед се зарази от царящото наоколо спокойствие.

Бяха минали десет години, мислеше си той, десет дълги години, които той бе посветил на никому неизвестен и самотен труд. Беше работил сам, без да покаже творбите си на никого — с изключение на Франц, за когото знаеше, че от своя страна дискретно ги представя в тесен кръг, без да го уведомява за резултата, а през това време не беше посетил нито един вернисаж, нито едно обсъждане и почти не беше влизал в изложбена зала. Така през последните години Жед постепенно бе изгубил статута на професионален художник. В очите на хората и донякъде в собствените си очи се бе превърнал в неделен художник. Тази изложба с един удар щеше да го върне обратно в собствената му среда, в неговия кръг и той се запита дали в действителност желае това. Сигурно не повече, отколкото застанал на бретонския бряг човек изпитва желание да се хвърли в студеното бушуващо море, защото знае, че само след няколко загребвания ще се озове в гальовната и живителна прегръдка на вълните.

Докато чакаше своя полет на малкото летище, Жед седна на една пейка и разтвори упътването за фотоапарата, който беше купил предишната вечер от магазина „ФНАК“. „Никон“-ът D3x, който обикновено използваше за предварителните снимки, предназначени за портретите, му се беше сторил прекалено внушителен и професионален. Уелбек беше известен с неприкритата си омраза към фотографите; затова бе решил, че подходящ за случая е един обикновен, по-скоро любителски апарат.

Най-напред фирмата „Самсунг“ го поздравяваше, не без известна приповдигнатост, за сполучливия избор на модела ZRT-AV2. Нито „Сони“, нито „Никон“ биха се сетили да му отправят поздравление: тези фирми бяха прекалено самонадеяни, прекалено уверени в своя професионализъм; или може би ставаше въпрос за присъща на японците самонадеяност; при всички случаи поведението на тези утвърдени японски фирми беше доста дразнещо. В своите упътвания германците се стремяха да създадат впечатлението за разумен избор, за вярност към марката и прочитът на упътването за един „Мерцедес“ си оставаше същинско удоволствие; ала що се отнася до мечтаното съотношение качество-цена, социалдемократическите убеждения на гремлините очевидно ги отклоняваха от правия път. Оставаха швейцарците с тяхната политика на максимално високи цени, която би могла да привлече някои клиенти. При известни обстоятелства Жед също бе имал намерение да купи швейцарски фотоапарат, по-скоро от марката „Алпа“, а при друг случай часовник; в крайна сметка обаче отклонението 5 към 1 по отношение на цената на нормален уред го беше разубедило да го стори. Без съмнение през първото десетилетие на XXI век най-добрият начин един потребител да изпита удоволствие от пазаруването бе да се насочи към корейските стоки: при автомобилите — марките „Киа“ или „Хюндай“, при електрониката — „LG“ и „Самсунг“.

Според уводната част на упътването моделът „Самсунг“ ZRT-AV2 съчетавал последните технологични иновации, като автоматичното откриване на усмивките, с легендарната лесна употреба, отличителна черта на марката.

След това лирическо въведение следваше фактическата част, която Жед прелисти набързо в търсене на съществената информация. Очевидно концепцията на въпросния продукт беше основана върху разумен, всеобхватен и сплотяващ оптимизъм. Макар често срещана в произведенията на съвременната технология, тази тенденция не беше задължителна. Така например предлаганите програми за неподвижни обекти „ФОЙЕРВЕРКИ“, „ПЛАЖ“, „БЕБЕ 1“, „БЕБЕ 2“, които предлагаше апаратът, спокойно биха могли да бъдат заменени с „ПОГРЕБЕНИЕ“, „ДЪЖДОВЕН ДЕН“, „СТАРЕЦ 1“ и „СТАРЕЦ 2“.

Защо „БЕБЕ 1“ и „БЕБЕ 2“?, запита се Жед. Прехвърляйки се на 37-а страница, откри, че тази функция позволява настройка на датите на раждане на две различни бебета, за да бъде въведена възрастта им в електронните параметри към снимките. На страница 38 имаше още сведения: там се твърдеше, че апаратът притежава програми, предназначени да придават „здрав и свеж“ тен на бебетата. По всяка вероятност родителите биха били разочаровани, ако на снимката за рождения ден БЕБЕ 1 и БЕБЕ 2 излязат със сбръчкани и жълтеникави личица; самият Жед не беше имал вземане-даване с бебета; не би имал случай да прибегне също така до програмата „ДОМАШЕН ЛЮБИМЕЦ“, малко вероятно до „ПРАЗНИК“; в крайна сметка този апарат може би не беше предназначен за него.

Над Шенън валеше монотонен дъжд, а шофьорът на таксито се оказа злобен глупак.

— Gone for holidays? — запита той сякаш предварително се радваше на огорчението на своя пътник.

— No, working — отвърна Жед, който нямаше намерение да му доставя тази радост, но онзи очевидно не повярва.

— What kind of job you re doing? — продължи той, като по тона му беше ясно, че не може да си представи каква работа би могла да бъде поверена на човек като него.

— Photography — отвърна Жед.

Онзи подсмръкна, признавайки поражението си.

Наложи се да чука поне две минути на вратата под проливния дъжд, докато Уелбек най-сетне дойде да му отвори. Авторът на „Елементарните частици“ беше облечен със сива пижама на райета, в която смътно напомняше на каторжник от телевизионен сериал; косата му беше разчорлена и мръсна, по зачервеното му лице бяха започнали да избиват по-тъмни петна и от него се носеше лека воня. Неспособността за поддържане на тоалета е един от характерните белези на депресивното състояние, спомни си Жед.

— Съжалявам, че идвам да ви досаждам, зная, че не се чувствате добре, но нямам търпение да се захвана с вашия портрет… — извини се той и изобрази на лицето си усмивка, за която се надяваше да бъде обезоръжаваща.

Изразът „обезоръжаваща усмивка“ все още се среща в някои романи и все пак би трябвало да съответства на някаква реалност. Самият Жед обаче за съжаление не се чувстваше достатъчно наивен, за да може да бъде обезоръжен от някаква си усмивка; подозираше, че същото се отнася и за Уелбек. Авторът на „Смисълът на борбата“ обаче отстъпи с един метър, точно толкова, колкото да се прикрие от дъжда, но в действителност не го допусна до вътрешността на къщата.

— Донесох бутилка вино. Добро вино!… — възкликна Жед с малко пресилено въодушевление, едва ли не както се предлагат бонбони на деца, и измъкна бутилката от чантата си. Беше „Шато Озон“, реколта 1986 година, за което беше платил все пак цели 400 евро — дузина полети от Париж до Шенън с компания „Райънеър“.

— Само една ли? — запита авторът на „Преследване на щастието“, като проточи врат към етикета. От него действително вонеше, но не чак колкото от труп; в крайна сметка нещата биха могли да бъдат и по-зле. После, без да добави нищо, сграбчи бутилката и обърна гръб на Жед, който реши, че това е покана и го последва.

Доколкото си спомняше, предишния път основното помещение, дневната, беше празна; сега в нея имаше легло и телевизор.

— Така е — обясни Уелбек. — След вашето идване си дадох сметка, че вие сте първият посетител на тази къща и по всяка вероятност ще бъдете последният. Ето защо реших, че няма смисъл да поддържам илюзията за някаква гостна. Защо да не я превърна направо в спалня? Така или иначе прекарвам по-голямата част от деня легнал; най-често ям в леглото, докато гледам анимационни филми по „Фокс TV“; това не е като да организираш вечери.

По зацапаните с вино и прогорени на места чаршафи наистина се виждаха парчета сухар и резени мортадела.

— Нека все пак да отидем в кухнята… — предложи авторът на „Възраждане“.

— Дойдох да направя снимките.

— Да не би апаратът ви да не може са снима в кухня?

— Отново пропаднах… Отново пропаднах на равнището на колбасите — продължи мрачно Уелбек. Масата наистина беше покрита с обелки от чоризо, от мортадела, от селски пастет. Той подаде на Жед тирбушона и когато бутилката беше отворена, изпи на един дъх първата чаша, без да си даде труда дори да се престори, че дегустира виното. Жед снима няколко общи плана, като се стараеше да сменя ъглите.

— Бих искал да ви направя снимки във вашия кабинет… където работите.

Писателят изръмжа без каквото и да било въодушевление, но стана и го поведе по коридора. Кашоните край стените се редяха все така неотворени. След последното им виждане беше пуснал корем, но вратът и ръцете му бяха все така мършави; приличаше на стара болна костенурка.

Кабинетът представляваше просторно правоъгълно помещение с голи стени, почти без мебели, с изключение на три градински маси от тъмнозелена пластмаса, наредени покрай една от стените. Върху средната имаше двайсет и четири инчов настолен компютър „iMac“ и лазерен принтер „Самсунг“; по другите маси бяха натрупани изписани на ръка или разпечатани листове хартия. Единственият предмет на разкош беше директорски стол от черна кожа на колелца с висока облегалка.

Жед направи няколко общи снимки на стаята. Когато приближи до масите, Уелбек нервно подскочи.

— Не се тревожете, няма да гледам ръкописите ви, знам, че мразите това. Все пак… — той се замисли за момент — бих искал да покажа как изглеждат вашите бележки, поправките ви.

— Предпочитам да не го правите.

— Ни най-малко няма да обръщам внимание на съдържанието. Само да дам представа за геометрията на цялото, обещавам ви, че на картината никой няма да може да прочете нито дума.

Уелбек неохотно измъкна няколко листа. Имаше много малко задрасквания, но голям брой звездички със стрелки към други фрагменти на текста, едни в полето, други — на отделни листове. Вътре в самите фрагменти с приблизително правоъгълна форма имаше други звездички, които препращаха към нови фрагменти, и всичко това оформяше сложна система от разклонения. Почеркът беше наклонен, почти нечетлив. През цялото време, докато Жед правеше снимките, Уелбек не снемаше очи от него и въздъхна с неприкрито облекчение, когато той се отдалечи от масата. На излизане внимателно затвори вратата.

— Не е вашият текст, него още не съм го започнал — обясни той, докато се връщаха в кухнята. — Това е предговор към ново издание на Жан-Луи Кюртис в „Омнибюс“, скоро трябва да го предам. Искате ли чаша вино?

Сега говореше с престорена веселост, без съмнение, за да заличи впечатлението от хладното посрещане. Бутилката „Шато Озон“ беше почти празна. С широк жест той отвори шкафа, където имаше четирийсетина бутилки.

— Аржентинско или чилийско?

— Чилийско, за разнообразие.

— В наши дни Жан-Луи Кюртис е напълно забравен. Написал е около петнайсет романа, новели, сборник великолепни пастиши… Според мен „Франция ме изтощава“ съдържа най-сполучливите пастиши във френската литература: неговите подражания на Сен Симон, на Шатобриан са съвършени; доста добре се справя и със Стендал и Балзак. И въпреки това днес никой не си спомня за него, никой не го чете. Несправедливо е, той без съмнение е добър автор, донякъде консервативен, донякъде класически, но се е старал да си върши съвестно работата или поне онова, което е смятал за своя работа. Смятам, че „Четирийсетте“ е много сполучлива книга. В нея има искрена носталгия, усещане за загуба при прехода на традиционна Франция към модерния свят, като я чете човек, наистина може отново да преживее този момент; авторът рядко прибягва до карикатурност, с изключение на някои персонажи на свещеници с леви убеждения. Освен това „Младоженци“ е удивителна творба. В нея той подхваща съвършено същата тема като Жорж Перек във „Вещите“ и съумява да издържи на сравнението, което само по себе си е огромно постижение. Очевидно не притежава виртуозността на Перек, но пък кой ли друг се е доближил до нея по онова време? Чудно е също така, че взема страната на младежта, на ордите хипита, които през онези години са странствали из Европа с раница на гърба, отхвърляйки „потребителското общество“, както са се изразявали тогава; при това той отхвърля потребителското общество не по-малко решително от самите тях, като се опира на далеч по-здрави основи от техните, както стана ясно впоследствие. За разлика от него Жорж Перек приема потребителското общество, напълно справедливо смята, че то е единствената възможна перспектива, разсъжденията му за щастието в Орли според мен са напълно убедителни. Напълно неоснователно на Кюртис е лепнат етикетът реакционер, той е просто един добър, малко печален автор, убеден, че човечеството трудно може да се промени в каквато и да била насока. Влюбен е в Италия и в пълна мяра съзнава жестокостта на латинския поглед върху света. Впрочем не зная защо ви говоря всичко това, на вас не ви пука за Жан-Луи Кюртис, но имайте предвид, че грешите, сигурно ще ви бъде интересен, у вас също откривам известна носталгия, но по модерния свят, по времето, когато Франция е била индустриална държава, или се лъжа?

Той извади от хладилника чоризо, салам, селски хляб.

— Вярно е — отговори Жед, след като дълго размишлява. — Винаги са ми харесвали промишлените изделия. Никога не бих се сетил да фотографирам… салам например.

Той посочи с ръка към масата, но веднага се извини:

— Наистина е много добър, не исках да кажа това, с удоволствие мога да ям от него… Но не и да го фотографирам. Налице са неправилности от органичен произход, различните кръгчета мазнина във всеки резен. Това е донякъде… обезсърчаващо.

Уелбек поклати глава и разпери ръце, сякаш изпадаше в тантрически транс — по всяка вероятност беше пиян и се опитваше да запази равновесие върху кухненската табуретка, на която се беше отпуснал. Когато отново се обади, гласът му беше мек, дълбок, пълен с простодушно вълнение.

— В моето битие на потребител съм се докоснал до три съвършени продукта: обущата „Парабут Марш“, комбинацията преносим компютър принтер „Канон Либрис“ и канадката „Кемъл Леджънд“. Привързан бях страстно към тези продукти, бих прекарал живота си в тяхно присъствие, бих ги купувал отново и отново, след като поредният от тях се износи. Между тях и мен се беше установила съвършена връзка, която ме превърна в щастлив потребител. Не бях напълно щастлив от всяка житейска гледна точка, но поне от тази бях: имах възможност на равни интервали да купувам чифт от моите любими обуща. Не е кой знае какво, но е от голямо значение, когато човек има оскъден личен живот. И ето че тази радост, тази толкова обикновена радост ми беше отнета. Само след няколко години моите любими продукти изчезнаха от щандовете, производството им чисто и просто беше прекратено, а що се отнася до моята клета канадка „Кемъл Леджънд“, без съмнение най-прекрасната канадка, която някога е била изработвана, тя издържа само един сезон… — Той кротко заплака с едри сълзи, после отново си наля вино. — Това е жестоко, разбирате ли, това е ужасно жестоко. Докато животинските видове изчезват след хиляди, понякога след милиони години, промишлените продукти биват заличавани от лицето на земята само за няколко дни, без да им се даде втора възможност, те са напълно безпомощни пред безотговорния, фашистки диктат на серийното производство, което по-добре от всеки друг знае какво желае потребителят, което претендира, че умее да улавя неговото очакване за нещо ново и което в действителност превръща живота му в изтощително и отчаяно търсене, в безконечно странстване между постоянно променящи своя облик щандове.

— Разбирам какво искате да кажете — обади се Жед, — познавам доста хора, които бяха направо съсипани, когато беше прекратено производството на „Ролайфлекс“ с двоен обектив. В такъв случай… Може би трябва човек да повери своето доверие и любов на изключително скъпи продукти, които имат статута на митове. Не мога да си представя например „Ролекс“ да спре производството на „Ойстър Перпечуъл Дей-Дейт“.

— Млад сте… Ужасно сте млад… И „Ролекс“ ще постъпи като всички останали. — Той взе три резенчета чоризо, подреди ги върху парче хляб и го лапна наведнъж, после отново си наля вино. — Споменахте, че сте купили нов фотоапарат… Покажете ми упътването.

Той преглежда в продължение на няколко минути упътването за „Самсунг“ ZRT-AV2, поклащайки глава, сякаш всеки ред потвърждаваше мрачните му предсказания.

— Ами да… — каза накрая той, като му го върна. — Добър, модерен продукт; можете да се влюбите в него. Само че бъдете сигурен, след една или най-много две години ще бъде заместен с друг, който уж притежава по-добри характеристики.

— Ние също сме продукти… — продължи той, — културни продукти. Ние също сме подложени на морално остаряване. Механизмът на действие е същият — с тази разлика, че общо взето не са налице възможности за технически и функционални подобрения: остава единствено изискването за обновление в чист вид. — После с безгрижен тон добави: — Само че това няма значение, няма никакво значение.

Внезапно млъкна и запя гръмогласно:

— „Да обичаме, да се смеем и да пеем!…“ — и с широк жест помете бутилката вино, която се строши върху застлания с плочки под.

— Ще почистя — обади се Жед и скочи.

— Не, оставете, няма страшно.

— Напротив, можем да се нарежем на стъклата. Имате ли бърсалка?

Той се огледа наоколо, но Уелбек клатеше глава, без да отговори. Забеляза в ъгъла четка за под и пластмасова лопатка.

— Ще отворя друга бутилка… — заяви писателят, после стана, прекоси на зигзаг кухнята, заобикаляйки парчетата стъкло, които Жед се опитваше да събере.

— Мисля, че пихме достатъчно… А и аз направих всички снимки, от които ще имам нужда.

— Хайде! Да не вземете сега да си тръгнете! Тъкмо започва да става весело!… „Да обичаме, да се смеем и да пеем!…“ — подхвана отново той и изпи на един дъх чашата чилийско вино. После добави натъртено: — „Фукра булду! Бистрой! Бистрой!“

От известно време прочутият писател беше обзет от манията да използва странни, остарели или въобще несъществуващи думи, сред които и детски неологизми, по подражание на капитан Хадок[1]. Малцината останали му приятели и издателите му прощаваха тази слабост, както се прощава всичко на един стар, уморен декадент.

— Вижте какво, тази ваша идея да ми правите портрет ми звучи доста претенциозно… Ама наистина!

— Наистина ли? — зачуди се Жед. Той събра от пода последните парчета стъкло, изсипа ги в торба за строителни отпадъци (очевидно Уелбек нямаше други), седна до масата и си взе парче салам.

— Имайте предвид… — продължи той, без да се смути, — смятам тази моя картина да бъде сполучлива. През последните десет години се опитах да изобразя представители на всички слоеве от обществото, като се почне от търговеца на конско месо и се стигне до генералния директор на международна компания. Провалих се единствено в опита си да представя художник — по-точно Джеф Куунс, нямам представа поради каква причина. Не успях също така с един свещеник, защото не знаех как да подходя към темата, но при Джеф Куунс беше далеч по-лошо, започнах картината и накрая се принудих да я унищожа. Не ми се ще да приключа с неуспех и затова смятам, че с вас ще се получи. Има нещо в погледа ви, което не съм в състояние да определя, но съм сигурен, че ще съумея да го предам…

В ума на Жед ненадейно се мярна думата страст и той изведнъж се върна десет години назад, към последния уикенд, прекаран с Олга. Беше неделята на Петдесетница, двамата седяха на терасата на замъка Во дьо Люни. Под тях се простираше огромният парк, където ветрецът едва поклащаше клоните на дърветата. Мръкваше се и топлината беше гальовно мека. Олга изглежда беше потънала в съзерцание на порцията месо от омар и не беше промълвила нищо от десет минути, когато изведнъж вдигна глава, погледна го право в очите и го запита:

— Знаеш ли всъщност защо жените те харесват?

В отговор той промърмори нещо неясно.

— Защото жените наистина те харесват — настоя Олга, — предполагам си имал възможност да се убедиш в това. Наистина си миловиден, но работата не е в това, красотата е само подробност. Има нещо друго…

— Кажи ми какво.

— Много ясно: ти просто имаш силен поглед. Страстен поглед. А жените ценят преди всичко това. За тях един мъж е привлекателен, ако успеят да открият в погледа му енергия.

Тя го остави да размишлява върху чутото, като отпи глътка „Мьорсо“ и се зае с ордьовъра.

— Естествено… — добави след малко Олга с лека печал, — те не са в състояние да осъзнаят, че понякога тази страст е насочена не към тях, а към някаква художествена творба… поне в началото.

Десет години по-късно Жед наблюдаваше Уелбек и си даваше сметка, че в неговия поглед също има страст, дори нещо налудничаво. Вероятно беше пробуждал любовни страсти, при това силни. Доколкото познаваше жените, твърде вероятно беше някои от тях да са се влюбвали в измъчената човешка останка, която в този момент люшкаше глава пред него, дъвчейки парчета селски салам, очевидно напълно безразлична към всичко, което би могло да има нещо общо с любовна връзка, а по всяка вероятност и с каквато и да било човешка връзка.

— Вярно е, че не изпитвам почти никаква съпричастност към човешкия род… — промълви Уелбек, сякаш беше отгатнал мислите му. — Бих казал, че моето чувство за принадлежност към него отслабва с всеки изминал ден. Въпреки това харесвам последните ви картини, макар че те представят човешки същества. В тях има нещо… бих казал, всеобхватно, което минава отвъд конкретната тема. Все пак не бих искал да се изказвам, преди да съм написал текста, инак няма да напиша нищо. Между другото нали няма да попреча на плановете ви, ако не успея да приключа преди края на март. В този момент наистина не се чувствам във форма.

— Ни най-малко. Ще отложим изложбата; ще изчакаме колкото е необходимо. Имайте предвид, че вече сте много важен за мен, а освен това всичко стана твърде бързо и досега нито едно човешко същество не ми е правило толкова силно впечатление! — възкликна Жед, внезапно изпаднал в необикновена възбуда.

— Знаете ли… — продължи вече по-спокойно той, — странното в случая е, че по принцип от един портретист се очаква да изтъкне на преден план особеното у своя модел, онова, което го прави уникално човешко същество. Аз самият постъпвам по същия начин, но от друга гледна точка, имам чувството, че хората си приличат много повече, отколкото обикновено се смята; особено когато се занимавам със страните и челото, с извивките на челюстите, ми се струва, че подреждам елементите на все един и същ пъзел. Зная, че хората са основен предмет на романа, на great occidental novel, и са един от основните обекти също така на живописта, но не мога да се отърся от мисълта, че хората са далеч по-малко различни едни от други, отколкото самите те си въобразяват. Че в обществото има прекалено много усложнености, прекалено много разграничения, категории…

— Вярно, всичко това е доста византийско… — съгласи се авторът на „Платформата“. — Ала от друга страна, не мога да ви възприема като портретист. Що за творба е портретът на Дора Маар от Пикасо? Впрочем у Пикасо всичко е грозно, той рисува един уродлив и деформиран свят, защото душата му е уродлива и това е всичко, което може да се каже за Пикасо, няма никаква причина картините му да бъдат чак толкова показвани, у него няма никакъв принос, нищо ново в организацията на цветовете и формите, нищо, което да си струва да бъде отбелязано, с изключение на една крайна тъпота и изпълнена с приапизъм цапаница, способна да съблазни известен брой индивиди над шейсетте със солидни банкови сметки. Виж, портретът на Еди-кой си от Гилдията на търговците от Ван Дайк е друго нещо, защото Ван Дайк се интересува не от Еди-кой си, а от Гилдията на търговците. Поне така разбирам аз вашите картини, но може би изобщо не съм прав, така или иначе, ако моят текст не ви хареса, спокойно можете да го хвърлите в коша. Прощавайте, ставам агресивен, но това е от гъбичките…

Под изумения поглед на Жед той започна ожесточено да чеше ходилата си, докато под ноктите му не избиха капки кръв.

— Имам гъбички, бактериална инфекция, атопична екзема в напреднал стадий, същинска зараза, гния, както си седя, и на никого не му пука за мен, бях позорно изоставен от медицината, така че какво ми остава? Да се дръгна, да се дръгна непрекъснато, това е днешният ми живот: безконечен сеанс по дръгнене…

След като почувства известно облекчение, той се надигна и добави:

— Сега съм малко изморен, надявам се, ще ми позволите да отдъхна.

— Разбира се! — Жед стана припряно. — Много съм ви признателен, че ми отделихте толкова време — каза на сбогуване той с усещането, че се е справил не зле.

Уелбек го придружи до вратата. В последния момент, когато Жед се канеше да си тръгне в нощта, той му каза:

— Трябва да знаете, че аз си давам сметка колко важно е това, с което се захващате, последиците предварително са ми известни. Вие сте добър художник, без да влизам в подробности, със сигурност мога да го потвърдя. Работата е там, че съм бил сниман хиляди пъти, но ако нещо остане от мен за бъдните векове, това ще бъде вашата картина.

Върху лицето му ненадейно се появи младежка усмивка, която този път наистина беше обезоръжаваща.

— Както виждате, гледам на живописта съвършено сериозно — бяха последните му думи, след което той затвори вратата.

[1] Герой от поредицата комикси „Приключенията на Тентен“. — Б.пр. ↑

V

Жед се препъна в една детска количка и в последния момент се хвана за рамката на порталния детектор за метал, после отстъпи, за да заеме мястото си на опашката. С изключение на него имаше само семейства, всяко с по две-три деца. Отпред някакво русоляво хлапе на около четири години мрънкаше неизвестно за какво, а по едно време внезапно се тръшна на пода и се разпищя, като цялото трепереше от ярост; майката изтощено погледна към бащата, който се опита да вдигне зловредната дребна гадина. Предната вечер Уелбек беше споделил, че е невъзможно да се напише роман поради същата причина, поради която е невъзможно и да се живее, и тя се крие в натрупването на тежести. Всички теории за свободата, от Жид до Сартр, са основани върху иморализми, формулирани от освободени от каквато и да било отговорност ергени. Такива като мен, беше добавил той, докато начеваше третата бутилка чилийско вино.

В самолета нямаше запазени места и в подножието на стълбата той се опита да се присъедини към група младежи, но го спряха, защото ръчният му багаж бил прекалено обемист; наложи се да се обърне към екипа на пилотите и в крайна сметка седна до централната пътека между петгодишно момиченце, което непрекъснато се въртеше и искаше бонбони, и дебела жена с безцветни коси и с бебе на коленете, което ревна веднага след излитането; половин час по-късно се наложи да му сменят памперса.

На излизане от летище „Бове-Тийе“ той спря, остави чантата и пое дълбоко въздух, за да се съвземе. Натоварени с колички и деца, семействата се качваха в автобуса за „Порт Майо“. Редом с него беше спрял бял микробус с големи прозорци с емблемата на „Градски транспорт Бовези“. Жед се приближи и разбра от шофьора, че заминава за Бове, а пътят струва две евро. Купи си билет; беше единственият пътник.

— Да ви оставя ли на гарата? — запита го по едно време шофьорът.

— Не, ще сляза в центъра.

Онзи го погледна учудено; очевидно туризмът в Бове не печелеше кой знае колко от пътниците, пристигащи на летището. Все пак в това отношение бяха положени известни усилия: също както в центровете на повечето френски градове и тук имаше пешеходни зони с табели за историческите и културните забележителности. Първите следи от човешко присъствие в Бове датират от 65000 години преди новата ера. По време на римското владичество на това място има укрепен лагер, наречен първоначално Цезаромагус, а по-късно Беловакум, който през 275 г. е разрушен в резултат от варварските нашествия.

Разположен на търговски кръстопът сред изключително плодородни, засети с житни култури земи, през XI в. Бове преживява значителен разцвет, основан върху производството на платове, които намират пазар чак във Византия. През 1225 г. епископът граф Милон дьо Нантьой предлага проект за строителството на катедралата „Сен Пиер“ (три звезди в справочника „Мишлен“, струва си да се види), която въпреки че остава недовършена, се отличава с най-високите готически сводове в Европа. Залезът на Бове, съпътстван от упадък на текстилната промишленост, започва в началото на XVIII век и продължава до наши дни, така че Жед без мъка намери свободна стая в хотел „Кириад“. До часа за вечеря си мислеше дори, че е единственият гост. Тъкмо начеваше телешкото фрикасе, ястие на деня, когато влезе самотен японец на около трийсет години, който се озърташе смутено и накрая се настани на съседната маса.

Предложението да вземе телешко фрикасе видимо хвърли в тревога японеца; той избра порция телешко филе, която получи няколко минути по-късно, и колебливо забоде вилицата в месото. Жед заподозря, че съседът му иска да го заговори, и той направи именно това, на английски, след като предварително схруска съсредоточено няколко пържени картофа. Оказа се, че клетникът е служител в „Комацу“, машиностроителна компания, която беше успяла да продаде автоматичен стан от най-ново поколение на последното оцеляло текстилно предприятие в департамента. Програмното устройство на машината се оказало неизправно и той пристигнал, за да се опита да го пусне в действие. Оплака се, че навремето за подобен проблем фирмата командировала трима-четирима техници или най-малко двама, но бюджетните икономии били ужасни и той се озовал сам в Бове, пред разярения клиент и дефектната машина с програмно управление.

Жед се съгласи, че той действително се намира в отвратително положение. Но не би ли могъл все пак да получи помощ по телефона? „Time difference…“, обясни печално японецът. Възможно било може би да се свърже с някого в Япония към един след полунощ, когато започвал работният ден, но така или иначе до този момент бил сам и кабелната телевизия в хотелската му стая дори нямала японски програми. По едно време той се загледа в ножа за месо на масата, сякаш имаше намерение да си направи импровизирано сепуку, но в крайна сметка реши да се заеме с порцията си.

Докато гледаше в стаята си предаването „Таласа“ без звук, Жед включи мобилния си телефон. Франц му беше изпратил три съобщения. Обади му се и онзи отговори още след първото позвъняване.

— Е? Как мина?

— Добре. Кажи-речи, добре. Смятам само, че ще позакъснее с текста.

— А, не, това е невъзможно. Трябва ми най-късно до края на март, инак няма да мога да отпечатам каталога.

— Казах му… — Жед се поколеба. — Казах му, че няма значение, че разполага с толкова време, колкото му е необходимо.

Франц изръмжа недоверчиво, после млъкна за момент, сетне отново заговори, този път с напрегнат до крайност глас:

— Чуй ме, трябва да се видим и да обсъдим положението. Можеш ли още сега да наминеш към галерията?

— Не мога, работата е там, че се намирам в Бове.

— В Бове? Но какво по дяволите правиш в Бове?

— Осмислям нещата. Бове е подходящо място за осмисляне на нещата.

Влакът за Париж потегляше в осем и четирийсет и седем и пристигаше в „Гар дю Нор“ за малко повече от час. В единайсет Жед вече беше в галерията пред изпадналия в отчаяние Франц.

— Сам знаеш, че не си единственият ми художник — каза му с укор той. — Ако изложбата не се състои през май, ще бъда принуден да измествам назад всичко чак до декември.

Пристигането на Мерилин десетина минути по-късно поразведри атмосферата.

— Мен декември напълно ме устройва — заяви веднага тя, като добави с присъщата й хищна жизнерадост: — Това ще ми даде възможност да поработя с английските списания; тях човек трябва да ги подхване отрано.

— Добре тогава, значи остава за декември… — мрачно призна поражението си Франц.

— Аз съм… — подхвана Жед, като повдигна ръце, но веднага млъкна.

За малко да каже „Аз съм художник“ или нещо подобно с донякъде неуместен патос, но размисли и добави само:

— Трябва ми, освен това време, за да направя портрета на Уелбек. Искам наистина да стане добра картина. Да бъде моята най-добра картина.

VI

Повечето историци на изкуството подчертават, че с „Мишел Уелбек, писател“ Жед Мартен скъсва с реалистичния фон, характерен за всичките му творби от периода на „занаятите“. Това не му се удава лесно и ясно личи колко усилия му е струвало да съхрани в рамките на възможното с помощта на различни хитроумни способи впечатлението за един привидно реалистичен фон. На картината Уелбек е изобразен прав, пред отрупана с изцяло или отчасти изписани листове работна маса. Зад него, на разстояние, което може да бъде преценено на около пет метра, се вижда бяла стена, напълно покрита с налепени едни към други ръкописни листи, без сантиметър свободно пространство. Историците на изкуството иронично обръщат внимание, че в своята творба Жед Мартен сякаш придава огромно значение на текста и се съсредоточава върху него без каквото и да било покритие в реалността. При това историците на литературата потвърждават, че по време на работа Уелбек действително прикрепя към стената на работната си стая различни документи, но че най-често това са снимки на местата, където се развива действието на неговите романи, и твърде рядко пълни или частични техни писмени описания. Изобразявайки писателя посред един хартиен свят, по всяка вероятност Жед Мартен все пак не желае да вземе позиция по отношение на реализма в литературата; от друга страна, не се опитва да сближи Уелбек с известна формалистка позиция, която впрочем самият той недвусмислено отхвърля. По всяка вероятност художникът е бил очарован от пластичната картина на тези налепени заедно писмени фрагменти, които се раждат едни от други и се разклоняват като някакви гигантски полипи.

Така или иначе, при представянето на картината малцина обръщат внимание на фона, засенчен от необикновената изразителност на основния персонаж. Уловен в момент, когато нанася поправка на една от страниците на работната маса пред него, авторът сякаш се намира в състояние на транс, обсебен от буйство, което някои без колебание определят като демонично; ръката, хванала писалката, е устремена към листа „с мълниеносното движение на кобра, която напада плячката си“, според образното описание на Вон Фу Син, който по всяка вероятност прибягва до иронично повторение на една от многото изтъркани метафори, традиционно приписвани на далекоизточните поети (самият Вон Фу Син разглежда себе си преди всичко като поет, но стиховете му вече почти не се четат и дори трудно могат да бъдат открити, докато есетата му върху творчеството на Мартен се смятат за задължителна препратка при всички изследвания по история на изкуството). Осветлението, което е много по-контрастно в сравнение с предишните картини на Мартен, оставя в сянка голяма част от тялото на писателя, съсредоточавайки се единствено върху горната част на лицето му и върху ръцете с дълги, извити, мършави пръсти, които напомнят нокти на граблива птица. Изразът на погледа пък е толкова необичаен, че критиците навремето не са в състояние да го сравнят с нито една живописна традиция и го асоциират по-скоро с някои изображения на снимки от етнологическите архиви, направени по време на вуду церемонии.

На 25 октомври Жед се обади на Франц, за да му съобщи, че картината е готова. През последните няколко месеца почти не се бяха виждали; за разлика от обикновено той не го бе търсил, за да му покаже предварителни варианти и скици. Франц от своя страна беше зает с други изложби, които бяха минали сравнително добре, от няколко години насам галерията му беше на път да придобие известност, рейтингът й постоянно се покачваше, без това да доведе до значителен ръст на покупките.

Франц пристигна към осемнайсет часа. Платното беше поставено в средата на ателието върху стандартна рамка, 116 на 89 сантиметра, отлично осветено от халогенната лампа. Франц се настани на сгъваем стол от плат точно пред него и го съзерцава мълчаливо в продължение на десетина минути.

— Добре… — обади се най-накрая той. — На моменти си досаден, но инак си добър художник. Трябва да призная, че отлагането си струваше. Добра картина, дори много добра. Сигурен ли си, че искаш да му я подариш?

— Обещал съм.

— А текста за каталога, дали ще го изпрати скоро?

— Преди края на месеца.

— Поддържате ли връзка… или не?

— Не толкова често. Изпрати ми един имейл през август, за да ми съобщи, че се връща във Франция, че успял да купи къщата в Лоаре, където бил прекарал детството си. В същото време уверяваше, че това не променя нищо и че ще получа текста в края на октомври. Имам му доверие.

VII

На 31 октомври Жед действително получи имейл с прикачен файл без заглавие с обем от петдесетина страници, който незабавно препрати на Мерилин и на Франц не без известна тревога: дали не беше прекалено дълъг? Мерилин побърза да го успокои: напротив, увери го тя, винаги било за предпочитане „да има на разположение обем“.

Макар понастоящем този текст на Уелбек да се смята по-скоро за интересен от историческа гледна точка, като пръв писмен документ, посветен на творчеството на Мартен, той съдържа все пак някои интересни догадки. В него се твърди, че въпреки разнообразието от теми и техники, в творбите на художника е налице удивително единство и се разкрива дълбока логика, основана на факта, че след като през годините на съзряване Мартен се опитва да улови същността на промишлените изделия по света, през втората половина от живота си той насочва вниманието си към техните производители.

Уелбек подчертава, че Жед Мартен наблюдава обществото от онова време много повече като етнолог, отколкото като политически коментатор. Той подчертава, че Мартен е всичко друго, само не и ангажиран художник, и макар „Беате Узе пуска своите акции на борсата“, една от малкото негови картини, изобразяващи тълпа, да напомня периода на експресионизма, нейното излъчване е далеч от острия, хаплив тон на един Георг Грос или на един Ото Дикс. Всички тези трейдъри по маратонки и суитчъри с качулки, които вяло и самодоволно ръкопляскат на известната бизнес дама, представителка на германската порноиндустрия, са преки потомци на буржоата в смокинги, които сноват насам-натам по време на приемите, показани във филмите на Ланг за Мабузе, и са изобразени със същата дистанцираност, със същата хладна обективност. В своите названия, както и в самите си картини, Мартен е неизменно прост и прям: той описва света и рядко си позволява нотка на поетичност или подзаглавие като коментар. И все пак го прави в една от своите най-завършени творби, „Бил Гейтс и Стив Джобс обсъждат бъдещето на информатиката“, за която избира подзаглавието Разговорът в Пало Алто.

Потънал в плетеното кресло, Бил Гейтс е разтворил широко ръце, усмихвайки се на своя събеседник. Облечен е с платнен панталон и риза цвят каки с къси ръкави, а джапанките е обул на бос крак. Това не е Бил Гейтс с тъмносиния костюм от времето, когато „Майкрософт“ утвърждаваше своето владичество над света и когато самият той, детронирайки султана на Бруней, се превърна в най-богатия човек на земята. И все още не е онзи Бил Гейтс, който с болезнена съпричастност посещава сиропиталища в Шри Ланка или призовава световната общественост да бъде бдителна пред разрастващата се епидемия от вариола в Западна Африка. Това е Бил Гейтс в междинен стадий, непринуден, видимо щастлив, че е напуснал поста генерален директор на най-голямата софтуерна компания, с една дума, Бил Гейтс на почивка. Единствено очилата с метални рамки и дебели стъкла напомнят донякъде за неговото минало на нърд.

Пред него се намира Стив Джобс, който, макар да е седнал по турски върху бялото кожено канапе, изглежда като олицетворение на строгостта, на Sorge[1], която традиционно се свързва с протестантския капитализъм. Няма нищо калифорнийско в начина, по който е стиснал с пръсти долната си челюст, сякаш в опит да разреши трудна задача, в пълния с неувереност поглед, който е отправил към своя събеседник; дори хавайската риза, с която Мартен го е облякъл, не е в състояние да разсее общото усещане за печал, което се излъчва от леко прегърбената му стойка, от израза на неувереност, изписан върху лицето му.

По всичко личи, че срещата се е състояла у Джобс. Съчетанието от бяла мебелировка и яркоцветни тапети с фолклорни мотиви — всичко в стаята свидетелства за естетическия вкус на основателя на „Епъл“, напълно противоположен на обилието от високотехнологични изделия, стигащи до границата на фантастиката, които според легендата изпълват дома на основателя на „Майкрософт“, построен в покрайнините на Сиатъл. Между двамата мъже върху ниска маса е поставена шахматна дъска с ръчно изработени фигури; те са прекъснали партията в позиция изключително неблагоприятна за черните, тоест за Джобс.

На места в своята автобиография „Пътят към бъдещето“ Бил Гейтс на няколко пъти дава израз на нещо, което може да бъде определено като съвършен цинизъм — особено когато без заобикалки признава, че предлагането на най-нови продукти невинаги е изгодно за една фирма. Най-често е за предпочитане да се следи какво предлагат конкурентните фирми (тук той ясно дава да се разбере, че има предвид „Епъл“), да бъдат оставени те да изкарат на пазара своите продукти, за да се сблъскат с всички трудности, свързани с всичко новаторско, с други думи — да прокарат пъртината; след това, при един втори етап, да се наводни пазарът с евтини копия на предложеното от конкурентите. Все пак този привиден цинизъм не е вътрешно присъщ на Гейтс; неговата действителна същност намира израз в удивителните, едва ли не трогателни признания за вярата му в капитализма, в тайнствената „невидима ръка“; неговото абсолютно, непоклатимо убеждение е, че каквито и да са превратностите и мнимите отрицателни примери на пазара, в крайна сметка последният винаги се оказва прав, онова, което е добро за пазара, неизменно е добро за всички. Именно там Бил Гейтс се проявява в истинската си светлина, като изпълнен с вяра човек, и тази вяра, това простодушие на откровения капиталист Жед Мартен изобразява чрез широко разтворените ръце в знак на топлота и приятелство, чрез очилата, в които се отразяват последните лъчи на залеза над Тихия океан. Джобс, напротив, измършавял от болестта, с угрижено лице и набола брада, мъчително облегнал глава на дясната си ръка, напомня на странстващ евангелист, който може би за десети път трябва да повтаря своята проповед пред малобройна, безразлична публика, обзет от внезапно съмнение.

При това тъкмо неподвижният, отслабнал Джобс, изпаднал в губеща позиция, създава впечатлението, че води играта и, както подчертава Уелбек, в това се състои дълбокият парадокс на тази картина. В погледа му продължава да грее пламъкът, присъщ не само на проповедниците и пророците, а и на изобретателите, тъй често описвани от Жул Берн. При по-внимателен поглед върху представената от Мартен позиция върху шахматната дъска става ясно, че тя не е непременно губеща за Джоб, че той би могъл, жертвайки царицата, да приключи партията чрез мат в три хода със смели действия на офицера и коня. Налице е усещането и че по същия начин, в резултат от внезапно хрумване, би могъл да предложи нов продукт, да наложи нови изисквания на пазара. През грамадния прозорец зад двамата мъже се открива гледка към изумрудени, почти свръхреално зелени ливади, които се спускат полегато към обрасъл с борове скалист бряг. Отвъд тях Тихият океан дипли до безкрая вълни с цвят на старо злато. В далечния край на моравата момиченца играят фрисби. Вечерта се спуска, обляна от изумителната светлина на залеза, в която Мартен е вложил едва ли не неправдоподобните оранжеви багри, характерни за Северна Калифорния, спуска се над тази достигнала най-голям напредък част на света; може би именно поради това в погледа на Джобс личи и трудно определимата печал на сбогуването.

Двама убедени защитници на пазарната икономика; също така двама решителни поддръжници на Демократическата партия, при това въплъщаващи противоположни възгледи за капитализма, толкова различни, колкото биха могли да бъдат помежду си един банкер на Балзак и един инженер на Жул Берн. Както подчертава в заключение Уелбек, Разговор в Пало Алто е твърде скромно подзаглавие; Жед Мартен спокойно би могъл да озаглави картината си Кратка история на капитализма, защото именно в това е нейната същност.

[1] Sorge (нем.) — тревога, загриженост. — Б.пр. ↑

VIII

След известни колебания вернисажът беше определен за 11 декември, който се падаше в сряда — идеален ден според Мерилин. Каталозите бяха възложени по спешност на една италианска печатница и пристигнаха тъкмо навреме. Бяха елегантни, дори луксозни — пак Мерилин беше заявила, че за такива неща не бива да се правят икономии, а Франц ставаше все по-зависим от нея и беше твърде любопитно да го гледа човек как я следва навсякъде, от помещение в помещение като някое кученце, без да се отделя дори когато тя говори по телефона.

След като поставиха куп каталози до входа и провериха окачването на платната, не им оставаше нищо друго, освен да очакват откриването, предвидено за деветнайсет часа, но галеристът започна да проявява видими признаци на нервност; беше облечен в странна бродирана блуза на словашка селянка, спусната свободно над черните му джинси марка „Дизел“. Мерилин невъзмутимо проверяваше някои подробности по мобилния телефон, обикаляйки от картина на картина с Франц по петите. It’s a game, it’s a million dollar game.

Към осемнайсет и трийсет Жед започна да се изморява от непрекъснатото сноване на двамата партньори и заяви, че излиза да се разтъпче.

— Просто ще изляза за малко да се поразходя из улиците, не се тревожете, ще ми се отрази добре.

В думите му се съдържаше пресилен оптимизъм и той си даде сметка за това още щом се озова на булевард „Венсан Ориол“. Бързо преминаващите коли хвърляха по него пръски вода, беше студено и валеше като из ведро, това беше всичко, което тази вечер булевард „Венсан Ориол“ би могъл да му предложи. Хипермаркетът „Казино“ и бензиностанцията „Шел“ бяха единствените осезаеми източници на енергия, единствените обществени средоточия, способни да предизвикат желание, щастие, радост. Жед отдавна познаваше тези центрове на оживление: години наред беше редовен клиент на хипермаркета „Казино“, преди да се насочи към „Франпри“ на булевард „Опитал“. До болка позната му беше и бензиностанцията „Шел“: често в неделя се беше запасявал оттам с „Прингълс“ и минерална вода „Епар“, но тази вечер не се нуждаеше от нищо, защото, естествено, беше предвиден коктейл, възложен на фирма за кетъринг.

Въпреки всичко влезе в големия магазин заедно с десетина клиенти и незабавно установи известни подобрения. Недалеч от отдела за книги имаше щанд, който предлагаше голям избор от ежедневници и списания. Имаше и по-голям избор от прясна италианска паста, изглежда нищо не беше в състояние да спре настъплението на прясната италианска паста; особен напредък се наблюдаваше в отделението за бързо хранене, където беше отворил врати чудесен салат-бар на самообслужване, предлагащ петнайсетина разновидности, някои от които изглеждаха доста апетитно. Ето заради такива неща на човек му се ще да дойде пак, дяволски да му се прище да дойде пак, както би се изразил Уелбек, и Жед изпита болезнено желание писателят да бъде до него точно в този момент, пред салат-бара, където няколко жени на средна възраст изчисляваха с недоверие калорийната стойност на предлаганите блюда. Знаеше, че той споделя неговото влечение по големите търговски центрове, центровете на истинската търговия, както обичаше да казва, че също като него мечтае в едно повече или по-малко утопично бъдеще различните вериги магазини да се слеят в тотален хипермаркет, задоволяващ всички човешки потребности. Колко приятно би било двамата да посетят заедно този изцяло обновен хипермаркет „Казино“, да се побутват с лакът, докато си сочат един на друг новопоявили се гами продукти или нови опаковки на хранителни стоки с особено изчерпателна и понятна информация!…

Дали пък не беше на път да започне да изпитва приятелски чувства към Уелбек? Подобен израз би бил преувеличен и във всеки случай Жед не смяташе, че е в състояние да изпитва чувства от такова естество: беше минал през юношеството и първата младост, без да завърже особено близки приятелства, а именно тези периоди от живота се смятат като особено благоприятни за тяхното разцъфтяване; малко вероятно беше сега, на стари години, у него да се зароди подобно чувство. В крайна сметка обаче беше останал с отлични впечатления от срещата с писателя, а особено му беше харесал изпратеният от него текст, в който откриваше прояви на необикновена проницателност предвид очевидната липса на познания у автора относно изобразителното изкуство. Беше го поканил, разбира се, на вернисажа, а отговорът на Уелбек бе, че „ще се опита да намине“, което означаваше, че вероятността да дойде е почти равна на нула. По време на последния им разговор по телефона разбра, че той много се вълнува около обзавеждането на новия си дом: когато два месеца преди това предприел сантиментално пътуване до селото, където бил прекарал детството, открил, че родната му къща се продава. Решил, че този факт е „същинско чудо“, знак на съдбата, и незабавно я купил, без дори да се пазари за цената, след което пренесъл там вещите си, повечето от които в действителност изобщо не били вадени от кашоните, така че в този момент бил зает с мебелировката. Всъщност беше говорил единствено за това и изглежда картината на Жед беше последната му грижа; все пак Жед беше обещал да му я занесе, след като мине вернисажът и първите няколко дни от изложбата, когато обикновено я посещават някои позакъснели журналисти.

Беше около деветнайсет и двайсет, когато Жед се завърна пред залата и видя през широките прозорци петдесетина гости, които сновяха от платно на платно. Хората бяха дошли навреме, което по всяка вероятност беше добър знак. Мерилин го зърна отдалече и размаха юмрук в знак на победа.

— Имаме сериозни посетители… — съобщи му тя, когато се присъедини към нея. — Много сериозни.

И наистина, само на няколко метра забеляза Франц да разговаря с Франсоа Пино, а до него възхитителна млада жена, на вид италианка, която му помагаше в ръководството на художествената фондация. Галеристът имаше измъчен вид, размахваше някак объркано ръце и Жед понечи да му се притече на помощ, но се сети за нещо, което открай време знаеше и което няколко дни преди това му беше припомнила Мерилин: най-добрата негова позиция винаги е било мълчанието.

— И продължават да пристигат… — обади се пресаташето. — Виждаш ли онзи там, със сивия костюм?

Тя сочеше млад мъж на трийсетина години, с умно лице, облечен изключително изискано и чиито костюм, вратовръзка и риза съчетаваха деликатни нюанси на светлосивото. Беше се спрял пред „Журналистът Жан-Пиер Перно води заседание на редакцията“, относително стара картина на Жед, първата, на която беше изобразил своя обект в обществото на негови колеги. Помнеше колко трудно беше успял да завърши това платно, тъй като бе посветил почти шест месеца на трудно изразимата и необичайна смесица от почит и отвращение, с която сътрудниците на Жан-Пиер Перно слушаха указанията на своя харизматичен началник. Ала веднага след приключването Жед се бе заел с „Архитект Жан-Пиер Мартен напуска основаната от него фирма“ и в действителност бе продължил цялата поредица големи композиции, посветени на трудовата среда.

— Той е агентът по покупките на Роман Абрамович — поясни Мерилин. — Виждала съм го в Лондон, в Берлин, но никога в Париж; във всеки случай никога в галерия за съвременно изкуство.

— Никак не е зле да се появи конкуренция за картините ти още от вернисажа — продължи тя. — Това е един тесен кръг, в който всички се познават, ще започнат да пресмятат, да определят цени. За това, естествено, трябват поне двама души. А тук… — тя се усмихна очарователно и закачливо и за огромно удивление на Жед внезапно заприлича на момиченце. — А тук виждам цели трима… Погледни човека пред картината на „Бугати“ — тя посочи възрастен мъж с уморено и леко подпухнало лице, с малки сиви мустачки и зле скроен черен костюм. — Това е Карлос Слим Хелу, мексиканец от албански произход. Зная, че на вид е нищо и никакъв, но спечели огромни пари в телекомуникациите: според някои оценки заема трето или четвърто място в света по богатство. При това е колекционер…

Платното, което Мерилин беше нарекла картината на Бугати, в действителност носеше названието „Инженер Фердинанд Пийх посещава производствените цехове на завода в Молсхайм“, където в действителност се монтираше „Бугати Вейрон 16.4“, най-бързата и най-скъпа кола в света. Благодарение на своя шестнайсетцилиндров веобразен двигател с мощност от 1001 конски сили, допълнен с четири турбокомпресора, тя достигаше ускорение от нула до сто километра в час за 2.5 секунди и имаше максимална скорост от 407 км в час. Нямаше гуми измежду предлаганите на пазара, които да издържат на подобно натоварване, така че се беше наложило „Мишлен“ да разработи специален образец.

Слим Хелу стоя пред картината поне пет минути почти неподвижно, като се помръдваше встрани или отстъпваше само на няколко сантиметра. Жед отбеляза, че е избрал идеалната дистанция за наблюдение с оглед размерите на платното; нямаше никакво съмнение, че е истински колекционер.

После мексиканският милиардер се обърна и се отправи към изхода; не беше поздравил или разговарял с когото и да било. Докато минаваше, Франсоа Пино отправи към него остър поглед; всъщност бретонският бизнесмен не би могъл да се мери с подобен конкурент. Слим Хелу не отвърна на погледа му и се настани на задната седалка на черна лимузина „Мерцедес“, която го очакваше пред входа на галерията.

Пратеникът на Роман Абрамович на свой ред се приближи до картината на Бугати. Творбата действително беше твърде любопитна. Няколко седмици преди да се заеме с нея Жед беше купил от вехтошарския пазар в Монтрьой на смешна цена, не по-висока от тази на отпадъчна хартия, кашони със стари броеве на „Пекен-Информасион“ и „Ла Шин ан Констрюксион“, така че картината създаваше впечатлението за простор и въздушност, присъщи на социалистическия реализъм по китайски образец. По време на посещението си в цеховете Фердинанд Пийх беше придружен от неколцина инженери и техници, които го следваха на група във формата на широка буква V, която, както отбелязва по-късно един особено борбен и ерудиран историк на изкуството, напомня разположението на инженерите агрономи и надвилите нищетата селяни, вървящи по стъпките на председателя Мао Дзедун на акварела, чиято репродукция беше отпечатана в брой 122 на „Ла Шин Ан Констрюксион“ със заглавието „Напред към отглеждането на поливен ориз в провинция Хенан!“. Както отдавна бяха обърнали внимание други историци на изкуството, това беше единственият опит от страна на Жед за прилагане на техниката на акварела. Инженер Фердинанд Пийх се намираше на два метра пред останалите и по-скоро плуваше, отколкото вървеше, сякаш левитираше на няколко сантиметра над покрития с епоксидна смола под. Виждаха се три работни места, където се намираха шасита на „Бугати Вейрон“ в различен стадий на монтаж; на заден план през изцяло остъклените стени се откриваше панорама към Вогезите. По силата на странно съвпадение, отбелязана от Уелбек в текста към каталога, самото село Молсхайм и планинските околности вече присъстваха сред фотографиите на карти „Мишлен“ и спътниковите снимки, които десет години преди това Жед бе избрал да представи на своята първа самостоятелна изложба.

Тази обикновена бележка, с която рационалният и дори тесногръд Уелбек бе обърнал внимание върху един любопитен, но незначителен сам по себе си факт, бе накарала Патрик Кешишан да напише пламенна и изпълнена повече от всякога с мистика статия: след като ни бил показал един Бог, съпричастен на човека в сътворението на света, пишеше той, художникът бил извървял пътя до превъплъщението, показвайки ни този път Бог, слязъл сред хората. Далеч от хармонията на небесните селения, Бог бил дошъл „да изцапа ръцете си със смазочно масло“, за да отдаде чрез своето присъствие дължимото на святото достойнство на човешкия труд. Самият той, същински човек и същински Бог, бил пристигнал да поднесе в дар на усърдното човечество своята гореща любов. Нима позата на механика отляво, който напуска работното си място, за да последва инженер Фердинанд Пийх — обръщаше внимание той, — не напомня тази на Петър, който оставя своите мрежи в отговор на поканата на Христос: „Върви след мене и аз ще те направя ловец на човеци“? Накрая стигаше дотам, че в отсъствието от картината на „Бугати Вейрон 16.4“ в завършен вид виждаше препратка към Новия Йерусалим.

Статията беше отхвърлена от вестник „Монд“, след като водещата тази рубрика Пепита Бургиньон бе заявила, че ще подаде оставка, ако бъде публикувана подобна „псевдонабожна дрисня“, но се бе появила месец по-късно в „Ар Прес“.

— На този етап пресата не ни е чак толкова притрябвала. Тя, кажи-речи, вече няма решаващ глас — обобщи Мерилин към края на вечерта, докато Жед се притесняваше от поредното отсъствие на Пепита Бургиньон.

Към двайсет и два часа си заминаха и последните гости, сервитьорите от кетъринга започнаха да сгъват покривките, а Франц се стовари изтощено на един пластмасов стол близо до входа на галерията.

— Мамка му, капнал съм… — изпъшка той. — Напълно съм капнал.

Беше се раздавал безрезервно, проследявайки неуморно пред всички заинтересовани творческия път на Жед или пък историята на галерията, беше говорил непрестанно през цялата вечер; Жед от своя страна само беше кимал от време на време с глава.

— Ще ми донесеш ли една бира, ако обичаш? От хладилника в склада.

Жед се завърна със стек „Стела Артоа“. Франц изпи първата на един дъх направо от кутията и едва тогава отново се обади:

— Добре, сега остава да чакаме предложенията за покупка… — обобщи той положението. — След седмица ще направим равносметка.

IX

Когато Жед стигна до площада пред църквата „Нотр Дам дьо ла Гар“, ненадейно започна да ръси ситен студен дъжд, сякаш като предупреждение, и само след няколко секунди спря. Той изкачи няколкото стъпала, които водеха към преддверието. Както винаги и двете крила на църковната порта бяха широко разтворени; вътре изглежда нямаше никого. Той се поколеба, след което се върна обратно. Улица „Жана д’Арк“ се спускаше до булевард „Венсан Ориол“, който минаваше под надземния участък на метрото; в далечината се открояваше куполът на Пантеона. Небето беше мрачно, матовосиво. Откровено казано, точно в този момент нямаше какво да сподели с Бога.

Площад „Насионал“ беше пуст, а през голите клони на дърветата се виждаха наслагващите се правоъгълни сгради на факултета „Толбиак“. Жед зави по улица „Шато де Рантие“. Беше подранил, но Франц вече го очакваше, облегнат на масата пред обичайната тумбеста чаша червено вино, която очевидно не му беше първата. Зачервен и разрошен, той изглеждаше така, сякаш не беше спал от седмици.

— И така — започна той, след като Жед седна, — вече получих предложения за покупка на почти всички картини. Покачих цените, но мога да ги вдигна още малко, за да стабилизирам средната цена на около петстотин хиляди евро.

— Моля?

— Добре ме чу: петстотин хиляди евро.

Франц нервно усукваше кичурите на бялата си разрошена коса; Жед за пръв път обръщаше внимание на този негов навик. Той изпразни чашата и веднага поръча друга.

— Ако продам сега, ще получим приблизително трийсет милиона евро.

В кафенето отново настъпи тишина. Недалеч от тях мършав старец в сиво пардесю дремеше пред чаша бира с вермут „Пикон“. В краката му тлъст рижобял мишелов се унасяше подобно на господаря си. Навън пак заваля ситен дъжд.

— Е, какво да правя? — запита Франц след минута мълчание. — Да продавам ли сега?

— Както решиш.

— От къде на къде както реша, по дяволите! Ти даваш ли си сметка колко пари са това? — той повиши глас и старецът до тях се стресна; кучето се надигна с мъка и се обърна с ръмжене към тях.

— Петнайсет милиона евро… Петнайсет милиона евро на всеки… — продължи по-тихо Франц, но гласът му беше дрезгав. — А на мене ми се струва, че на теб изобщо не ти пука…

— Напротив, напротив, прощавай — припряно отвърна Жед. — По-скоро съм в шок — добави той след известно време.

Франц го погледна със смесица от подозрение и отвращение.

— Добре де — заключи той. — Аз не съм Лари Гагозян, нямам нерви за подобни неща. Започвам да продавам още сега.

— Със сигурност имаш право — обади се след минута Жед.

Отново се възцари мълчание, нарушавано единствено от похъркването на мишелова, който се беше успокоил и лежеше в краката на стопанина си.

— Според теб… — продължи Франц — Според теб коя картина получи най-добро предложение?

Жед се замисли за момент.

— Може би „Бил Гейтс и Стив Джобс…“ — предположи накрая той.

— Точно. Цената достигна милион и половина евро. Предложи я американски посредник май от името на самия Джобс.

— От дълго време… — продължи Франц. — От дълго време пазарът на произведения на изкуството е доминиран от най-богатите хора на планетата. И днес за пръв път им се отдава случай да купят не само авангардни от естетическо гледище творби, но и картина, която представя самите тях. Няма да ти споменавам колко предложения получих от бизнесмени и индустриалци, които желаят да им направиш портрет. Завръщаме се към придворната живопис от времето на Стария режим… Това, което искам да кажа, е, че в този момент върху тебе бива оказван натиск, силен натиск. Все още ли имаш намерение да подариш на Уелбек неговия портрет?

— Естествено. Обещал съм.

— Както решиш. Подаръка си го бива. Подарък за седемстотин и петдесет хиляди евро… Имай предвид, че си го е заслужил. Неговият текст изигра важна роля. Като насочи вниманието върху системния характер на твоето творчество, той не позволи да бъдеш причислен към новите представители на фигуративното изкуство, към тези нищожества… Аз, разбира се, не съхранявам картините в склада в Йор е Лоар, наел съм банкови сейфове. Ще ти дам бележка, с която да минеш и да вземеш портрета на Уелбек, когато пожелаеш.

— Имах, освен това посещение — добави Франц след поредната пауза. — При мен дойде млада жена. Предполагам, сещаш се коя. — Той извади визитна картичка и я подаде на Жед. — Много красива млада жена…

Започваше да се смрачава. Жед пъхна визитната картичка във вътрешния джоб на якето си и понечи да го облече.

— Почакай… — спря го Франц. — Преди да си отидеш, бих искал да проверя дали си даваш сметка за действителното положение. Получих обаждания от петдесетина измежду най-богатите хора на света. Някои се свързаха с мен чрез посредници, но най-често се обаждаха лично. Всички те искат да им направиш портрет. И всички до един предлагат минимум по един милион евро.

Жед облече якето и извади портмонето, за да плати.

— Аз черпя… — спря го Франц с лукава физиономия. — Не ми отговаряй сега, наясно съм какво се готвиш да кажеш. Че ти трябва време, за да помислиш, а след няколко дни ще се обадиш, за да откажеш. И в края на краищата чисто и просто ще сложиш точка. Започвам да те опознавам, открай време си бил такъв, още от времето на картите „Мишлен“: заемаш се да твориш, скъсваш се от работа в продължение на няколко години, напълно откъснат от света, и когато произведенията бъдат изложени и получиш признание, изоставяш всичко.

— Има все пак известни разлики. В случая бях започнал да тъпча на място още когато изоставих картината „Деймиън Хърст и Джеф Куунс си поделят пазара на изкуството“.

— Да, зная; впрочем именно това ме накара да организирам изложбата. Освен това съм доволен, че така и не довърши тази картина, макар идеята сама по себе си да ми харесваше, проектът имаше историческа стойност като доста правдиво свидетелство за моментното състояние на пазара на произведения на изкуството. По онова време действително имаше известна подялба: от една страна, фън, секс, кич, невинност; от друга, траш, смърт, цинизъм. Но при твоето положение подобна творба неизбежно би била приета като дело на второстепенен художник, изпълнен със завист към успехите на своите по-богати събратя; при сегашното положение така или иначе пазарният успех оправдава и утвърждава какво ли не, измества всякакви теории и никой, абсолютно никой не е в състояние да гледа в перспектива. Сега вече би могъл да си позволиш подобна картина, защото вече си най-добре платеният френски художник; аз обаче съм сигурен, че никога няма да я нарисуваш, че ще се захванеш с нещо ново. Може би чисто и просто ще престанеш да правиш портрети; или въобще ще се откажеш от фигуративната живопис; или от живописта като цяло; знам ли, възможно е да се завърнеш към фотографията.

Жед запази мълчание. На съседната маса старецът излезе от дрямката, надигна се и се отправи към изхода; кучето му го последва с мъка, люшкайки дебелото си туловище между късите крака.

— При всички случаи — заключи Франц — можеш да бъдеш сигурен, че каквото и да се случи, си оставам твой галерист.

Жед кимна в знак на съгласие. Съдържателят излезе от задното помещение, запали осветлението над бара и кимна с глава към Жед, който отвърна на поздрава му. Бяха постоянни клиенти и вече дори стари клиенти, но между тях не се бе установила каквато и да било близост. Съдържателят дори не си спомняше, че десетина години преди това бе позволил на Жед да го снима на фона на кафенето и тези фотографии бяха залегнали в основата на картината „Клод Ворийон, управител на квартално кафене“, втора от поредицата прости занаяти, за която един американски борсов посредник беше предложил цена от триста и петдесет хиляди евро. За съдържателя двамата с Франц бяха необичайни клиенти, които се отличават от останалите както по възраст, така и по обществено положение, и изобщо не бяха част от клиентелата, на която той разчиташе.

Жед стана, запита се кога отново ще види Франц и в този момент осъзна, че вече е богаташ. Докато се отправяше към изхода, Франц го запита:

— Какво ще правиш на Коледа?

— Нищо. Ще бъда заедно с баща си, както обикновено.

X

Както обикновено, но не съвсем, мислеше си Жед, докато крачеше към площад „Жана д’Арк“. По телефона му се беше сторило, че баща му е напълно изнемощял и дори беше предложил да отменят ежегодната вечеря. „Не искам да бъда в тежест на никого…“. Заради рака на правото черво състоянието му внезапно се било влошило, той с мазохистична наслада му беше съобщил, че вече се изпускал и се налагало да му поставят изкуствен анус. По настояване на Жед се беше съгласил все пак да се видят, при условие че това стане в апартамента на сина му. „Вече не мога да понасям мутрите на хората…“.

Пред вратите на „Нотр Дам дьо ла Гар“ се поколеба за момент, след което влезе. Отначало му се стори, че в църквата няма никого, но когато пристъпи към олтара, съзря чернокожо момиче на не повече от деветнайсет години, коленичило със сключени ръце пред статуята на Богородица, което едва чуто шептеше. Погълната от молитвата, девойката не му обръщаше никакво внимание. От позата, която беше заела, белият панталон се беше впил в задните й части и Жед неволно се загледа във формите, които се очертаваха под тънката материя. Дали се молеше за изкупление на грехове? Или имаше болни близки? Може би и двете. Вярата й изглеждаше непоклатима. Вероятно упованието в Бога все пак имаше и чисто практична страна: когато човек не може да направи вече нищо за другите — в живота това често се случва и дори почти винаги е така, както при рака на баща му — остава единствено да се моли за тях.

Той излезе в мрачно настроение. Нощта се спускаше над улица „Жана д’Арк“, задните светлини на колите бавно се отдалечаваха по посока на булевард „Венсан Ориол“. Над тях куполът на Пантеона беше облян в странно зеленикаво сияние, сякаш кълбовидни извънземни се канеха да осъществят масирано нападение срещу Париж. Нямаше никакво съмнение, че тъкмо в този момент на различни места в града умираха хора.

Въпреки всичко на другия ден той палеше празничните свещи и подреждаше върху плота в ателието рулца от сьомга, а през това време мракът се спускаше над площад „Алп“. Баща му беше обещал да дойде в осемнайсет часа.

Той позвъни отдолу в осемнайсет и една минута. Жед му отвори по домофона и няколко пъти бавно, дълбоко си пое въздух, докато чакаше пристигането на асансьора.

Докосна набързо с устни грапавите бузи на баща си, който се спря неподвижно по средата на помещението.

— Сядай, сядай… — подкани го той.

Баща му веднага се подчини и приседна на крайчеца на един стол, като се огледа плахо наоколо. Никога не е идвал тук, даде си сметка Жед, никога не е идвал в моя апартамент. Трябваше да му кажа също да си свали палтото. Баща му се мъчеше да се усмихне, като човек, който мъжествено посреща последиците от ампутация. Жед реши да отвори шампанското, ръцете му трепереха леко и той едва не изпусна бутилката бяло вино, което беше извадил от фризера; беше плувнал в пот. Баща му продължаваше да се усмихва някак сковано. Това е човек, който динамично и понякога сурово е управлявал фирма с петдесетина служители, вероятно е уволнявал, назначавал; човек, който е водил преговори за десетки, понякога за стотици милиони евро. Приближаването на смъртта налага смирение, а на него сякаш много му се искаше тази вечер всичко да мине възможно най-добре, искаше му се да не причинява никакви неприятности и изглежда това беше едничката му амбиция на този свят. Жед успя да отвори шампанското и се поотпусна.

— Чух за твоя успех… — каза баща му, вдигайки чашата. — Да пием за твоя успех.

Това е възможна тема или поне отправна точка за разговор, помисли си Жед и започна да говори за картините си, за начинанието, с което се беше захванал преди десетина години, за стремежа да изобрази със средствата на живописта различните механизми, които осигуряват функционирането на обществото. Говори с лекота в продължение на близо час, без да пропусне да пълни чашите с шампанско, а след това с вино, докато опитваха от доставените предишната вечер готови ястия, и едва на другия ден си даде сметка, че онова, което говореше в този момент, не бе споделял с никого. Баща му го слушаше внимателно, от време на време задаваше въпрос, а върху лицето му беше изписано детинско удивление и любопитство, така че всичко вървеше добре, докато дойде време за сиренето, когато Жед започна да се изчерпва, а баща му, сякаш смазан от невидима тежест, изпадна в болезнено униние. Същевременно вечерята донякъде го беше поразвеселила и той без кой знае какво съжаление, недоверчиво клатейки глава, каза полугласно: „Мамка му… Изкуствен анус…“.

— Знаеш ли? — каза той и по гласа му пролича, че виното леко го е хванало. — Донякъде съм доволен, че майка ти я няма. Тя беше толкова изтънчена, толкова изискана… Не би могла да понесе физическия упадък.

Жед замръзна. Това е, каза си той. Това е, случи се, след толкова години най-сетне ще проговори. Баща му обаче забеляза промяната в изражението му.

— Нямам намерение тази вечер да ти обяснявам защо майка ти се самоуби! — заяви рязко и почти сърдито той. — Няма да ти обяснявам, защото самият аз не знам.

Почти веднага се успокои и се затвори в себе си. Жед продължаваше да се поти. Може би в стаята беше прекалено горещо, почти не беше в състояние да регулира отоплението, боеше се да не се повреди отново, сега вече имаше пари и със сигурност щеше да се премести, нали именно това правят хората, когато забогатеят, опитват се да подобрят жизнената си среда, само че къде да се мести? Нямаше особени предпочитания към жилището. Може би щеше да си остане тук, да направи ремонт и със сигурност да смени котлето на отоплението. Той стана и отиде да опита по някакъв начин да регулира температурата. През това време баща му поклащаше глава и тихо говореше нещо. Жед се върна при него. Може би трябваше да улови ръцете му, да го докосне по рамото или нещо такова, но как? Никога досега не го беше правил. „Изкуствен анус…“ — промърмори отново баща му някак унесено.

— Зная, че не беше удовлетворена от живота, който водехме — продължи той, — но това достатъчна причина ли е да умре? Самият аз не бях удовлетворен от живота си, признавам, че разчитах кариерата ми на архитект да стигне по-далеч от строителството на нищо и никакви балнеосанаториуми за тъпи туристи под контрола на нечестни по природа и безкрайно посредствени предприемачи; в края на краищата такава ми беше професията, рутината… Вероятно просто не е обичала живота. Най-много ме порази разказът на съседката, която я беше срещнала малко преди това да се случи. Връщала се от покупки, вероятно тогава си е набавила отровата — така и не стана ясно по какъв начин. Жената ми обясни, че изглеждала щастлива, необикновено въодушевена и щастлива. По думите й сякаш се канела да замине на почивка. От цианкалия е умряла почти мигновено; напълно сигурен съм, че не е страдала.

Той млъкна и настъпи продължителна тишина. Жед усети, че леко се унася. Видя безкрайни ливади с полюшвана от вятъра трева, облени от светлината на вечна пролет. Пробуди се изведнъж, баща му продължаваше да клати глава, все още в плен на мъчителна вътрешна борба. Жед се поколеба, беше предвидил и десерт: в хладилника имаше еклери с шоколад. Дали да ги поднесе? Може би трябваше да изчака, за да научи нещо повече за самоубийството на майка си? Всъщност не беше съхранил почти никакъв спомен за своята майка. Вероятно това беше важно преди всичко за баща му. Все пак реши да изчака малко с еклерите.

— Не съм имал връзка с нито една друга жена… — призна баща му с безжизнен глас. — Абсолютно нито една. Дори не съм имал и желание.

Сетне отново започна да мърмори сам на себе си, поклащайки глава. В крайна сметка Жед реши да поднесе еклерите. Баща му ги изгледа с удивление, като че за пръв път виждаше подобни неща, за чието съществуване никога в живота си не е подозирал. Взе един, повъртя го между пръстите си, разглеждайки го така сякаш това беше кучешко изпражнение, но в крайна сметка го постави в устата си.

Последваха няколко минути, през които те яростно грабеха еклерите един по един от украсената картонена опаковка, в която ги беше подредил сладкарят, и незабавно и лакомо ги поглъщаха. След това положението се поуспокои и Жед предложи кафе. Баща му веднага прие.

— Ще ми се да запаля една цигара… — обади се той. — Имаш ли?

— Не пуша, но мога да прескоча да купя — Жед скочи от стола. — На площад „Итали“ има павилион за цигари, който е отворен до късно. Освен това… — той погледна с удивление часовника си — още няма осем часа.

— Смяташ ли, че ще е отворен на Бъдни вечер?

— Мога да проверя.

Той навлече палтото си. На входа виелицата го зашлеви по лицето; в студения въздух се рееха снежинки, вероятно беше най-малко десет градуса под нулата. На площад „Итали“ тъкмо затваряха заведението. Собственикът мърморейки се върна обратно зад бара.

— Какво желаете?

— Цигари.

— Каква марка?

— Нямам представа. Хубави цигари.

Онзи го погледна с отегчение.

— „Дънхил“! „Дънхил“ и „Житан“! И една запалка!…

Баща му изобщо не беше помръднал, седеше отпуснато на стола и не реагира дори когато чу да се отваря входната врата. Все пак извади една цигара от кутията „Житан“ и я погледна любопитно, преди да я запали.

— От двайсет години не съм пушил… — отбеляза той. — Сега обаче има ли някакво значение? — Дръпна веднъж, после още веднъж. — Силни са. Харесват ми. Когато бях млад, всички пушеха. По време на работните заседания и на разговорите в някое кафене, пушехме през цялото време. Чудно как се променят нещата…

Отпи от чашата коняк, която синът му беше поставил пред него, и отново млъкна. В настъпилата тишина Жед дочуваше свиренето на вятъра, който продължаваше да се усилва. Надзърна през прозореца: снежинките се виеха на гъст рояк. Навън се разразяваше истинска буря.

— Струва ми се, винаги съм искал да бъда архитект… — продължи баща му. — Когато бях малък, както може би на всяко дете, ми бяха интересни животните и когато ме питаха какъв искам да стана, отвръщах — ветеринар, но ми се струва, че още тогава ме влечеше архитектурата. Помня, че на десет години се опитах да направя гнездо за лястовиците, които живееха през лятото под навеса. Бях открил в една енциклопедия описание на начина, по който лястовиците строят гнездата си, от пръст и слюнка, след което седмици наред… — гласът му лека затрепери и той отново замълча.

Жед го погледна разтревожено, но баща му отпи голяма глътка от коняка и продължи:

— Те обаче така и не използваха моето гнездо. Нито веднъж. Дори престанаха да мътят под навеса… — старецът внезапно се разплака, сълзите се стичаха по лицето му, беше покъртително.

— Тате… — обади се Жед, напълно объркан, — тате…

Той обаче продължаваше да хълца.

— Лястовиците никога не използват гнезда, направени от човек — обясни припряно Жед. — Това просто не е възможно. Достатъчно е дори някой да докосне гнездото им и те го напускат, за да си изградят друго.

— Откъде знаеш?

— Преди няколко години четох изследване върху поведението на животните, трябваше ми за една картина.

Това изобщо не беше вярно, нищо подобно не беше чел, но баща му моментално изпита облекчение и постепенно се успокои. Като си представя, че това му е тежало на сърцето цели шейсет години! — помисли Жед. Вероятно тази мисъл не го е напуснала през цялата му кариера на архитект!…

— След зрелостния изпит се записах в Школата за изящни изкуства в Париж. Майка ми малко се тревожеше, искаше й се да следвам инженерство, но дядо ти беше на моя страна. Мисля си, че като фотограф е имал амбиции на художник, макар цял живот да беше снимал само сватби и първи причастия…

Жед познаваше баща си като човек неизменно зает с технически, а напоследък все по-често с финансови проблеми; мисълта, че баща му също беше следвал изящни изкуства, че архитектурата принадлежеше към художествените дейности, за него беше нова и някак неприемлива.

— Така е, аз също исках да стана художник… — горчиво, почти с озлобление призна баща му. — Ала така и не успях. Докато бях млад, господстващо течение беше функционализмът, който всъщност беше взел връх от няколко десетилетия и след Льо Корбюзие и Ван дер Рое в областта на архитектурата не беше се случило нищо съществено. Всички нови градове, кварталите в предградията, построени през петдесетте и шейсетте години, бяха белязани от тази тенденция. В Изящните изкуства бяхме неколцина, които имахме желание да сътворим нещо ново. Никой от нас не отхвърляше напълно функционалността, нито понятието „машина за обитаване“; онова, което поставяхме под въпрос, беше свързано с факта, че човек трябва да обитава известно пространство. Подобно на марксистите и либералите, Льо Корбюзие беше продуктивист. Онова, което предлагаше на човека, бяха квадратни, утилитарни служебни сгради, без каквато и да било украса; също така почти идентични жилищни сгради с няколко допълнителни функции — детска градина, физкултурен салон, басейн; между тях — скоростни пътища. В предназначената за обитаване клетка човек би трябвало да разполага с чист въздух и светлина, които според него имаха изключително значение; свободното пространство между работните и жилищните структури беше отредено на дивата природа: гори, реки — и мисля, че в неговото въображение семействата би трябвало да могат да се разхождат там в неделя, но така или иначе намерението му е било това пространство да бъде съхранено, налице е екологично мислене преди появата на самата екология, според него човечеството би трябвало да се ограничи в рамките на строго определени обитаеми пространства сред природата, но самата тя не бива по никакъв начин да бъде променяна. Като си помисли човек, това е страхотно примитивно, ужасяващ регрес по отношение на който и да било селски пейзаж — тънко, сложно, еволютивно съчетание от ливади, нивя, гори, села. Това е виждане на един брутален, тоталитарен ум, ярко проявление на вкус към грозното; именно това виждане беше водещо през целия двайсети век. Ние самите бяхме повлияни по-скоро от Шарл Фурие… — той се усмихна, като видя изумлението на сина си. — За нас се оказаха водещи сексуалните теории на Фурие, а истината е, че те са доста екстравагантни. При първо четене Фурие е непонятен с неговите приказки за вихри, факирки и феи от Рейнската армия, направо е чудно, че е намерил последователи, хора, които са го вземали на сериозно и са имали намерение действително да изградят нов модел на обществото върху основата на книгите. Направо не разбирам как някои се опитват да видят в негово лице мислител, пръв по рода си, и както при всички преуспели гуру, успехът му се дължи не на интелектуалното приобщаване към някаква теория, а на всеобщото неразбиране, съчетано с неизчерпаем оптимизъм, особено в сексуален план, хората до невероятна степен се нуждаят от сексуален оптимизъм. А действителната тема у Фурие, онази, която го занимава преди всичко, не е сексът, а организацията на производството. Основният въпрос, който изниква, е защо човек се труди? Каква е причината той да заема определено място в обществената организация, което приема като свое, и се съгласява да изпълнява определени задължения? На този въпрос либералите отговарят, че това се дължи чисто и просто на притегателната сила на печалбата; ние смятахме подобен отговор за непълен. Що се отнася до марксистите, те не отговарят нищо, проблемът изобщо не ги интересува и между другото именно там се крие причината за провала на комунизма: след премахването на финансовия остен хората престанаха да работят, започнаха да саботират задълженията си, безпричинните отсъствия от работа нараснаха до огромни размери; комунизмът никога не е бил в състояние да обезпечи най-елементарното производство и разпределение на благата, Фурие познава Стария режим и съзнава, че далеч преди появата на капитализма е имало научни изследвания, технически напредък и че хората са работели здраво, понякога много здраво, без да бъдат подтиквани от примамката на печалбата, а от нещо друго, което в очите на съвременния човек е твърде неясно: любовта към Бога при монасите или просто за честта на занаята.

Бащата на Жед млъкна, забеляза, че синът му сега го слуша много по-внимателно.

— Вярно… — отбеляза той, — налице е несъмнена връзка с това, което си се опитал да изразиш чрез твоите картини. У Фурие има много безсмислици и като цяло почти не става за четене; и може би все пак има какво да се научи от него. Поне така си мислехме навремето…

Той отново замълча и потъна в спомени. Поривите на вятъра бяха затихнали, навън цареше тиха звездна нощ; дебел сняг беше затрупал покривите.

— Бях млад… — обади се накрая той, сякаш без да вярва на собствените си думи. — Може би не си даваш напълно сметка, защото си роден във вече заможно семейство. Само че аз бях млад, готвех се да стана архитект, живеех в Париж и всичко ми изглеждаше възможно. И това не се отнася само за мен. Навремето Париж беше весел град, струваше ни се, че можем да построим света отново. Именно тогава срещнах майка ти, тя следваше в Консерваторията, свиреше на цигулка. Бяхме същинска банда художници. В крайна сметка всичко приключи с четири-пет статии в архитектурно списание, подписани от авторски колектив. Повечето бяха с политическо съдържание. Защитавахме идеята, че едно комплексно, разклонено общество, с множество равнища на организация, подобно на предлаганото от Фурие, върви редом с комплексна, разклонена, многолика архитектура, която предоставя възможност за индивидуално творчество. Нападахме яростно Ван дер Рое, който предлагаше празни, модулни структури, същите, които щяха да послужат за образец на open space на предприятията, и особено Льо Корбюзие, който неуморно строеше концентрационни пространства, разделени на еднотипни клетки, подходящи, както пишехме ние, единствено за образцов затвор. Тези статии вдигнаха известен шум, мисля, че Дельоз споменава за тях; ала все пак се налагаше и ние на свой ред да се хванем за работа, постъпихме в големи архитектурни бюра и животът веднага ни се стори не чак толкова забавен. Много скоро финансовото ми положение се подобри, по онова време имаше много поръчки, Франция се преустрояваше с ускорени темпове. Купих къщата в Ренси, смятах, че правя добра сделка, тогава градът беше приятно място. Освен това се сдобих с нея на приемлива цена, посочи ми я един клиент, строителен предприемач. Собственикът беше старец, очевидно интелектуалец, който винаги ходеше с костюм и жилетка, неизменно с цвете на бутониерата, което беше различно всеки път, когато го видех. Изглеждаше така, сякаш идваше от времето отпреди Първата световна война или в краен случай от трийсетте години и аз изобщо не можех да го свържа със средата, която обитаваше. Човек би могъл да си го представи например… на кея „Волтер“, но в никакъв случай в Ренси. Беше бивш университетски преподавател, специалист по езотеризма и по история на религиите, помня, че познаваше великолепно Кабалата и гностицизма, интересите му бяха насочени именно там, но например изпитваше презрение към Рьоне Генон. Непрекъснато повтаряше „този глупак Генон“ и ми се струва, че беше написал няколко студии, пълни с яростна критика срещу неговите книги. Никога не се беше женил и, както се казва, беше живял за своите трудове. Прочетох голяма негова статия в едно хуманитарно списание, където правеше доста любопитни разсъждения върху Съдбата, върху възможността за развитие на нова религия, основана върху принципа на синхроничността. Само библиотеката му струваше колкото къщата, мисля, че съдържаше повече от пет хиляди тома на френски, английски и немски. Тъкмо там открих трудовете на Уилям Морис.

Той спря и се взря в изражението на Жед.

— Познаваш ли Уилям Морис?

— Не, тате. Но и аз съм живял в тази къща и си спомням библиотеката… — Той въздъхна и се поколеба. После добави: — Не разбирам защо след толкова години едва сега ми говориш за тези неща.

— Струва ми се, защото скоро ще умра — отвърна просто баща му. — Е, не веднага, не вдругиден, но очевидно не ми остава много време… — Той се огледа и се усмихна едва ли не весело. — Може ли да си сипя още коняк?

Жед веднага му наля. Той запали още една цигара от пакета „Житан“ и с наслада вдиша дима.

— После майка ти забременя с теб. Краят на бременността мина тежко, наложи се цезарово сечение. Лекарят й съобщи, че няма да може да има повече деца, а освен това й останаха доста грозни белези. За нея това беше тежко, знаеш, беше хубава жена… Не може да се каже, че сме били нещастни, между нас никога не е имало сериозни разпри, но е вярно, че не разговарях достатъчно с нея. Освен това си мисля, че не биваше да се отказва от цигулката. Помня, една вечер се връщах от работа с мерцедеса и макар да беше към девет часа, при „Порт Баньоле“ още имаше задръствания, та тогава не знам какво ми стана, може би съм работел върху някакъв според мен скучен и грозен проект, но когато се озовах с колата на един от подходите към главния път, точно пред онези отвратителни сгради, изведнъж си казах, че така повече не бива да продължавам. Наближавах четирийсетте, професионалната ми кариера беше успешна, но така повече не биваше да продължавам. Само след няколко минути вече бях решил да основа собствено предприятие, за да правя такава архитектура, каквато намеря за добре. Знаех, че няма да бъде лесно, но не ми са искаше да си отида от живота, без да съм опитал. Подирих бивши колеги от Изящните изкуства, но всички те също като мен си бяха уредили живота и не им се искаше да рискуват. Тогава започнах сам. Свързах се отново с Бернар Ламарш-Вадел; бяхме се запознали няколко години преди това и би могло да се каже, че се бяхме почти сприятелили. Той ме запозна с представители на свободната фигуративност: Комба, Ди Роза… Не зная дали съм ти споменавал за Уилям Морис?

— Да, тате, преди пет минути.

— А? — той млъкна за момент и върху лицето му се изписа объркване. — Ще си взема една „Дънхил“ — той дръпна няколко пъти. — И тия са добри; различни са от „Житан“, но са добри. Не зная защо изведнъж всички оставиха пушенето.

Мълча, докато не изпуши докрай цигарата с наслада. Навън, някъде в далечината клаксон се опитваше да изпълни мелодията на „Роди се син Божи“, бъркаше нотите, започваше отново, после настъпи тишина, така и не се получи концерт от клаксони. Парижките покриви вече бяха покрити с дебел, плътен сняг; в тази тишина има нещо окончателно, помисли си Жед.

— Уилям Морис е близък до прерафаелитите — подхвана отново баща му. — Отначало до Габриел Данте Росети, а впоследствие до Бърн-Джоунс. Основната идея на прерафаелитите е, че упадъкът на изкуството започва още от края на Средните векове, че с началото на Ренесанса то скъсва с каквато и да било духовност, каквато и да било автентичност, превръщайки се в чисто промишлено и търговско занятие, и че така наречените велики майстори на Ренесанса, такива като Ботичели, Рембранд или Леонардо да Винчи, в действителност действат като директори на предприятия; точно както в наши дни Джеф Куунс или Деймиън Хърст така наречените велики майстори на Ренесанса ръководят с желязна ръка ателиета с по петдесет и дори до сто помощници, които произвеждат на конвейер картини, скулптури, стенописи. Самите те дават само общи насоки и подписват готовата творба, но преди всичко са заети да създават обществени връзки с меценатите в дадения момент — владетели и папи. Според прерафаелитите, както и според Уилям Морис, трябва да бъде премахната границата между изкуството и занаятчийството, между концепцията и изпълнението: всеки човек на своето равнище може да бъде създател на красота, независимо дали се отнася за картина, облекло или мебел; и всеки човек има право в своето ежедневие да живее в обкръжението на красиви вещи. Тези свои убеждения той свързва с дейността си на социалист, която все повече го ангажира в борбата за освобождение на пролетариата; стремежът му е просто да сложи край на промишленото производство.

Твърде странно е, че с основаването на „Баухаус“ Гропиус следва съвсем същата линия, може би не толкова в политически, колкото в духовен смисъл, макар самият той да е също социалист. В „Манифеста на Баухаус“ от 1919 г. той обявява, че се стреми да преодолее противопоставянето между изкуство и занаятчийство, прокламира правото на красота за всички: точно както програмата на Уилям Морис. Ала в процеса на сближаване на „Баухаус“ с промишлеността той все повече се превръща във функционалист и продуктивист; в самата група на преподавателите Кандински и Клее постепенно са маргинализирани и в момента, когато Гьоринг затваря института, той вече окончателно е преминал в служба на капиталистическото производство.

Самите ние не бяхме политизирани в същинския смисъл на думата; мисълта на Уилям Морис обаче ни помогна да се отърсим от забраната, която Льо Корбюзие беше наложил върху всякаква форма на орнаментика. Помня, че в началото Комба беше доста сдържан — прерафаелитите не бяха дотам част от неговия свят, ала трябваше все пак да признае, че мотивите за тапети на Уилям Морис бяха много красиви и когато окончателно осъзна за какво става въпрос, беше обзет от искрено въодушевление. За него нямаше по-голямо удоволствие от това да рисува мотиви за мебелни дамаски, за тапети или за външни фризове, възпроизвеждани върху цели поредици сгради. По онова време представителите на свободната фигуративност бяха доста самотни, минимализмът продължаваше да господства, а изкуството графити все още не съществуваше или поне не се говореше за него. Тогава събрахме сведения за всички проекти, за които се провеждаше конкурс, и зачакахме…

Баща му отново замълча сякаш потънал в спомени, после се сви, смали се някак, изтъня и тогава Жед си даде сметка за всичката разпаленост и въодушевление, с които той беше говорил през последните минути. Никога преди, още от дете не го бе чувал да говори по този начин — и веднага се сети, че никога повече няма да го чуе да говори така, преживявайки отново, за последен път надеждата и неуспеха, белязали историята на неговия живот. В действителност, общо взето, един човешки живот не представлява кой знае какво и би могъл да бъде сведен до ограничен брой събития, и този път Жед наистина разбра огорчението по пропуснатите години, рака и стреса, а също така и самоубийството на своята майка.

— Функционалистите доминираха във всички журита… — заключи меко баща му. — Ударих на камък; всички удариха на камък. Комба и Ди Роза не се отказаха веднага, години след това ми се обаждаха по телефона, за да разберат дали някъде не е потръгнало… После, като видяха, че нищо няма да се промени, се съсредоточиха върху творчеството си на художници. Аз пък трябваше да приема една нормална поръчка. Първо беше Пор Амбарес, а след това започнаха да валят поръчки за проектиране на балнеосанаториуми. Прибрах моите проекти в кашони и ги закарах в Ренси, където можеш да ги видиш… — Той се въздържа да добави „когато умра“, но Жед чудесно разбра мисълта му.

— Стана късно — каза той и се надигна от стола.

Жед погледна часовника: четири сутринта. Баща му стана, мина през тоалетната, сетне отиде да си облече палтото. През тези две-три минути Жед имаше беглото, алтернативно усещане, че в отношенията между двамата е започнал нов етап или че напротив, повече никога няма да се видят. Когато най-сетне баща му застана пред него и зачака, той каза:

— Ще повикам такси.

XI

Когато се събуди сутринта на 25 декември, Париж беше покрит със сняг; на булевард „Венсан Ориол“ мина покрай просяк с гъста разчорлена брада и почти кафява от мръсотията кожа. Пусна две евро в паничката, сетне се върна обратно и остави банкнота от десет евро; човекът изръмжа от изненада. Сега вече Жед беше богат и металните сводове на надземното метро се извисяваха над един омекотен, летален пейзаж. През деня снегът щеше да се стопи и всичко това щеше да се превърне в кал и мръсна вода; после животът щеше да продължи в забавен ритъм. Между двата върхови момента за човешките отношения и търговската дейност, каквито са Коледа и Нова година, се точи една безкрайна седмица, която в действителност представлява мъртво време — оживлението щеше да се завърне с нова, експлозивна сила едва вечерта на 31 декември.

Когато се прибра, разгледа визитната картичка на Олга: „Мишлен TV“, авеню „Пиер I дьо Серби“, програмен директор. В професионално отношение и тя беше постигнала успех, макар да не се беше наложило да се бори за него с ожесточение; от друга страна, не се беше омъжила и от мисълта за това му стана тежко. Без много да се задълбочава по въпроса, през всичките тези години си бе представял, че някъде в Русия тя е открила любовта или поне семейния живот.

Позвъни й на другия ден, малко преди обед, като очакваше, че по това време всички са в отпуск, но не се оказа така: след като изчака пет минути, някаква стресирана секретарка му съобщи, че Олга е на заседание и че ще й съобщи за неговото обаждане.

Докато седеше в очакване пред телефона, почувства, че с всяка изминала минута става все по-нервен.

Пред него, върху статива, беше поставен портретът на Уелбек; същата сутрин беше ходил да го вземе от банката. Втренченият поглед на писателя сякаш засилваше безпокойството му. Стана и обърна платното откъм обратната страна. Седемстотин и петдесет хиляди евро…, помисли си той, това няма никакъв смисъл. Пикасо също нямаше никакъв смисъл; още по-малко, ако можеше да бъде установена скала на безсмислието.

Тъкмо се отправяше към кухнята, когато телефонът иззвъня. Той се втурна, за да вдигне слушалката. Гласът на Олга изобщо не се беше променил. Гласът на хората никога не се променя, както и изразът на погледа им. Посред общия физически упадък, какъвто представлява стареенето, гласът и погледът представляват болезнено неоспоримо свидетелство за постоянството на характера, на въжделенията, на желанията, на всичко онова, от което е съставена една човешка личност.

— Мина ли през галерията? — запита той донякъде колкото да подхване разговора на неутрален терен, сетне се удиви до каква степен в собствените му очи изобразителното му творчество се беше превърнало в неутрален терен.

— Да, много ми хареса… Оригинално е. Не прилича на нищо, което съм виждала преди. Но аз и така винаги съм била сигурна, че притежаваш талант.

Настъпи отчетливо мълчание.

— Ти си един дребничък французин… — Олга напразно се опитваше да прикрие зад иронията искреното си вълнение и Жед отново почувства неудобство, едва не се просълзи. — Ти си един дребничък преуспял французин…

— Бихме могли да се видим — бързо отвърна Жед. Трябваше някой да каже това пръв; ето, каза го той.

— Тази седмица съм ужасно заета.

— Така ли? И защо?

— Започваме излъчванията на 2 януари. Има още куп неща за уреждане — тя се замисли за момент. — На 31-ви нашият канал организира празненство. Мога да те поканя — отново замълча за няколко секунди. — Ще ми бъде приятно, ако дойдеш…

Вечерта получи имейл, с който тя му съобщаваше подробностите. Вечерята щяла да се състои в дома на Жан-Пиер Перно — живеел в Ньойи, на булевард „Саблон“. Темата беше всичко друго, но не и неочаквана — „френските провинции“.

Жед смяташе, че знае всичко за Жан-Пиер Перно; въпреки това статията в Уикипедия му поднесе няколко изненади. От нея научи, че популярният водещ е автор на значително по обем книжовно творчество. Редом с „Франция на вкусовете“, „Франция на празниците“ и „В сърцето на нашите области“, там фигурираше и „Чудните занаятчийски професии“ в два тома. Всички те бяха отпечатани от издателство „Мишел Лафон“.

Беше изненадан от хвалебствения, едва ли не превъзнасящ тон на бележката. Доколкото си спомняше, навремето Жан-Пиер Перно бе станал прицел на определени критики, но днес всичко това очевидно беше забравено. Геният на Жан-Пиер Перно, както подчертаваше още в началото редакторът, се бил проявил с прозрението, че след края на осемдесетте години, белязани от печалбарство и показност, публиката ще се нуждае от екология, от автентичност и от истински стойности. Заслугата принадлежала на Мартен Буиг[1], който му бил оказал доверие, но така или иначе новинарското предаване от 13 часа по TF1 минавало изцяло под знака на неговото обаяние. Излагайки в началото последните новини — сбито, колоритно, прочувствено, неистово, Жан-Пиер Перно ден след ден изпълнявал своята мисия да преведе тероризирания и стресиран телевизионен зрител до идилични кътчета, съхранили своята първична красота, където човекът живее в хармония с природата, следвайки кръговрата на годишните времена. Предаването от 13 часа по TF1 беше представено не просто като новинарско, а като извисяване до звездите и всичко това завършваше с патоса на псалм. Макар да признаваше в личен план, че е католик, авторът на статията не криеше, че според него Weltanschauung[2] на Жан-Пиер Перно е в хармония както със селска Франция като „най-голяма дъщеря на Църквата“[3], така и с известен пантеизъм и дори с епикурейската мъдрост.

На другия ден Жед купи от книжарница „Франс Лоазир“ в търговския център „Итали 2“ първия том на „Чудните занаятчийски професии“. Вътрешната структура на книгата беше проста и се основаваше на различните обработваеми материали: глина, камък, метал, дърво… Прочитът (бърз поради наличието на много снимков материал) не оставяше впечатлението за идеализация на миналото. Предвид начина, по който беше систематично датирана появата на различните занаяти, както и етапите на напредък в тяхното развитие, Жан-Пиер Перно се явяваше защитник не толкова на имобилизма, колкото на постепенния напредък. Според Жед може би имаше известно сходство във възгледите на Жан-Пиер Перно и на Уилям Морис, ако не се вземе предвид връзката със социализма, разбира се. Макар според повечето телевизионни зрители Жан-Пиер Перно да се намираше по-скоро вдясно, в ежедневното водене на своето предаване той винаги беше проявявал изключителна деонтологична предпазливост. Беше останал настрани дори от авантюрата, наречена движение Лов, риболов, природа, традиции, основано през 1989-а — една година след заставането му начело на новинарското предаване от 13 часа на TF1. Жед заключи, освен това, че в края на осемдесетте години очевидно беше настъпила решителна историческа промяна, която, както почти винаги се случва, в момента бе останала незабелязана. Помнеше, освен това издигнатия от Жак Сегела лозунг „Спокойна сила“, който въпреки очакванията беше довел до преизбирането през 1988-а на Франсоа Митеран. Още виждаше плакатите със старата петенистка[4] мумия на фона на камбанарии и селски пейзажи. По онова време беше на тринайсет години и за пръв път в живота си обръщаше внимание на политически лозунг и на президентска кампания.

Макар да представляваше най-важният и най-солиден елемент от този мащабен идеологически прелом, Жан-Пиер Перно упорито бе отказвал да постави огромната си популярност в услуга на политическа кариера или на каквото и да било ангажиране в политиката; беше се стремил докрай да остане в лагера на entertainers. За разлика от Ноел Мамер[5] дори не си беше пуснал мустаци. Въпреки че вероятно изповядваше като цяло едни и съши ценности с Жан Сен Жос, пръв председател на Лов, риболов, природа, традиции, той така и не бе приел да му оказва публична подкрепа. По същия начин се бе отнесъл и към наследилия го на поста Фредерик Ниу.

Роден през 1967 година във Валансиен, Фредерик Ниу получава първата си пушка на четиринайсетгодишна възраст, подарък от баща му по случай завършването на основно образование. Магистър по международно икономическо право и европейско право, а също така магистър по национална отбрана и европейска сигурност, той преподава административно право в юридическия факултет в Камбре; освен това е председател на Сдружението на ловците на гълъби и прелетни птици в Северна Франция. През 1988-а печели турнира по риболов в Еро, като улавя китайски шаран с тегло 7.256 кг. Двайсет години по-късно става причина за разпадането на оглавяваното от него движение, като допуска грешката да сключи съюз с Филип дьо Вилие[6], което ловците от Югозападна Франция, по традиция антиклерикали и по-скоро с радикални и социалистически убеждения, така и не могат да му простят.

На 30 декември следобед Жед се обади по телефона на Уелбек. Писателят беше в чудесна форма; съобщи му, че току-що бил цепил дърва в продължение на един час. Да цепи дърва ли? Ами да, къщата в Лоаре имала камина. Сдобил се, освен това с куче — двегодишен помияр, който бил взел навръх Коледа от приюта в Монтаржи.

— Имате ли някакви планове за 31-ви вечерта? — запита Жед.

— Не, нищо конкретно; в момента препрочитам Токвил. Както знаете, на село хората си лягат рано, особено през зимата.

Жед понечи да го покани, но навреме се сети, че не може да кани някого на празненство, което самият той не е организирал; впрочем писателят при всички случаи би отказал.

— Ще ви донеса портрета, както обещах. Може би в началото на януари.

— А, да, моят портрет… Съгласен, съгласен.

По тона му личеше, че изобщо не му пука. Побъбриха приятно още няколко минути. В гласа на автора на „Елементарните частици“ имаше нещо, което до този момент Жед не бе долавял и което така го изненада, че му трябваше време да осъзнае какво е то, защото от доста години не го бе откривал у никого: Уелбек изглеждаше щастлив.

[1] Мартен Буиг (1952) — френски магнат, собственик на телевизионния канал TF1. — Б.пр. ↑

[2] Weltanschauung (нем.) — мироглед. — Б.пр. ↑

[3] Историческо название на Франция, подчертаващо ролята й в защитата на Католическата църква. — Б.пр. ↑

[4] Намек за принадлежността на Франсоа Митеран към администрацията на колаборационисткото правителство на маршал Петен след поражението на Франция през 1940 г. — Б.пр. ↑

[5] Ноел Мамер (1948) — френски журналист и политик, депутат от Партията на зелените. — Б.пр. ↑

[6] Филип дьо Вилие (1949) — френски политик, лидер на дясната националистическа партия „Движение за Франция“. — Б.пр. ↑

XII

Въоръжени с вили вандейски селяни[1] стояха на стража от двете страни на входа към разкошния дом на Жан-Пиер Перно. Жед подаде на единия от тях разпечатката на имейла с поканата и влезе в обширния, застлан с павета квадратен двор, осветен единствено от факли. Десетина гости крачеха към двете широко отворени врати, които водеха към салона за приеми. Със своя кадифен панталон и яке от симпатекс, купено от веригата „С&А“, Жед се чувстваше ужасно underdressed: жените бяха с дълги рокли, а повечето мъже в смокинги. На два метра отпред забеляза Жулиен Льоперс в компанията на разкошна негърка, с цяла глава по-висока от него; беше в дълга, обшита със злато искрящобяла рокля, открита на гърба чак до основата на кръста; пламъкът на факлите хвърляше игриви отблясъци върху голия й гръб. Телевизионният водещ беше с обикновен смокинг, същият, с който се явяваше по време на предаванията, когато канеше студенти от елитните университети, в известен смисъл по работно облекло; в момента той водеше доста оживен спор с дребен червендалест мъж със сърдито лице, който изглежда заемаше отговорен пост в някаква институция. Жед мина пред тях и влезе в първия салон за приеми, където беше посрещнат от жалния стон на десетина бретонски гайди, подхванали измъчена, безконечна келтска мелодия, слушането, на която причиняваше почти физическа болка. Продължи напред и мина във втория салон, взе си колбасче „кнаки“ с дъх на ементал и чаша гевюрцтраминер „късна реколта“, предложени му от две елзаски с бонета и червено-бели престилки, които сновяха с табли между гостите; толкова си приличаха, че човек би ги взел за близначки.

Пространството, отредено за приема, представляваше анфилада от четири просторни салона, високи най-малко осем метра. Жед никога не бе виждал толкова голямо жилище и дори не подозираше, че такива могат да съществуват. После се сети, че то сигурно е доста скромно в сравнение с резиденциите на онези, които сега купуваха неговите картини. Гостите бяха не по-малко от двеста и дори триста, постепенно глъчката от разговорите заглуши пищенето на гайдите, той усети, че му се вие свят, и се опря на щанда за овернски лакомства, после си взе едно шишче „Жезю Лагиол“ и чаша вино „Сен Пурсен“. Силната, плътна миризма на сирена му помогна да се съвземе, изпи виното на един дъх, помоли да му напълнят отново чашата и се смеси с тълпата. Започваше да става задушно, сети се, че трябваше да остави палтото си на гардероба, и за сетен път се упрекна, че то изобщо не отговаря на dress code, отново с отчаяние забеляза, че всички, абсолютно всички мъже бяха в официално облекло, и тъкмо в този момент се озова лице в лице с Пиер Белмар, облечен в петроленосин панталон от тергал и бяла риза с жабо, цялото в мазни петна; панталонът му се крепеше на широки тиранти с цветовете на американското знаме. Жед подаде сърдечно ръка на царя на френския телешопинг, който с удивление прие ръкостискането, след което поуспокоен продължи обиколката.

Необходими му бяха повече от двайсет минути, докато открие Олга. Тя стоеше права в една ниша и водеше оживен разговор с Жан-Пиер Перно, очевидно от професионално естество. През повечето време говореше нейният събеседник, като подчертаваше мисълта си, тактувайки с дясната ръка; тя кимаше от време на време внимателно и съсредоточено, като рядко вмъкваше някоя забележка или възражение. Жед спря на няколко метра от нея. Гърдите й бяха прикрити с две ленти от кремав плат, украсени с миниатюрни кристали, които бяха вързани на тила и се спускаха към кръста, където се събираха, закопчани с брошка от сребрист метал във формата на слънце на равнището на пъпа, а по-надолу бяха пришити към къса, прилепнала пола, също осеяна с кристали, под която се очертаваше колан с жартиери. Чорапите й също бяха бели и изключително тънки. Стареенето и особено неговото видимо проявление изобщо не е постепенен процес, животът по-скоро може да бъде определен като поредица от стъпала, разделени от внезапни падове. Когато срещнем някого, когото не сме виждали от години, понякога ни се струва, че се е състарил; друг път, напротив, оставаме с впечатлението, че изобщо не се е променил. Измамно впечатление — скритият упадък си проправя път най-напред вътре в организма, преди да излезе на бял свят. От десет години Олга се бе задържала на бляскавото стъпало на своята красота, без това да е достатъчно, за да я дари с щастие. Самият той смяташе за себе си, че не се е променил кой знае колко за тези десет години, както се казва, беше създал творчество, но също не беше срещнал, нито пък съзрял щастието.

Жан-Пиер Перно млъкна, отпи глътка венециански балсам, Олга леко отклони поглед и внезапно го забеляза, неподвижен посред тълпата гости. Понякога няколко секунди са достатъчни, за да бъде решена ако не съдбата на един човек, то поне основната насока на неговия живот оттук нататък. Тя докосна с ръка лакътя на телевизионния водещ, извини се, с няколко скока се озова пред Жед и го целуна право по устата. После отстъпи, хвана го за ръцете и за момент двамата застинаха неподвижно.

Стегнатият във фрак „Артур ван Ашендонк“ Жан-Пиер Перно ги проследи с доброжелателен поглед, докато се приближаваха към него. В този момент лицето му имаше приветливото изражение на човек, който познава живота и дори се отнася със симпатия към него. Олга ги представи.

— Та аз ви познавам! — възкликна телевизионният водещ и усмивката му стана още по-широка. — Елате с мен!

Той тръгна пред тях, прекосявайки последния салон, като докосна пътьом ръката на Патрик Льо Ле (който се беше опитал без успех да вземе участие в капитала на новия канал), и ги поведе по широк коридор с висок сводест таван от масивен варовик. Със своите коридори и крипти резиденцията на Жан-Пиер Перно напомняше не толкова на разкошен градски дом, колкото на манастир в романски стил. Спряха пред масивна, тапицирана с жълто-червеникава кожа врата.

— Работният ми кабинет… — обяви телевизионният водещ.

Той спря на прага, за да им покаже помещението. На библиотечните лавици от махагон имаше предимно туристически справочници от всякакъв род — редом с „Гид дю Рутар“ стоеше „Гид Бльо“, а в съседство с „Пти Фюте“ се мъдреше „Лонли Планет“. На видно място бяха изложени книгите на Жан-Пиер Перно, от „Чудните занаятчийски професии“ до „Франция на вкусовете“. Специална витрина беше отредена за петте телевизионни награди „Сет д’Ор“, които домакинът беше спечелил през своята кариера, както и за различни спортни купи от неизвестен произход. Пред разкошното бюро от махагон бяха наредени в полукръг кожени кресла. Зад него, под дискретната светлина на халогенна лампа Жед веднага позна своя фотография от периода „Мишлен“. Странно защо изборът на телевизионния водещ не се беше спрял на някоя впечатляваща със своята живописност снимка, например скалистите склонове в департамента Вар или проломите на река Вердон. Снимката беше от Гурне Ан Бре, върху гладка хартия и без каквито и да било ефекти на осветлението или перспективата; Жед си спомни, че я беше направил точно по вертикала. Белите, зелени и кафяви петна бяха равномерно разпределени, а между тях се виеха, следвайки определена симетрия, второкласните пътища. Нито едно населено място не се открояваше, сякаш всички те бяха еднакви по размери; от всичко това се излъчваше спокойствие, равновесие едва ли не до степен на абстрактност. Сети се, че вероятно именно над тази местност беше прелетял на малка височина след излитането от летището в Бове при посещението у Уелбек в Ирландия. При вида на реалната гледка, на ливадите, нивите и селата, беше изпитал същото усещане на покой и ненакърнено равновесие.

— Известно ми е, че вече сте се завърнали към живописта — обади се Жан-Пиер Перно — и че сте направили мой портрет. Трябва да си призная, дори се опитах да го купя, но Франсоа Пино даде по-висока цена и бях принуден да се откажа.

— Франсоа Пино? — възкликна изненадано Жед. „Журналистът Жан-Пиер Перно води заседание на редакцията“ беше доста дискретно и изпълнено в класически маниер платно, което ни най-малко не съответстваше на обичайните, доста по-неистови предпочитания на бретонския бизнесмен. Явно беше решил да внесе разнообразие в колекцията си.

— Вероятно трябваше… — добави той. — Съжалявам… Вероятно трябваше да вмъкна клауза за предимство на изобразените върху картините хора.

— Законите на пазара… — отвърна Перно с широка усмивка и без каквото и да било огорчение го потупа по рамото.

Телевизионният водещ, отново тръгна пред тях по сводестия коридор, а полите на фрака му бавно се полюляваха зад гърба му. Жед погледна часовника си: беше почти полунощ. Отново минаха през подвижните врати към салоните за приеми, където глъчката беше достигнала върха си; бяха надошли още гости и сега броят им вероятно беше четиристотин и дори петстотин. По средата на малка група доста пийналият Патрик Льо Ле дърдореше високо; беше грабнал цяла бутилка „Шатоньоф-дю-пап“ и пиеше на големи глътки направо от гърлото. Видимо притеснена, Клер Шазал от време на време го хващаше за лакътя, опитвайки се да го накара да млъкне, но президентът на телевизионната компания очевидно беше преминал отвъд известни граници.

— Ние от TF1 сме най-великите! — крещеше той. — На канала на Жан-Пиер давам не повече от шест месеца живот! Същото се отнася и за М6, които се опитаха да ни прекарат с „Биг брадър“, но ние ги надцакахме със „Сървайвър“ и им го вкарахме докрай! Докрай! — повтори той и хвърли зад гърба си бутилката, която мина на косъм от главата на Жулиен Льоперс и се пръсна в краката на трима възрастни мъже със сиви костюми и жилетки, вперили в него укорителни погледи.

Жан-Пиер Перно без колебание се приближи до бившия си шеф и застана пред него.

— Доста пи, Патрик — каза му той със спокоен тон; личеше, че под фрака мускулите на тялото му са стегнати, а лицето му придоби сурово изражение, сякаш се готвеше за схватка.

— Окей, окей — съгласи с примирително Льо Ле. — Окей, окей.

В този момент откъм втория салон се разнесе невероятно силен тенор. След него баритон и бас подеха същата тема без думи, в канон. Мнозина се обърнаха в посоката, откъдето идваха гласовете, и откриха известна група изпълнители на корсиканска полифония. Дванайсет мъже от различни възрасти в черни панталони и рубашки, с барети на главите започнаха вокално изпълнение, продължило около две минути, което беше колкото пеене, толкова и удивително свиреп боен вик. После изведнъж млъкнаха. Разтворил леко ръце, Жан-Пиер Перно излезе пред множеството и зачака да настъпи тишина, след което се провикна:

— Честита Нова година на всички!

Хвръкнаха първите тапи шампанско. След това телевизионният водещ се приближи до тримата мъже в сиви костюми и стисна поред ръката на всеки от тях.

— Това са членове на дирекционния съвет на „Мишлен“ — прошепна Олга на ухото на Жед, докато двамата се приближаваха към групата. — От финансова гледна точка TF1 в сравнение с „Мишлен“ не представлява нищо. Освен това на Буиг май започва да му писва да попълва загубите им — успя да обясни тя, преди Жан-Пиер Перно да я представи на тримата мъже.

— Очаквах Патрик да направи скандал — сподели той с членовете на дирекционния съвет, — много трудно понесе моето напускане.

— Това поне означава, че не приема с безразличие нашия проект — отвърна най-възрастният.

В този момент Жед видя, че към тях се приближава мъж на около четирийсет години с чорапи за крос, суитшърт с качулка и рапърска шапка, килната на главата, в когото с удивление разпозна Патрик Форестие, директора на отдела за комуникации на „Мишлен-Франс“.

— Йо! — провикна се той към тримата ръководители, след което плесна длан с всеки от тях.

— Йо! — отвърнаха поред те, след което нещата започнаха да излизат от контрол, глъчката изведнъж се усили, а баският и савойският оркестър засвириха едновременно. Жед беше плувнал в пот, известно време се опитваше да следва Олга, която минаваше от един гост на друг, за да им честити Новата година, усмихната, приветлива; по приятелското, но сериозно изражение, с което хората я посрещаха, разбра, че тя прави преглед на своя щаб.

Усети, че му се повдига, изтича на двора и повърна върху една палма джудже. Нощта го удиви със странната си мекота. Неколцина гости вече си тръгваха, сред които и тримата членове на дирекционния съвет на „Мишлен“. Откъде ли се бяха появили? Дали бяха отседнали в един и същ хотел? Вървяха с отмерена крачка, в триъгълна формация, минаха мълчаливо покрай вандейските селяни, съзнавайки, че олицетворяват властта и реалността на този свят. Биха били подходящ сюжет за картина, помисли Жед, докато дискретно се измъкваше от приема, в момента, когато звездите на френската телевизия се смееха и крещяха по повод организирания под ръководството на Жулиен Льоперс конкурс за мръсни песни. Непроницаем в тъмносиния си фрак, Жан-Пиер Перно наблюдаваше неустрашимо всичко това, а пияният и победен Патрик Льо Ле залиташе по паважа, подвиквайки сред членовете на дирекционния съвет на „Мишлен“, които дори не го удостоиха с поглед. „Преломен момент в историята на западноевропейската телевизия“ — такова би трябвало да бъде названието на картината, която Жед така и нямаше да нарисува, отново повърна, все още чувстваше тежест от жлъчен сок в стомаха, вероятно бе допуснал грешка, смесвайки креолския пунш с абсент.

Пред него Патрик Льо Ле лазеше по паважа с окървавено чело, сега вече напълно изгубил надежда да настигне членовете на дирекционния съвет, които завиваха зад ъгъла на авеню „Шарл дьо Гол“. Музиката беше утихнала, от салоните за приеми се носеше бавният, пулсираш ритъм на савойски груув. Жед вдигна поглед към небето, към безразличните съзвездия. Появяваха се духовни конфигурации от нов тип, но така или иначе във френските електронни медии бяха на път трайни промени, поне според това, което Жед долови от разговорите между гостите, докато си вземаха палтата и бавно се отправяха към изходите. Пътьом дочу думите „нова кръв“ и „проверочен изпит“, разбра, че разговорите се въртят около Олга, която беше ново явление във френския телевизионен пейзаж, тя „идваше от страна на инвеститора“ и заедно с нейната красота този факт беше най-често предмет на коментарите. Трудно можеше да се каже каква е температурата навън, обливаха го последователно студени и горещи вълни. Отново усети спазъм и с мъка блъвна стомашен сок върху палмата. Когато се надигна, зърна пред себе си Олга в манто от снежен леопард, която с тревога се взираше в него.

— Прибираме се.

— Прибираме се… при теб?

Тя не отвърна нищо, но го хвана за ръка и го отведе до своята кола.

— Дребничък крехък французин… — каза му тя и потегли.

[1] Намек за въстанието на селяните от областта Вандея (1793–1796) срещу революционната власт, установена в Париж. — Б.пр. ↑

XIII

Здрачът на ранното утро проникваше през пролуките на плътните мъхести завеси на алени и жълти мотиви. До него Олга дишаше равномерно, късата й нощница беше запретната до кръста. Жед нежно я погали по белите, заоблени бедра, като внимаваше да не я събуди. За десет години тялото й почти не се беше променило, все пак гърдите й бяха малко понатежали. Това разкошно цвете от плът започваше да вехне; оттук нататък процесът на разруха щеше да се ускори. Беше две години по-възрастна от него; даде си сметка, че след месец самият той ще навърши четирийсет. И двамата се намираха приблизително по средата на живота; нещата се бяха случили бързо. Стана, събра дрехите си, разхвърляни по пода. Не помнеше да се е събличал предишната вечер, вероятно тя го беше направила; струваше му се, че бе заспал веднага след като бе докоснал възглавницата. Дали бяха правили любов? Вероятно не и само̀ по себе си това беше доста показателно, защото след толкова години раздяла би трябвало да го сторят или поне да опитат, липсата у него на незабавна ерекция лесно би могла да се обясни с прекомерното количество погълнат алкохол, но тя би трябвало да се помъчи да го възбуди, а не помнеше подобно нещо, може би е трябвало да я помоли? Дори това колебание относно сексуалните му права, относно онова, което би трябвало да се смята за естествено и нормално в рамките на тяхната връзка, будеше тревога и навярно предвещаваше края. Сексуалността е крехко нещо, в нея толкова трудно се навлиза, а се излиза толкова лесно.

Затвори след себе си тапицираната с бяла кожа врата на спалнята и пое по дългия коридор, от дясната страна, на който се намираха други спални и работен кабинет, а отляво приемни — малки салони в стил Луи XVI с нареден под остър ъгъл паркет. В полумрака, разсейван на места от големи лампи с абажури, апартаментът му се стори грамаден. Той прекоси единия от салоните и повдигна завесата: авеню „Фош“ се простираше до безкрай, с необикновена широта поради тънкия слой от скреж. Единствен признак на живот беше димът от ауспуха на „Ягуар XJ“, спрял в страничната алея, чийто двигател работеше на празен ход. Сетне от съседната сграда излезе леко залитайки жена във вечерна рокля и се настани до водача; колата потегли по посока на Триумфалната арка. Градът отново потъна в тишина. Всички очертания му се струваха необичайно отчетливи на слабата светлина на зимното слънце, което се надигаше между небостъргачите на „Дефанс“ и хвърляше отблясъци върху непокътнатата повърхност на уличното платно. Стигна до другия край на коридора и влезе в кухня с шкафове от бронзиран алуминий и базалтов плот по средата. Хладилникът се оказа празен, с изключение на кутия шоколади „Дебов е Гале“ и начената опаковка портокалов сок „Лидер Прайс“. Забеляза кафемашина и си приготви „неспресо“. Олга е нежна, нежна и любяща, Олга го обича, повтаряше си той с нарастваща печал и в същото време съзнаваше, че между тях нищо повече няма да се случи, помисли, че понякога животът предлага възможност, но ако човек е прекалено плах или прекалено нерешителен, за да се възползва, животът си я прибира обратно, в даден момент нещо може да бъде направено, може да бъде постигнато щастие, този момент трае няколко дни или дори няколко месеца, но идва само веднъж, така че да го върне човек е напълно невъзможно, след това всички пориви, убеденост и вяра отстъпват място на тихо примирение, на взаимно, белязано от тъга състрадание, на ненужното, но напълно вярно усещане, че нещо е могло да се случи, но сме се оказали недостойни за дарената възможност. Приготви си още едно кафе, което окончателно го разсъни, след което реши да драсне няколко реда на Олга. „Трябва да размислим“ — написа той, после зачеркна изречението и го замени със „Заслужаваш нещо по-добро от мен“. Отново зачеркна и написа: „Баща ми е на смъртно легло“, но се сети, че никога не е споменавал на Олга за своя баща, смачка листа и го хвърли в коша. Скоро щеше да стигне възрастта, на която е бил баща му, когато той се беше родил; за баща му появата на дете е означавала край на всякаква художествена амбиция и като цяло приемане на смъртта, което без съмнение важи за мнозина, но с особена сила за неговия баща. Той отново мина по коридора до спалнята; Олга продължаваше спокойно да спи, сгушена на кълбо. Стоя близо минута, вслушвайки се в равното й дишане, неспособен да достигне до някакво обобщение, след което внезапно се сети за Уелбек. Един писател трябва да притежава известни познания за живота или поне да умее да създава такова впечатление. По един или друг начин Уелбек трябваше да бъде част от обобщението.

Вече съвсем се беше развиделило, но по авеню „Фош“ все още не се виждаше жива душа. Никога не беше разговарял с Олга за своя баща, нито с него за Олга, не беше споменавал за тях нито пред Уелбек, нито пред Франц, със сигурност беше съхранил у себе си някакъв остатък от социален живот, но той нямаше нищо общо с мрежа от отношения или с органична тъкан, или с каквато и да било жива материя, беше просто един елементарен и минимален математически граф без особени разклонения, с напълно независими и сухи израстъци. След като се прибра, постави портрета на писателя в титанова касета, която закрепи на покрива на своето „Ауди“ комби, и пое към „Порт д’Итали“, а оттам излезе на магистрала A10.

Когато отмина последните предградия и складове, откри, че снегът все пак се е задържал. Външната температура беше -3°С, но отоплението на колата работеше безупречно и в купето беше приятно топло. Колите „Ауди“ се отличават с особено добра направа и според „Ото Журнал“ могат да съперничат на някои модели „Лексъс“. Тази кола беше първата покупка, откакто беше се сдобил с новия си статут на заможен човек, още при първото си посещение при дистрибутора беше привлечен от здравината и точността на металните сглобки, мекото тракане на вратите при затваряне, като цяло тя напомняше банков сейф. Завъртя регулатора за скорост и я фиксира на 105 км в час. На всеки 5 км в час имаше леко прищракване, което улесняваше настройката; тази кола наистина беше съвършена. Равните пространства от двете страни на пътя бяха покрити с непокътнат слой сняг; над заспалия пейзаж на Бос слънцето грееше дръзко, почти весело. Малко преди да стигне Орлеан, се отби на път E60 по посока на Куртне. На няколко сантиметра под земната повърхност зърната очакваха момента на покълването, на пробуждането. Заключи, че всъщност пътуването ще се окаже доста кратко и че биха му били необходими часове и дори дни наред каране по магистралата с постоянна скорост, за да може да стигне до поне една ясна мисъл. Реши все пак да се отбие в крайпътна бензиностанция и докато потегляше, отново се сети, че би било редно да се обади предварително на Уелбек, за да го предупреди за посещението си.

Стигна до Монтаржи-Запад, паркира на петдесетина метра от пункта за пътна такса, набра номера на писателя и след десетина позвънявания затвори. Слънцето се беше скрило, небето беше придобило млечнобял цвят над заснежената околност. Будките на пункта за пътна такса, боядисани в слонова кост, допълваха тази дискретна симфония от светли тонове. Излезе от колата и с изненада установи, че извън града студът е по-силен, разхожда се няколко минути по асфалта на отбивката. Погледът му спря върху титановата касета на покрива на колата, внезапно си спомни причината за своето посещение и помисли, че след като всичко е приключило, ще може да се заеме с четене на Уелбек. След като е приключило какво? В мига, когато си зададе този въпрос, откри отговора и си даде сметка, че Франц имаше право, когато предположи, че „Мишел Уелбек, писател“ ще е неговата последна картина. Несъмнено щеше да има и други идеи за картини, мечти за картини, но никога повече нямаше да открие у себе си енергията и мотивацията, необходими, за да им придаде форма. По повод собствената си писателска кариера Уелбек беше споменал, че винаги е възможно да се правят бележки, опити за оформяне на изречения, но че за написването на роман трябва да се изчака достигането на определена компактност, безспорност, да се изчака появата на същинско ядро необходимост. Беше добавил, че човек никога не решава сам да напише книга; според него книгата е като бетонен блок, който трябва да стегне, а възможностите на автора се ограничават до това да бъде на място, да изчаква в състояние на тревожно бездействие процесът да започне от само себе си. В този момент Жед осъзна, че бездействието вече никога няма да му причинява тревога и в паметта му изплува образът на Олга като призрак на недовършеното щастие, ако можеше, би се помолил за нея. Качи се обратно в колата и плавно потегли към будките, където извади кредитната карта, за да плати.

Беше почти обяд, когато стигна до селото, където живееше Уелбек, но улиците бяха пусти. Изобщо появяваха ли се понякога хора по улиците на това село? Една след друга се редяха къщи от варовиков камък, покрити със старинни керемиди, вероятно типични за областта, както и други, паянтови, варосани отвън, които човек би очаквал да види по-скоро в селата на Нормандия. Църквата, чиито външни подпори бяха обрасли с бръшлян, носеше видими следи от значителни ремонтни работи; тук очевидно не се съобразяваха твърде със съхраняването на културното наследство. Навсякъде се виждаха декоративни храсти, морави; табели от кафяво дърво приканваха посетителя на обиколка из околностите на Пюизе. В залата на културния дом имаше постоянна изложба на местните занаяти. Вероятно отдавна всички къщи тук бяха превърнати във вили.

Домът на писателя беше разположен малко встрани от селото; обясненията, които му беше дал, след като се бяха чули по телефона, се оказаха съвършено точни. Беше му споменал, че се завръща от дълга разходка със своето куче из стегнатото от студа поле и че ще се радва да го покани на обед.

Жед паркира пред голяма постройка във формата на буквата Г с варосани стени. Свали касетата с картината, след което дръпна връвта на звънеца. Вътре в къщата веднага се разнесе лай. Няколко секунди след това вратата се отвори и навън се втурна черно рошаво куче, което продължаваше да лае. Авторът на „Елементарните частици“ се появи на свой ред, облечен в канадка и кадифен панталон. Жед веднага обърна внимание на настъпилата у него промяна. Изглеждаше заякнал, вероятно по-мускулест, имаше енергична походка и се усмихваше приветливо. В същото време беше отслабнал, върху лицето му се бяха откроили тънки мимически бръчки, а късо подстриганата му коса беше побеляла. Жед си каза, че напомня животно в зимна окраска.

В камината на всекидневната гореше буен огън; двамата се разположиха на тапицираните със зелено кадифе кресла.

— Някои мебели останаха от предишния собственик… — обясни Уелбек, — останалите купих на старо.

Върху ниската маса имаше нарязан салам и маслини; домакинът отвори бутилка „Шабли“. Жед извади портрета от касетата и го опря на облегалката на креслото. Уелбек го погледна някак разсеяно, след което погледът му се плъзна из стаята.

— Как мислите, дали ще стои добре над камината? — запита накрая той.

Изглежда това бе единственото, което го интересуваше. Може би така е по-добре, помисли Жед; какво всъщност представлява една картина, ако не скъп елемент от вътрешното обзавеждане? Отпиваше на малки глътки от чашата.

— Искате ли да разгледате? — предложи Уелбек.

Естествено, Жед прие. Къщата му хареса, напомняше му за дома на баба му и дядо му; всъщност всички старинни селски къщи си приличат. Освен всекидневната имаше голяма кухня, а до нея склад, в който бяха подредени също така дървата за камината. Отдясно бяха вратите на две спални. Първата беше празна, само с тясно и високо двойно легло по средата, и в нея беше страшно студено. Втората беше обзаведена с единично детско легло, вградено в ъглов диван и сгъваема работна маса. Жед обърна внимание на книгите, подредени на етажерката над ъгловия диван: Шатобриан, Вини, Балзак.

— Да, там спя… — потвърди предположението му Уелбек, докато се връщаха към всекидневната и отново заемаха местата си край огъня. — В леглото от моето детство… Човек се връща там, откъдето е тръгнал… — добави той с тон, който трудно би могъл да бъде разтълкуван (удовлетворение? примирение? огорчение?), така че Жед не намери думи за коментар.

След третата чаша „Шабли“ усети, че го обзема леко вцепенение.

— Да седнем на масата… — предложи писателят. — Вчера приготвих телешко варено, сега ще стане още по-добро, претопленото телешко варено е още по-вкусно.

Кучето ги последва в кухнята, сгуши се в голяма плетена кошница и изпъшка от удоволствие. Вареното наистина беше вкусно. Стенният часовник с махало тихо тиктакаше. През прозореца се виждаха заснежените ливади, а отвъд се открояваше туфа черни храсти.

— Избрали сте спокойния живот… — отбеляза Жед.

— Когато човек приближава към края, неизменно дири покой.

— Не пишете ли вече?

— В началото на декември се опитах да напиша поема за птиците; приблизително по времето, когато ме поканихте на вашата изложба. Купих хранилка, заредих я с парчета сланина; беше много студено, тази година зимата настъпи рано. Надойдоха много птици: чинки, синигери, червеношийки… Сланината много им хареса, но що се отнася до поемата… В крайна сметка писах за моето куче. Сега е годината на имената с „П“ и успях да завърша поемата; според мен е една от най-сполучливите поеми, посветени на Платоновата философия — и вероятно от всички поеми, посветени на кучета. Това ще бъде една от последните ми творби, може би последната.

В същия момент Платон се размърда в кошницата, размаха лапи, шумно изръмжа насън и отново се унесе в дрямка.

— Птиците не представляват кой знае какво — продължи Уелбек, — дребни цветни петна, които снасят яйца и изяждат хиляди насекоми, докато прелитат насам-натам, животът им е глупав и изпълнен с грижи, изцяло посветен на яденето на насекоми и от време на време на някоя гъсеница за разнообразие, както и на възпроизвеждането. Докато кучето си има своя собствена съдба, своя представа за света, но неговата драма е донякъде неопределена, в нея няма нито историчност, нито истинска повествователност, така че според мен съм до голяма степен приключил със света като повествование — със света на романите, на филмите, а също така със света на музиката. Вече се интересувам единствено от света като съпоставяне — света на поезията, на живописта. Ще си сипете ли още малко варено?

Жед отклони предложението. Уелбек стана и извади от хладилника парчета сирене „Сен Нектер“ и „Епоас“, наряза хляб, след което отвори нова бутилка „Шабли“.

— Много мило от ваша страна, че ми донесохте картината — добави той след малко. — От време на време ще я гледам, ще ми напомня времето, когато на моменти съм водил интензивен живот.

За кафето се завърнаха във всекидневната. Уелбек хвърли няколко цепеници в огъня и отиде в кухнята да приготви кафето. Жед започна да разглежда библиотеката и беше удивен от малкия брой романи в нея, преди всичко класика. В замяна на това имаше много трудове на обществени реформатори от XIX век: най-известните като Маркс, Прудон и Конт, но редом с тях Фурие, Кабе, Сен Симон, Пиер Льору, Оуен, Карлайл, както и други имена, които не му говореха почти нищо. Писателят се върна с поднос, върху който имаше кафеник, ореховки и бутилка сливова ракия.

— Знаете ли какво твърди Конт? — запита той. — Твърди, че човечеството е съставено повече от мъртви, отколкото от живи. Е, в този момент аз се занимавам предимно с това, влизам в контакт с мъртвите…

Жед отново не намери какво да отговори. Върху ниската маса лежеше старо издание на „Спомени“ от Токвил.

— Токвил е удивителен случай… — продължи писателят. — „Демокрацията в Америка“ е шедьовър на могъщ ясновидец, която внася пълно обновление във всички области; без съмнение това е най-умното политическо произведение, писано някога. И след тази изумителна творба, вместо да продължи, Токвил влага цялата си енергия, за да бъде избран за депутат от скромния департамент Манш, а след това заема различни длъжности в правителствата от онова време като обикновен политик. При това неговата наблюдателност не губи нищо от своята сила и острота…

Той прелисти томчето „Спомени“, галейки с другата ръка по гърба Платон, който се беше изтегнал в краката му.

— Чуйте само какво казва за Ламартин! Леле, направо му разказва играта на този Ламартин!…

Сетне зачете с приятен, изразителен глас:

„Не зная дали някога съм срещал в този белязан от амбициозен егоизъм свят по-лишен от каквато и да било мисъл за общественото благо ум. Пред очите ми мнозина са хвърляли в смут страната, само и само да се издигнат: това е обичайната поквара; но според мен той единствен е способен във всеки момент да обърне света нагоре с краката само за разнообразие“.

Токвил направо не може да повярва, че може да съществува подобен екземпляр. Самият той е олицетворение на почтеността и се стреми да върши онова, което е най-добро за страната му. В състояние е да разбере амбицията, алчността, но подобен темперамент на комедиант, подобна смесица от безотговорност и дилетантщина го изумяват. Чуйте какво пише по-нататък:

„Не съм срещал, освен това по-неискрен човек, който да се отнася с такова презрение към истината. И когато казвам, че я презира, не съм прав; той не й оказва дори честта да се интересува от нея по какъвто и да било начин. Когато говори или пише, той се отклонява от истината и се връща към нея, без дори да обръща внимание на това, защото единствената му грижа в момента е какво впечатление ще направи на другите…“.

Забравяйки за своя гост, Уелбек продължи да чете наум и прелистваше страниците с нарастващо ликуване.

Жед почака, поколеба се, после изпи на един дъх чашата сливова и се изкашля. Уелбек вдигна очи към него.

— Дойдох… — започна Жед, — за да ви дам, разбира се, тази картина, но освен това, защото очаквам от вас послание.

— Послание ли? — усмивката на писателя постепенно помръкна, лицето му посивя от мъка, вкамени се. — Впечатлението ви… — каза бавно той най-сетне, — вашето впечатление е, че животът ми приключва, че съм обезсърчен, така ли?

— Ами да… Долу-горе така.

— Е, имате право: животът ми приключва и аз съм обезсърчен. Нито една от младежките ми мечти не се осъществи. Преживял съм интересни моменти, но и те бяха трудни и неизменно са ми стрували страшно много усилия, нищо не ми е дошло даром и сега притежавам точно толкова, колкото ми е необходимо, бих искал само всичко да свърши без прекомерно много болка, без заболяване, което отнема способностите, което превръща човек в инвалид.

— Говорите като баща ми… — промълви Жед.

Уелбек трепна при думата баща, сякаш тя беше неприлична, сетне върху лицето му се разля доволна усмивка, любезна, но лишена от топлота. Жед изяде една след друга три ореховки, после изпи цяла чаша сливова ракия и едва тогава продължи.

— Баща ми разговаря с мен за Уилям Морис. Бих искал да знам дали го познавате и какво мислите за него.

— Уилям Морис… — тонът му отново бе станал неутрален, обективен. — Странно, че баща ви е споменал за него, почти никой не познава Уилям Морис.

— В средите на архитектите и художниците, които той е посещавал на младини, изглежда е бил известен.

Уелбек се изправи, рови в библиотеката поне пет минути и накрая извади тънка книжка с избеляла и пожълтяла корица, украсена с мотиви в стил „ар нуво“. Седна, внимателно прелисти покритите с петна вкоравени страници — очевидно книгата не беше разтваряна дълги години.

— Вижте — обади се накрая той, — тук е изложен донякъде неговият мироглед. Става дума за откъс от лекция, изнесена в Единбург през 1889 година:

„Ето накратко нашата позиция на художници: ние сме последните представители на занаят, на който производството с търговски цели нанесе смъртоносен удар“.

Към края на живота си той става привърженик на марксизма, но в началото е различен, напълно оригинален. Той изхожда от гледната точка на художника, който създава творбата си, и се опитва да разпростре тази гледна точка върху световното производство като цяло — промишлено и земеделско. Днес трудно бихме могли да си представим богатството на политическата мисъл от онова време. Със своята книга „Завръщането на Дон Кихот“ Честъртън отдава дължимото на Уилям Морис. Това е един странен роман, в който авторът описва революция, основана на завръщането към средновековното занаятчийство и християнство, които постепенно се разпространяват на Британските острови, измествайки другите работнически движения — социалистически и марксистки, и това води до изоставяне на промишленото производство в полза на занаятчийски и земеделски общности. Нещо напълно неправдоподобно, но обвеяно във фееричната атмосфера, присъща на поредицата за отец Браун. В книгата Честъртън влага, струва ми се, много от своите собствени убеждения. Но предвид всичко, което знаем за Уилям Морис, бихме могли да кажем, че той несъмнено е бил необикновена личност.

Една цепеница падна в жарта и пръсна наоколо рояк въглени.

— Трябваше да купя преграда за камината… — измърмори Уелбек и потопи устни в чашата с ракия.

Жед продължаваше да го наблюдава внимателно и неподвижно, обзет от необикновено, непонятно нервно напрежение. Уелбек го погледна учудено и Жед със смущение откри, че лявата му ръка трепери конвулсивно.

— Прощавайте — обади се накрая той и отведнъж се успокои. — Намирам се в… особен период.

— Животът на Уилям Морис не е бил много весел, поне според общоприетите критерии — подхвана отново Уелбек. — Въпреки това всички свидетелства от онова време ни го описват като жизнерадостен, пълен с енергия оптимист. На двайсет и три години се запознава с Джейн Бърдън, която тогава е на осемнайсет и работи като модел на художниците. Две години по-късно се жени за нея и сам решава да се заеме с рисуване, но скоро се отказва, защото смята, че му липсва дарба — отнася се с дълбоко преклонение пред живописта. Построява си къща по свой собствен проект в Ъптън, на брега на Темза, лично я украсява и заживява в нея с жена си и двете си дъщерички. По думите на всички, които я познават, съпругата му е изключителна красавица, но не и вярна. Има любовна връзка между другото с Данте Габриел Росети, духовен водач на прерафаелитите. Уилям Морис изключително го цени като художник. В края на краищата Росети се установява в неговия дом и напълно го измества от брачното ложе. При това положение Морис предприема пътешествия до Исландия, научава исландски и започва превод на сагите. Завръща се няколко години по-късно и решава да поиска обяснение; Росети се съгласява да си отиде, но положението вече не е същото и между двамата съпрузи никога повече не се възстановява предишната физическа близост. Морис взема участие в няколко обществени движения, но напуска Социалдемократическата федерация, която според него е прекалено умерена, и основава Социалистическата лига, която открито изповядва комунистическа идеология, като от този момент чак до смъртта си Морис изцяло се отдава на комунистическата кауза чрез множество статии, лекции и беседи…

Уелбек млъкна, поклати глава с примирение и погали по гърба Платон, който изръмжа от удоволствие. После бавно додаде:

— Освен това докрай се бори с викторианското лицемерие и се обявява в защита на свободната любов…

— Знаете ли — обади се след малко той, — открай време съм изпитвал отвращение от твърдението, че всяка на пръв поглед всеотдайна и безкористна обществена дейност не е нищо друго, освен компенсация на проблеми от лично естество…

Жед запази мълчание и едва след минута запита:

— Мислите ли, че е бил утопист? Че е бил напълно откъснат от действителността?

— Няма никакво съмнение, че в известен смисъл това наистина е така. Той иска да премахне училището, защото смята, че децата ще учат много по-добре в обстановка на пълна свобода; иска да премахне затворите, тъй като според него угризенията са достатъчно наказание за престъпника. Човек трудно може да чете всички тези нелепости, без за изпита съчувствие, примесено с разочарование. И въпреки това, въпреки това… — Уелбек се поколеба, търсейки подходящия израз. — Въпреки това, колкото и невероятно да звучи, той постига известни успехи в практически план. За осъществяването на идеята за завръщане към занаятчийското производство основава фирма за украса и обзавеждане; в нея работниците се трудят много по-малко, отколкото във фабриките от онова време, които с чисто сърце могат да бъдат наречени каторги, но преди всичко се трудят свободно, като всеки отговаря за изпълнението на една задача от началото до самия край. Основното схващане на Уилям Морис е, че замисълът и изпълнението никога не бива да бъдат откъсвани, както не са били откъсвани през Средновековието. Според свидетелствата условията на труд в неговата фирма са направо идилични: светли, просторни цехове край брега на река. Цялата печалба се разпределя между работниците, с изключение на незначителен дял, отреден за социалистическа пропаганда. И въпреки всички очаквания начинанието се оказва успешно дори в търговско отношение. След дърводелството те се посвещават на ювелирство, кожарство, витражи, тъкани, тапицерии и неизменно жънат успех: фирмата „Морис Ко“ непрекъснато е печеливша през цялото си съществуване. Това се оказва непостижимо за множеството работнически кооперативи, които никнат през целия XIX век, независимо дали са фуриеристки фаланстери или икариански комуни по образеца на Кабе, тъй като нито един от тях не успява да постигне ефективност в производството на материални блага или на продоволствие. Сред всички тези провали изключение прави единствено основаната от Уилям Морис фирма. Да не говорим за възникналите по-късно комунистически общества…

Той отново млъкна. В стаята започваше да се смрачава. Стана, запали една лампа с абажур, хвърли нова цепеница в огъня и отново седна на мястото си. Жед продължаваше да го следи внимателно, без да продума, с ръце върху коленете.

— Не зная — обади се Уелбек, — вече съм стар, изгубил съм желание, пък и съм отвикнал да правя заключения, отвикнал съм от простите неща. Имайте предвид, че са запазени няколко негови портрета, рисувани от Бърн-Джоунс: на единия от тях той изпробва нова смес от растителни бои, на друг чете книга на дъщерите си. Набит, чорлав тип с живо, червендалесто лице, малки очила и рошава брада, на всички портрети създава впечатление на човек, който кипи от енергия, с неизчерпаема доброта и простодушие. Онова, което може да се твърди без всякакво съмнение, е, че предлаганият от Уилям Морис обществен модел не би бил ни най-малко утопичен, ако всички хора приличаха на Уилям Морис.

Жед чака доста дълго, докато нощта се спускаше над околните поля.

— Благодаря ви — каза накрая той и стана. — Съжалявам, че наруших уединението ви, но мнението ви беше важно за мен. Много ми помогнахте.

На прага на външната врата студът ги сграбчи. Снегът леко проблясваше. Черните клони на голите дървета се очертаваха на фона на сивото, мрачно небе.

— Ще има поледица, карайте внимателно — посъветва го Уелбек.

Докато обръщаше, за да излезе на пътя, Жед го видя да маха бавно за сбогом, вдигнал ръка на височината на рамото. Кучето седеше до него и сякаш кимаше с глава, доволно, че той си тръгва. Искаше му се отново да се видят, но интуицията му сочеше, че това няма да се случи, че със сигурност ще има най-различни спънки и препятствия. От този момент нататък социалният му живот очевидно се опростяваше.

Караше бавно по осеяните със завои и пусти общински пътища с не повече от 30 км в час, докато стигна до магистрала A10. Докато се пристрояваше, съзря в далечината дълга ивица от светлини на фарове и разбра, че скоро ще попадне в безконечни задръствания. Външната температура беше паднала до -12°С, но отоплението работеше безотказно и поддържаше в купето 19°С; не чувстваше каквато и да било припряност.

Включи радиото на „Франс Ентер“ и попадна на обзорно културно предаване за изминалата седмица; хронистите се смееха шумно, обичайното им джавкане и кикот бяха непоносимо вулгарни. По „Франс Мюзик“ предаваха италианска опера, чиято натруфена и пресилена виртуозност скоро започна да го дразни, и се наложи да спре радиото. Никога не беше харесвал музиката и си зададе въпроса какво го беше накарало да се впусне в художествено претворяване на света и дори да си въобразява, че въобще е възможно художествено претворяване на света, светът беше всичко друго, но не и обект на художествено вълнение, той не беше нищо друго, освен една рационална същност, лишена от каквато и да било магия или особен интерес. Пусна станция „Оторут FM“, която предаваше единствено конкретна информация: пътни инциденти край Фонтенбло и Ньомур, вероятни задръствания чак до Париж.

Жед си спомни, че е 1 януари, беше не само краят на уикенда, но край и на почивните дни, а също така начало на новата година за всички тези хора, които бавно се прибираха у дома, вероятно проклинайки мудното придвижване по пътищата, които след няколко часа щяха да стигнат до парижките предградия и след остатъка от нощта отново ще заемат местата си — на по-ниско или по-високо стъпало — в западната система за производство. При Мелюн-Сюд въздухът се изпълни с белезникава мъгла, движението стана още по-бавно, на разстояние от около пет километра колите пълзяха едва-едва, но в Мелюн-Сантр движението се поразреди. Температурата вън беше -17°С. Самият той по-малко от месец преди това беше отличен от закона за търсенето и предлагането, богатството го беше обгърнало като дъжд от искри, освободило го беше от финансовото иго и той си даде сметка, че му предстои да напусне този свят, от който така и не бе станал част, отношенията му с останалите хора, бездруго ограничени, постепенно щяха да излиняват и да пресъхват, щеше да заеме място в живота, подобно на това, което заемаше сега в купето на съвършено изработения автомобил „Ауди А6“, спокоен, безрадостен, веднъж завинаги неутрален.

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА

I

Още щом отвори вратата на „Сафрана“, Жаслен разбра, че му предстои да преживее един от най-неприятните моменти в своята кариера. Седнал на тревата, на няколко крачки от оградата, лейтенант Фербер се намираше в състояние на пълно вцепенение. За пръв път виждаше колегата си в подобно състояние — с времето всички от криминалната полиция закоравяваха поне външно и свикваха да контролират емоционалните си реакции или просто напускаха, а Фербер беше на служба повече от десет години. Няколко метра по-нататък тримата униформени от жандармерията в Монтаржи бяха застинали като статуи: двама от тях седяха на колене с празен поглед, а третият — вероятно старшият, който според нашивките Жаслен определи като ефрейтор, се клатушкаше и сякаш всеки момент щеше да изгуби съзнание. Откъм къщата идваше воня, разнасяна от лекия ветрец, който люлееше маргаритките, поникнали сред яркозелената трева. Никой от четиримата не обърна внимание на пристигането на колата.

Той пристъпи към Фербер, който изглеждаше напълно съсипан. С бледо лице, светлосини очи и средно дълга черна коса, трийсет и две годишният Кристиан Фербер беше меланхоличен красавец, при това твърде чувствителен, което беше необичайно за полицията. В същото време беше добър професионалист, упорит при изпълнението на задачите, един от онези, с които Жаслен предпочиташе да работи.

— Кристиан… — повика го най-напред внимателно Жаслен, а после повтори името му още няколко пъти по-силно.

Бавно, като наказано дете, Фербер вдигна очи и го погледна сякаш с горчиво чувство на вина.

— Толкова ли е зле? — запита тихо Жаслен.

— Много, много по-зле, отколкото можеш да си представиш. Който е извършил това… не би трябвало да съществува. Би трябвало да бъде изтрит от лицето на земята.

— Ще го хванем, Кристиан. Винаги ги хващаме.

Фербер поклати глава и се разплака. Положението ставаше твърде необичайно.

След известно време, което му се стори цяла вечност, Фербер се изправи все още неуверено и отведе Жаслен при жандармеристите.

— Прекият ми началник комисар Жаслен… — представи го едва чуто той.

Точно в този момент единият от двамата млади жандармеристи се преви и дълго повръща, поемаше си въздух и отново започваше да бълва на земята, без да обръща внимание на никого. Това също изглеждаше необичайно за жандармерист.

— Ефрейтор Бегодо… — машинално се представи неговият командир, без да престане да се люшка безсмислено, което означаваше, че на жандармерията от Монтаржи изобщо не можеше да се разчита.

— Ще бъдат отстранени от случая — обобщи положението Фербер. — Ние започнахме разследването, имал е среща в Париж, на която не се явил, и оттам ни се обадиха. Понеже живее тук, ги накарах да проверят, така че те са го открили.

— След като те са открили трупа, могат да поискат случаят да бъде поверен на тях.

— Не ми се вярва да го направят.

— Защо мислиш така?

— Смятам, че ще се съгласиш с мен, когато видиш… състоянието на жертвата.

Той млъкна, отново се сгърчи, но нямаше вече какво да повърне, освен малко стомашен сок.

Жаслен погледна към широко отворената входна врата на къщата. Край нея се беше събрал рояк мухи, които бръмчаха наоколо, сякаш очакваха да дойде техният ред. От гледна точка на мухата един човешки труп представлява месо, нищо повече от месо: до тях достигна нова вълна от смрад, която вече ставаше непоносима. Постепенно си даваше сметка, че след като трябва да изтърпи огледа на местопрестъплението, най-добре щеше да бъде за няколко минути да възприеме гледната точка на мухата; забележителната обективност на мухата, Musca domestica. Всяка женска Musca domestica може да снесе до петстотин и дори до хиляда яйца. Те са бели и дължината им е приблизително 1.2 мм. Само след един ден от тях излизат ларви (личинки); те живеят и се хранят от органичната материя (обикновено мъртва в състояние на напреднало разложение, като например труп, отпадъци, екскременти). Личинките са белезникави, с дължина от 3 до 9 мм. Нямат крачка и са по-тънки откъм устното отверстие. Към края на третата фаза личинките пропълзяват към хладен и сух участък и се превръщат в какавида с червеникав цвят.

В свободно състояние възрастните мухи живеят от две седмици до един месец и по-дълго при лабораторни условия. След излизането от какавидата растежът на мухите се прекратява. Малките мухи не са млади, а такива, които не са разполагали с достатъчно храна в стадия на ларва.

Около трийсет и шест часа след излизането от какавидата женската муха е готова за копулация. Мъжката ляга върху гърба й, за да впръска спермата си. Обикновено женската се чифтосва само веднъж, съхранявайки спермата за няколко последователни яйце снасяния. Мъжките обитават определена територия, като я бранят срещу проникването на други мъжки и се опитват да се сношат с всяка женска, попаднала на нея.

— При това убитият е известна личност… — добави Фербер.

— Кой е той?

— Мишел Уелбек.

Тъй като началникът му не реагира, добави:

— Писател. Е, бил е писател. Много прочут.

И така, прочутият писател в този момент служеше за хранителна основа на голям брой личинки, помисли си Жаслен в отчаян опит да постигне mind control.

— Смяташ ли, че се налага да влизам? — запита накрая той своя подчинен. — Да влизам вътре?

Фербер дълго се колеба, преди да отговори. Водещият на едно разследване непременно трябва лично да направи оглед на местопрестъплението. Жаслен винаги обръщаше внимание на това изискване по време на лекциите в Института за подготовка на полицейски комисари в Сен Сир о Мон д’Ор. Едно престъпление, особено когато не е извършено от користни подбуди или в състояние на афект, е деяние от интимен характер, в което убиецът неизбежно влага част от собствената си личност, от отношението си към жертвата. Ето защо на местопрестъплението винаги е налице нещо индивидуално и уникално, нещо като подпис на престъпника; добавяше още, че това с особена сила важи за престъпленията, извършени с особена жестокост, и за ритуалните убийства, които естествено сочат, че трябва да се търси психопат.

— Ако бях на твое място, щях да изчакам оперативната група — отвърна накрая Фербер. — Те имат стерилни маски; така ще можеш да понесеш поне миризмата.

Жаслен реши, че това би бил добър компромис.

— Кога пристигат?

— След два часа.

Ефрейтор Бегодо продължаваше да се люшка на място вече с постоянен ритъм и едва ли беше в състояние да извърши нещо нередно, така че спокойно можеше да си легне в болничното отделение или дори у дома, но след като предварително вземе достатъчна доза успокоителни. Двамата му подчинени все още бяха на колене недалеч от него, но започваха да клатят глави и бавно да се люлеят по примера на своя началник. Те все пак са жандармеристи от селски район, помисли със снизхождение Жаслен. Свикнали са да глобяват за превишена скорост, да се занимават с дребни измами с кредитни карти.

— Ако нямаш нищо против, докато чакам, ще пообикаля из селото — обърна се той към Фербер. — Просто да се запозная с обстановката.

— Върви, върви… Ти си шефът… — усмихна се уморено Фербер. — Докато те няма, ще се погрижа за всичко, за посрещането на поканените.

Той отново се отпусна на тревата, подсмъркна няколко пъти и извади от джоба си книга джобен формат. Жаслен обърна внимание, че това беше „Орелия“ от Жерар дьо Нервал. Сетне се обърна и тръгна към селото, което беше съвсем малко, няколко къщи, които дремеха скупчени в покрайнината на гората.

II

Комисарите са основен ръководен кадър в рамките на Националната полиция, която пък е важна държавна институция с междуведомствен характер, подчинена на Министерството на вътрешните работи. Те са натоварени с приложението на правилниците и с ръководството на службите, за които носят оперативна и организационна отговорност. На тях е подчинен персоналът на тези служби. Те вземат участие в разработването, осъществяването и оценката на програмите и проектите, свързани със сигурността и борбата срещу престъпността. Изпълняват определените им от закона административни задължения. Притежават съответна на длъжността им униформа.

Заплащането им в началото на кариерата възлиза на 2898 евро.

Жаслен вървеше бавно по пътя към горичка с необичайно ярък зелен цвят, където вероятно гъмжеше от змии и мухи, а в най-лошия случай и от скорпиони и стършели, в департамента Йон често се срещаха скорпиони, които не са рядкост и в съседния департамент Лоаре; беше се осведомил по въпроса в Инфо Жандармери, чудесен сайт, където пускаха само грижливо проверена информация. Общо взето, извън градовете, въпреки привидното спокойствие, човек трябва да бъде готов да се сблъска с какво ли не и често с най-лошото, мислеше си Жаслен. Самото село му беше направило доста неприятно впечатление: безупречно чистите бели къщи с черна дограма, безмилостно реставрираната църква, преднамерено закачливите информационни табла — всичко това му напомняше декор, мнимо село, изградено за снимането на телевизионен сериал. На всичко отгоре още не беше срещнал нито един жител. При тези обстоятелства можеше да бъде сигурен, че никой нищо не е видял, нито чул и събирането на свидетелски показания отсега се очертаваше като почти невъзможна мисия.

Въпреки всичко, просто защото засега нямаше какво друго да прави, реши да се върне обратно по същия път. Ако срещна човек, мина през ума му детинска мисъл, поне един човек, непременно ще разкрия това убийство. За момент реши, че има късмет, защото зърна кафене с табела „При Люси“, чиято врата откъм главната улица беше отворена. Ускори крачка натам, но в момента, когато се канеше да прекоси, някаква ръка (женска ръка, може би на въпросната Люси?) се показа и рязко захлопна вратата. Дочу как отвътре ключът се превърта два пъти. Би могъл да се възползва от полицейските си правомощия и да я принуди да отвори заведението, за да вземе показания, но му се стори, че още е рано за това. Така или иначе с тази задача щеше да се заеме някой от хората на Фербер. Самият Фербер беше незаменим в събирането на показания, тъй като по външния му вид никой не би могъл да предположи, че си има работа с ченге, а дори и след като покажеше картата си, хората бързо забравяха този факт (приличаше по-скоро на психолог или на етнолог) и се отпускаха пред него с удивителна лекота.

Точно до кафене „При Люси“ улица „Мартин Хайдегер“ се спускаше към неизследвана част от селото. Той пое по нея, размишлявайки върху почти неограничената власт, дадена на кметовете по отношение названията на улиците в повереното им населено място. На ъгъла на една улица без изход, наречена „Лайбниц“, той спря пред гротескна табела с крещящи цветове, изрисувани с акрилна боя върху ламарината. Върху нея беше изобразен мъж с глава на патица и с грамаден член; тялото и краката му бяха покрити с гъста кафява козина. От информационното табло разбра, че се намира пред „Музеретик“, посветен на „ар брют“ и на живописни творби на душевноболни от клиниката в Монтаржи. Възхищението му от изобретателността на общината още повече се засили, когато стигна до площад „Парменид“ и попадна на чисто нов паркинг, където местата за колите бяха очертани с бели линии, прекарани преди не повече от седмица и снабдени с електронни броячи, които приемаха както европейски, така и японски кредитни карти. В момента там имаше само една кола, воднистозелен „Мазерати Гран Туризмо“; за всеки случай Жаслен записа регистрационния номер. Не пропускаше случая да напомни на студентите в Сен Сир о Мон д’Ор, че по време на разследване е задължително да се правят записки и на това място от своето изложение изваждаше обикновен бележник „Родия“, формат 105х148 мм. Не бива нито един ден по време на разследването да остава без някаква бележка, подчертаваше той, дори когато въпросният факт ви се струва напълно незначителен. По-нататъшната работа би трябвало да изясни дали той действително е без значение, но не това е важното: важното е да се действа, да се поддържа поне минимум умствена активност, защото един напълно бездеен полицай не след дълго се обезсърчава и става напълно неспособен да реагира в момент, когато наяве започват да излизат важни факти.

Странно, но без да знае това, Жаслен даваше почти същите напътствия, които беше изброил Уелбек по време на единственото му участие в курс по creative writing, организиран от университета в Лувен ла Ньов през април 2011 година.

На юг селото завършваше с кръгло площадче „Емануел Кант“ с чисто градски изглед и изключително семпло от естетическа гледна точка: представляваше гладко асфалтиран кръг, който не водеше наникъде, тъй като оттам не тръгваше никакъв път, а около него нямаше нито една къща. Малко по-нататък минаваше бавно течаща река. Слънцето все по силно грееше над ливадите. Обраслите с трепетлики брегове предлагаха известна прохлада. Жаслен тръгна по течението и двеста метра по-надолу се натъкна на препятствие: широк бетонен бент на височината на коритото отклоняваше част от водата по тясна вада, която, както можа да установи, само няколко метра по-нататък се превръщаше в блато с продълговата форма.

Седна сред гъстите треви край блатото. Той, разбира се, нямаше представа, че в този момент, когато го измъчваха болки в кръста и лошо храносмилане, започнало с годините да му създава проблеми, се намира точно на онова място, където малкият Уелбек най-често се бе отдавал на своите самотни игри. За него Уелбек не беше нищо друго, освен случай, и то случай, който рискуваше да се окаже заплетен. При убийства на известни личности очакванията на обществото за бързи разкрития стават по-големи и само след няколко дни започва да се говори за лошата работа на полицията и за нейното бездействие, по-лошо от това беше единствено убийството на дете или още по-зле — убийството на бебе, като в такива случай положението ставаше наистина ужасно, от тях се искаше да заловят убиеца още преди да е завил зад ъгъла и срок от четирийсет и осем часа беше напълно неприемлив за общественото мнение. Погледна часовника си, отсъстваше вече повече от час и за момент се упрекна, че е оставил Фербер сам. Повърхността на водата беше покрита с водна леща, а цветът й беше мръснокафяв.

III

Когато се завърна на местопрестъплението, горещината беше понамаляла; стори му се, освен това, че и мухите не са толкова много. Изтегнат на тревата, Фербер беше подложил якето си като възглавница и продължаваше да чете „Орелия“, сега приличаше на участник в някакъв пикник. „Бива си го момчето…“ — увери се може би за двайсети път Жаслен, откакто се познаваха.

— Жандармеристите май са си отишли? — зачуди се той.

— Поеха ги от кабинета за психологическа помощ на болницата в Монтаржи.

— Толкова скоро?

— И на мен ми стана чудно. През последните години работата на жандармеристите загрубя, сега при тях има почти толкова самоубийства, колкото и при нас; трябва все пак да се признае, че в психологическата помощ напоследък има видим напредък.

— Откъде знаеш? Да не си гледал статистиката на самоубийствата?

— Ти никога ли не четеш „Бюлетин за свръзка между силите на реда“?

— Не — той тежко се отпусна на тревата до него. — Въобще не чета достатъчно.

Сенките между липите започнаха да се издължават. Жаслен беше на път да възвърне самочувствието си, почти беше забравил за материалното присъствие на трупа, когато полицейското „Пежо Партнер“ на оперативната група рязко зави край оградата. От колата веднага в абсолютен синхрон слязоха двама души, облечени в смешни бели комбинезони, все едно че бяха екип по радиоактивно обеззаразяване.

Жаслен не можеше да понася присъствието на хора от научнотехническия отдел на местопрестъплението, действията им в тандем, специално оборудваните им малки коли, натъпкани със скъпа апаратура с неизвестно предназначение, явното им презрение към съществуващата в криминалната полиция йерархия. Впрочем те изобщо не се стараеха да будят добри чувства у околните, а напротив, всячески гледаха да се дистанцират от обикновените полицаи, като използваха всеки удобен случай, за да дадат израз на презрението на специалиста към невежата може би като оправдание за непрекъснатото нарастване на годишния им бюджет. Вярно беше, че напоследък методите им бяха напреднали по забележителен начин, че вече бяха в състояние да снемат пръстови отпечатъци и проби от ДНК при невъзможни допреди няколко години условия, но каква беше всъщност тяхната заслуга за този напредък? Биха били неспособни нито да изобретят, нито да внесат подобрение в някой от уредите, благодарение на които постигаха тези резултати, само ги използваха, за което не се иска нито кой знае колко ум, нито особена дарба, а просто съответната техническа подготовка, която биха могли да получат направо оперативните работници от Криминална полиция. Поне такава позиция защитаваше Жаслен в годишните си доклади до началството, но до този момент без какъвто и да било успех. Впрочем дори не се надяваше да бъде чут, тъй като разделението между отделните служби беше отдавна утвърдено и настояванията му служеха преди всичко за успокоение на нервите.

Фербер се беше изправил и изискано и добронамерено изясняваше ситуацията пред двамата техници. Те рязко и отмерено кимаха с глава, за да дадат израз на нетърпението си и на своя професионализъм. По едно време посочи към него, без съмнение, за да покаже кой води следствието. Онези не отвърнаха нищо и дори не се приближиха, а направо сложиха маските си. Жаслен никога не беше държал особено на чинопочитанието и обикновено не изискваше строго спазване на формалностите в качеството му на комисар, никой не би могъл да твърди противното, но тези двамата действително започваха да му лазят по нервите. Подчертавайки бездруго тежката си походка на най-стара маймуна от стадото, той тръгна към тях, дишайки шумно, изчака поздрава, който така и не получи, след което заяви с тон, който не търпеше възражение:

— Идвам с вас.

Единият от техниците трепна, очевидно бяха свикнали да се занимават с техните глупости на спокойствие, шетайки по местопрестъплението без чуждо присъствие в периметъра и чукайки всякакви идиотски бележки върху клавишите на айпадите. Всъщност какво биха могли да му възразят? Абсолютно нищо. Ето защо единият му подаде маска. Докато си я слагаше, се върна мислено към реалността на престъплението и това усещане ставаше все по-отчетливо с приближаването към къщата. Остави ги да минат напред и със смътно задоволство отбеляза, че двете зомбита спряха стъписани на прага. Настигна ги и като ги изпревари, влезе пръв във всекидневната с невъзмутим вид, но с известно вътрешно колебание. „Аз съм живо въплъщение на закона“ — каза си той. Започваше да се смрачава. Хирургическите маски бяха удивително ефикасни и почти напълно спираха миризмата. По-скоро почувства, отколкото чу как двамата техници зад него, очевидно окуражени, го последваха, но почти веднага отново спряха, този път на прага на всекидневната. „Аз съм въплъщение на закона, несъвършено въплъщение на нравствения закон“ — повтаряше си той като някакво заклинание, преди да застане лице в лице с онова, което вече беше успял да зърне.

Полицаят разсъждава, изхождайки от тялото, просто така е обучен, свикнал е да отбелязва положението на тялото, наличните рани по тялото, степента на разложение на тялото; в случая обаче тяло в същинския смисъл на думата нямаше. Обърна се и видя как двамата техници започнаха да се клатят и да залитат, също както жандармеристите от Монтаржи. Главата на жертвата беше непокътната, гладко отрязана и поставена върху едното от креслата пред камината, върху тъмното кадифе личеше малка локва кръв; точно срещу нея върху другото кресло имаше глава на голямо черно куче, също гладко отрязана. Останалото си беше чиста касапница, безумно клане, парчета, ивици плът, пръснати по пода. При това нито човешката, нито кучешката глава бяха съхранили някакъв израз на ужас, а по-скоро на недоверчивост и гняв. Между късовете човешко и кучешко месо имаше свободно пространство, широко не повече от петдесет сантиметра, което водеше до камината, натъпкана с кости, по които още висяха остатъци от плът. Жаслен пристъпи внимателно с мисълта, че по всяка вероятност този проход беше оставен от самия убиец, обърна се с гръб към камината и огледа всекидневната с площ вероятно около шейсет квадратни метра. Целият мокет беше изпръскан с капки кръв, които на места рисуваха причудливи арабески. Самите парчета плът, червени, на някои участъци възчерни, сякаш не бяха пръснати безредно, а подредени според труден за разгадаване принцип, стори му се, че стои пред някакъв пъзел. Нямаше никакви видими следи, убиецът беше действал методично, като най-напред беше нарязал плътта на парчета, които след това беше разположил из стаята, започвайки от ъглите към центъра, и си беше оставил свободен път към изхода. Трябваше да се направят снимки, за да се очертае обстановката като цяло. Жаслен се обърна към двамата техници, единият от които продължаваше да се олюлява, докато другият се беше посъвзел и вадеше цифров фотоапарат от калъфа, преметнат през рамо, но изглежда все още не беше в състояние да си послужи с него. Жаслен включи мобилния си телефон.

— Кристиан? Жан-Пиер е. Искам да ми направиш една услуга.

— Слушам.

— Ела да прибереш техниците, засега и двамата са извън строя, а освен това при този случай трябва да се направи специално заснемане. Не бива както обикновено да ми щракат едри планове, имам нужда от общ изглед на помещението и, ако е възможно, на помещението като цяло. Само че няма да можем да ги инструктираме веднага, трябва да изчакаме да се посъвземат.

— Ще се заема с това… И още, групата пристига след малко. Обадиха се на излизане от Монтаржи, ще бъдат тук след десет минути.

Той затвори телефона и се замисли; Фербер продължаваше да го удивлява. Екипът му пристигаше в пълен състав само няколко часа след престъплението и вероятно всеки с личната си кола; въпреки отвеяния си и несериозен вид този младеж очевидно имаше авторитет пред своите хора и без съмнение беше най-добрият ръководител на оперативна група, от всички на негово подчинение. Само след две минути го видя да влиза внимателно в другия край на помещението, да потупва по рамото двамата техници и внимателно да ги извежда навън. Жаслен скоро щеше да се пенсионира: оставаше му една година, която той би могъл да удължи до две, три, най-много четири. Онова, което се очакваше от него, вече беше не толкова да разрешава случаи, колкото да подбере заместници, да привлече хора, които след неговото пенсиониране щяха да могат да ги разрешават; беше почти сигурен в това, а и по време на срещите веднъж на два месеца с дивизионния комисар последният му го казваше почти в прав текст.

След като Фербер и двамата техници излязоха, той остана сам в стаята. Беше се смрачило още повече, но не му се щеше да включва осветлението; имаше необяснимото усещане, че престъплението е било извършено посред бял ден. Тишината беше почти свръхестествена. Защо някакъв вътрешен глас му нашепваше, че в този случай има нещо, което се отнася тъкмо до него, което го засяга лично? Още веднъж огледа сложния мотив, съставен от парчета плът, подредени по пода на всекидневната. Чувстваше не толкова отвращение, колкото едно всеобщо състрадание към цялата земя, към човечеството, което е в състояние да породи в своите недра толкова ужаси. Всъщност донякъде се чудеше на себе си, че е в състояние да понесе подобна гледка, която беше обърнала червата дори на хората от техническия отдел, свикнали с какво ли не. Преди година беше установил, че започва трудно да понася вида на местопрестъпленията, и беше отишъл в един будистки център във Венсен, за да провери дали може да практикува асубха, медитация при гледката на труп. Отначало дежурният лама се опита да го разубеди, тъй като според него подобна медитация била трудна и не съответствала на западния манталитет. Ала когато научи каква е професията му, промени мнението си и заяви, че ще си помисли. Няколко дни по-късно му се обади, за да му съобщи, че е съгласен, тъй като неговият случай бил особен и без съмнение медитацията асубха била подходяща. По принцип в Европа тя не се практикувала, защото била несъвместима със санитарните норми, но той можел да му даде адреса на манастир в Шри Ланка, където понякога приемали европейци. Наложи се да отдели за това две седмици от отпуската си, след като (и това се оказа най-трудно) успя да намери самолетна компания, съгласна да превози и кучето. Всяка сутрин жена му отиваше на плаж, а той се отправяше към общ гроб, където оставяха пресни трупове на разположение на хищниците и мухите. По този начин, концентрирайки цялата си мисловна енергия и следвайки в рамките на възможното предписанията на Буда от неговата проповед за насочване на вниманието, той можа да наблюдава съсредоточено блед труп, разложен труп, разчленен труп и разяден от червеи труп. На всеки етап трябваше да си повтаря четирийсет и осем пъти поред: „Такава е моята участ, такава е участта на цялото човечество, не мога да избягам от нея“.

Сега си даваше сметка, че медитацията асубха се беше увенчала с пълен успех, до такава степен, че без колебание би могъл да я препоръча на кой да е полицай. При това не стана будист и макар инстинктивното отвращение от гледката на трупа да беше сведено до приемлива степен, той продължаваше да чувства омраза към убиеца, омраза и страх, искаше му се извършителят да бъде унищожен, да бъде изтрит от лицето на земята. Докато излизаше през вратата под лъчите на залязващото слънце, което обливаше в светлина ливадата, изпита задоволство от факта, че тази ненавист се е съхранила у него, защото тя беше необходим стимул за ефикасната работа на полицая. Рационалната мотивация, свързана с търсенето на истината като цяло, не беше достатъчна; в конкретния случай обаче и тя беше необичайно силна. Чувстваше неосезаемото присъствие на един сложен, чудовищен, но рационален ум, вероятно принадлежащ на шизофреник. Налагаше се веднага след като се завърне в Париж да направи справка в картотеката на серийните убийци и може би да поиска сведения от картотеките в чужбина, тъй като не помнеше до този момент да е имало подобен случай във Франция.

Докато излизаше от къщата, видя Фербер да инструктира хората си; унесен в мисли, така и не беше чул пристигането на колите. С тях беше дошъл и някакъв висок непознат мъж с костюм и вратовръзка — вероятно заместник-прокурорът от Монтаржи. Изчака Фербер да приключи разпределението на задачите и отново обясни какво иска: снимки на местопрестъплението като цяло, предимно широки планове.

— Прибирам се в Париж — каза накрая той. — Идваш ли с мен, Кристиан?

— Да, смятам, че задачите са ясни. Дали да не направим оперативка утре сутринта?

— Само че не много рано. Към обед, ако нямаш нищо против.

Знаеше, че и двамата ще работят до късно, без съмнение чак до разсъмване.

IV

Когато излязоха на магистрала A10, вече се стъмваше. Фербер постави регулатора за скоростта на 130 км в час и попита дали ще му пречи, ако пусне музика; Жаслен отговори, че няма нищо против.

Едва ли има друга музика, която да изразява така добре, както последните камерни творби на Ференц Лист, онова мрачно и приглушено чувство на стареца, на когото всички приятели са си отишли от този свят, чийто живот е приключил, който в известен смисъл вече принадлежи на миналото и който на свой ред усеща приближаването на смъртта, приема я като сестра, като приятелка, като обет за завръщане в родния дом. Докато слушаше „Молитва към ангелите хранители“, си спомни за младостта, за студентските години.

По силата на някаква ирония Жаслен прекъсна следването си по медицина след първи курс, защото не можеше да понася дисекции и дори вида на труповете. Правото веднага го привлече и подобно на повечето си колеги, смяташе да стане адвокат, но разводът на родителите му го накара да промени своето намерение. И двамата вече бяха възрастни, самият той навършваше двайсет и три години и беше единственото им дете. Когато се развеждат млади семейства, наличието на деца, за които трябва да се грижат поред и които въпреки всичко и двамата продължават да обичат, нерядко смекчава сблъсъка; при разводите на възрастни двойки, когато на дневен ред остават единствено парите и наследството, конфликтът се изражда в схватка, чиято жестокост не познава граници. Именно тогава можа в пълна мяра да установи какво всъщност представлява един адвокат, има възможност да оцени по достойнство онази смесица от коварство и нехайство, от която се състои професионалното поведение на адвоката специалист по бракоразводни дела. Делото продължи повече от две години, две години на непрекъсната борба, след приключването на която родителите му изпитваха един към друг такава неистова омраза, че въобще престанаха да се виждат и дори да се чуват по телефона чак до смъртта, и всичко това, за да се стигне до едно отвратително по своята баналност споразумение, което всеки кретен би могъл да състави само за четвърт час, стига да е чел книгата „Развод за несведущи“. През това време често си задаваше въпроса как е възможно съпрузи в процес на развод толкова рядко да стигат до убийство на бившия партньор било лично, било като наемат професионалист. Тогава си даде сметка, че същинската основа на човешкото общество е страхът от жандарма и в известен смисъл съвсем логично подаде документи за комисар в полицията. Завърши с добър успех и понеже беше от Париж, изкара едногодишния стаж в комисариата на XIII район. Опитът, който придоби, му струва много усилия. Нито един от случаите, с които щеше да се сблъска впоследствие, не можеше да се сравни по сложност и непроницаемост с разчистванията на сметки в редиците на китайската мафия, които се наложи да разследва в началото на своята кариера.

Мнозина от студентите в школата за комисари в Сен Сир о Мон д’Ор мечтаеха да работят на „Ке дез-Орфевр“[1], понякога още от деца. Някои бяха постъпили в полицията само заради това, конкуренцията беше жестока, ето защо той с изненада прие факта, че молбата му за назначение в Криминалната полиция беше одобрена само след пет години служба в квартални комисариати. По онова време вече се беше задомил, живееха на семейни начала с една жена, с която се беше запознал още докато тя следваше икономика, но впоследствие стана преподавателка и постъпи като асистент в университета „Пари-Дофин“; никога обаче и през ум не му мина да се жени за нея, нито дори да сключва договор за съвместно съжителство, очевидно разводът на родителите му беше оставил незаличима следа в съзнанието му.

— Да те закарам ли до вас? — тихо запита Фербер.

Бяха стигнали до „Порт д’Орлеан“. Обърна внимание, че през целия път двамата не бяха разменили нито дума; потънал в мислите си, той дори не беше забелязал кога са минали през пунктовете за пътна такса. Така или иначе още беше твърде рано за каквито и да било коментари по случая; нощта щеше да им помогне да се съвземат, да смекчат донякъде преживения шок. В същото време изобщо не си правеше илюзии: изключителната жестокост на извършеното престъпление и фактът, че жертвата е известна личност, налагаха да се действа бързо, защото натискът щеше да бъде огромен и незабавен. Печатът все още не беше в течение, но отсрочката щеше да трае само една нощ; длъжен беше още тази вечер да докладва на дивизионния комисар по мобилния телефон. Той от своя страна по всяка вероятност щеше веднага да информира префекта на полицията.

Живееше на улица „Жофроа Сент Илер“, почти до пресечката с улица „Поливо“, на две крачки от Ботаническата градина. По време на нощните им разходки от време на време чуваха рева на слоновете, страховитото ръмжене на хищниците, без да могат да различат дали това са лъвове, пантери или кугуари. Понякога, особено при пълнолуние, до тях достигаше дружният вой на вълците, от който тяхната болонка бишон Мишу изпадаше в непреодолим, панически ужас. Нямаха деца. Няколко години след решението им да заживеят заедно, когато, както се казва, сексуалният им живот беше „напълно задоволителен“ и Елен не вземаше „никакви предпазни мерки“, решиха да се консултират с лекар. Унизителните, но бързо приключили изследвания показаха, че той страда от олигоспермия. Названието на заболяването в случая беше твърде евфемистично: при него отделената при еякулацията семенна течност не само не съдържаше достатъчно количество сперматозоиди, а не съдържаше въобще никакви сперматозоиди. Олигоспермията може да се дължи на редица причини: варикоцеле или атрофия на тестисите, недостиг на хормони, хронична инфекция на простатата, грип и какво ли не още. В повечето случаи няма нищо общо с мъжката потентност. Има мъже, които отделят малко или изобщо не отделят сперматозоиди, а получават ерекция като магарета, докато други, почти импотентни, имат обилна еякулация и са толкова плодовити, че могат да заселят отново цяла Западна Европа; съчетанието на тези две качества напълно покрива идеала за мъж, наложен от порнографските филми. При Жаслен това съвършено съчетание не беше налице: макар да беше в състояние дори на петдесет години да дарява жена си със солидна и трайна ерекция, никога нямаше да бъде в състояние да й предложи фонтан от сперма, в случай че тя пожелаеше подобно изпълнение; еякулациите му, когато изобщо стигнеше до тях, не надминаваха една кафена лъжичка.

Олигоспермията, най-честа причина за мъжкото безплодие, е трудна, а често изобщо нелечима. Оставаха две решения: сперматозоиди от донор или чисто и просто осиновяване. След като няколко пъти обсъждаха въпроса, решиха да се откажат. Честно казано, Елен не държеше кой знае колко да има деца и няколко години по-късно тя беше тази, която предложи да си вземат куче. В една своя творба фашисткият писател Дрийо Ла Рошел се оплаква от упадъка и ниската раждаемост при французите (актуален проблем още през трийсетте години на XX в.) и иронично подражава на разговора между двама упадъчни французи от онова време, който приключва приблизително така: „Освен това нашето куче Кики ни е достатъчна разтуха…“. В действителност тя споделяше същото мнение и не скри това от своя съпруг: кучето е не по-малко забавно и дори по-забавно от едно дете и ако в определен момент бе мислила да има дете, това беше преди всичко поради конформизъм и отчасти за да зарадва майка си, но тя самата определено не обичаше деца, никога не беше обичала, а като размисли, самият той установи, че също не обича деца, не харесваше естествения им и постоянен егоизъм, органичното им презрение към законите, вродената им аморалност, която налагаше приложението на изтощителни и почти винаги безрезултатни възпитателни мерки. Не, той решително не обичаше децата, особено децата на човеците.

Дочу изскърцване отдясно и изведнъж установи, че вече са спрели пред неговия вход, вероятно преди доста бреме. По ярко осветената улица „Поливо“ не се виждаше жива душа.

— Прощавай, Кристиан… — извини се той. — Нещо съм се разсеял…

— Няма нищо.

Наближаваше девет часът и докато се качваше по стълбите, се сети, че Елен може би го е чакала за вечеря. Тя обичаше да готви, понякога я придружаваше в неделя за покупки на пазара „Муфтар“ и всеки път оставаше очарован от това кътче на Париж, от църквата „Сен Медар“ с площадчето отпред и ветропоказателя във формата на петел върху камбанарията като на някоя селска църквица.

На площадката на третия етаж действително долови характерното ухание на заек с горчица и дочу веселото джавкане на Мишу, който беше разпознал стъпките му. Превъртя ключа в бравата: с Елен бяха стара, традиционна двойка, каквито не се срещаха често през първото десетилетие на XXI век сред хората от тяхното поколение, но които изглежда отново се превръщаха в мечтан, макар и трудно постижим идеал за младите. Съзнаваше, че обитава едно невероятно островче на щастие и покой, съзнаваше, че двамата бяха успели да си изградят мирно гнездо, далече от шума на околния свят, в което цареше добросърдечност, тъй различна от варварството и насилието, с което се сблъскваше всеки ден в работата си. Бяха щастливи заедно; все още бяха щастливи заедно и вероятно щяха да останат такива, докато смъртта ги раздели.

Той грабна Мишу, който продължаваше да скача и да джавка от щастие в ръцете му, вдигна го към лицето си; малкото телце застина неподвижно в състояние на неземно блаженство. Макар бишоните да произхождат още от Античността (статуи на бишони са открити в гробницата на Рамзес II), разпространението им започва по времето на Франсоа I, комуто херцогът на Ферара подарява куче от тази порода заедно с две миниатюри на Кореджо; френският владетел е изключително доволен от този дар, като заявява, че животинчето е „по-мило от сто девици“, в резултат на което оказва решаваща военна подкрепа на херцога за превземането на княжество Мантуа. Впоследствие бишонът става любима порода на редица френски крале, сред които Анри II, докато в края на краищата е изместен от пудела. За разлика от други породи като шотландската овчарка и тибетския териер например, които сравнително късно придобиват статута на кучета за компания и дълго време са били кучета за работа, бишонът поначало не е имал друго предназначение, освен да доставя радост и щастие на хората. От безброй поколения той изпълнява добросъвестно това свое задължение, като проявява търпение към децата и нежност към старците. Страда ужасно, когато е сам, и това трябва да се има предвид при покупката на бишон: за него всяко отсъствие на стопаните е равносилно на изоставяне и в подобен момент за него всичко рухва, разпада се структурата и смисълът на целия негов свят, изпада в състояние на дълбока депресия, често отказва да се храни, поради което в никакъв случай бишонът не трябва да бъде оставян сам дори за няколко часа. С този факт беше принуден да се съобразява дори един френски университет, защото Елен започна да води Мишу на своите лекции и макар да липсваше изрично разрешение, присъствието му започна да се приема като даденост. Кученцето си седеше мирно в своята чанта, понякога се размърдваше, а друг път искаше да излезе. В такива случаи Елен го поставяше върху бюрото за радост на студентите. В продължение на няколко минути то се разхождаше, поглеждайки от време на време към своята стопанка, и на моменти реагираше с прозявка на някой цитат от Шумпетер или Кейнс; после само се завръщаше в сгъваемата си чанта. В замяна на това самолетните компании, по същността си фашистки организации, отказваха да проявят подобна толерантност, което ги принуди да се откажат от каквито и да било планове за далечни пътувания. Всяко лято през август те потегляха с кола, за да опознаят Франция и съседните страни. Заедно с класически признатия от правната практика статут на жилището за собствениците на животни, също както и за пушачите, колата си остава едно от последните свободни пространства, една от последните зони на временна автономия, предоставена на човеците в началото на третото хилядолетие.

Това не беше първият им бишон; бяха купили Мишел, неговия баща, наскоро, след като лекарите информираха Жаслен за неизлечимия по всяка вероятност характер на неговия стерилитет. Чувстваха се щастливи заедно, толкова щастливи, че преживяха същински шок, когато на осемгодишна възраст Мишел се разболя от дилофилариоза. Дилофилариозата е паразитно заболяване; паразитът представлява нематод, който обитава дясното предсърдие и белодробната артерия. Симптомите са бърза уморяемост, впоследствие кашлица и сърдечни смущения, които вторично могат да предизвикат припадъци. Лечението не е лишено от рискове: понякога в сърцето на кучето обитават едновременно няколко десетки червеи, някои от които достигат дължина до трийсет сантиметра. Няколко дни живяха в страх дали ще оцелее. Кучето напомня вечно дете, при това по-кротко и послушно, дете, което остава завинаги на границата на разумната възраст, но същевременно е дете, което няма да ви надживее; да приемеш участта да обичаш едно куче, означава да заобичаш едно същество, което неминуемо ще ви бъде отнето, и беше твърде странно, че не си бяха давали сметка за това до болестта на Мишел. Веднага след като той оздравя, взеха решение да му дадат възможност за потомство. Кинолозите, към които се обърнаха, проявиха известни резерви: бяха позакъснели, кучето им беше вече доста възрастно и имаше вероятност неговите сперматозоиди да са изгубили качествата си. В края на краищата един от тях, който живееше недалеч от Фонтенбло, прие и от съчетанието на Мишел с млада женска на име Лизи Лейди дьо Йортбиз се родиха две кученца, едно мъжко и едно женско. Като собственици на животното за разплод (според наложилия се израз) съгласно обичая те имаха право първи да изберат кученце. Избраха мъжкото и го нарекоха Мишу. То нямаше видими недъзи и въпреки опасенията им бащата прие много добре неговата поява, без да прояви каквато и да било ревност.

След няколко седмици обаче установиха, че тестисите на Мишу все още не са се спуснали в скротума, което не беше нормално. Посъветваха се с ветеринар, а после с още един: и двамата намериха обяснение в напредналата възраст на бащата. Вторият ветеринар първоначално предложи хирургическа намеса, но после се отказа с довода, че тя е опасна и почти невъзможна. За тях това беше ужасен удар, много по-жесток от стерилитета на самия Жаслен. Клетото кученце не само нямаше да има потомство, но и нямаше никога да изпита полов нагон, нито сексуално удоволствие. Щеше да си остане недоразвито куче, неспособно да дава живот, откъснато от присъщите на неговата раса емоции, окончателно застинало във времето.

Постепенно свикнаха с тази мисъл и същевременно установиха, че сексуалният живот, от който малкото куче беше лишено, изобщо няма да му липсва. При всички случаи кучето изобщо не е животно, което се отличава с хедонизъм или сладострастие, всякакъв род еротична изтънченост му е напълно чужда, удовлетворението, което изпитва в момента на съвкуплението, е равносилно на краткотрайно и механично задоволяване на инстинкта за продължение на рода. Поначало стремежът към надмощие у бишона е твърде слаб, а след като бе лишен от всякаква привързаност към разпространение на генома, Мишу се оказа по-кротък, по-жизнерадостен и по-чист дори от своя баща. Беше същински талисман, невинен и неопетнен, чийто живот се намираше в абсолютна зависимост от този на стопаните, които обожаваше. По онова време Жаслен наближаваше петдесетте. Докато гледаше как това малко същество играе на килима в дневната с плюшените си играчки, понякога неволно го спохождаха мрачни мисли. В плен на присъщите на неговото поколение представи, до този момент беше смятал сексуалността за положителна сила, източник на единение, който укрепва съгласието между хората с невинните средства на споделеното удоволствие. Напоследък обаче започваше във все по-голяма степен да обръща внимание на враждата, на грубата борба за надмощие с цел елиминиране на съперника и безразборното сношение, чийто едничък смисъл беше осигуряване на максимално разпространение на гените. Виждаше в сексуалността източник на всички конфликти, на всички кланета, на всички страдания. За него тя все повече се превръщаше в най-пряката и очевидна проява на злото. А и работата му в полицията съвсем не беше в състояние да го накара да промени мнението си: престъпленията, чийто мотив не бяха парите, се дължаха в основата си на секса, ако не беше едното, неизменно беше другото, сякаш човечеството беше неспособно да мине отвъд, поне що се отнася до престъпността. Случаят, с който се занимаваха в момента, на пръв поглед беше оригинален, но на такъв попадаше за пръв път от три години насам, като цяло престъпната мотивация на хората беше мъчително еднообразна. Като повечето свои колеги Жаслен рядко четеше криминални романи; все пак преди година беше попаднал на книга, която всъщност не беше роман, а спомени на бивш частен детектив от Банкок, решил да опише своята кариера под формата на трийсетина разказа. В почти всички случаи негови клиенти бяха западняци, лудо влюбени в тайландка, които искат да научат дали тя говори истината, когато твърди, че им остава вярна, докато те отсъстват. И в почти всички случаи момичето имаше по няколко любовници, чиито пари харчи на воля, както и по някое дете от предишна връзка. В известен смисъл книгата беше посредствена или поне посредствена като криминален роман: авторът не проявяваше особено въображение, не се опитваше да внесе разнообразие в мотивите и интригите; ала именно тази смазваща монотонност придаваше на творбата неповторим дъх на автентичност и реализъм.

— Жан-Пиер!… — гласът на Елен достигна до него някак приглушен, той се върна към действителността и осъзна, че жена му стои само на метър пред него по пеньоар, с разпуснати коси. Той продължаваше да притиска към гърдите си Мишу, застинал така от неизвестно колко време. Кученцето го гледаше с удивление, но без страх.

— Как си? Изглеждаш странно…

— Възложиха ми доста особен случай.

Елен замълча в очакване на продължението. През всичките двайсет и пет години съвместен живот нейният съпруг почти никога не й беше говорил за работата си. Предвид ежедневния сблъсък с ужаси, които минават далеч отвъд нормалната човешка чувствителност, мнозинството полицаи решават да пазят мълчание пред близките си. За тях най-добрата профилактика е през отредените им няколко часа отдих да заличават всичко от паметта си или поне да се опитат да го направят. Някои посягат към алкохола и към края на вечерта обикновено са толкова пияни, че не им остава нищо друго, освен да се завлекат до леглото. Други, предимно младите, се отдават на удоволствия и любовните ласки успяват да ги спасят от спомена за покритите с рани разкъсани трупове. Почти никой от тях не си позволява да споделя, така че през въпросната вечер Жаслен остави на пода Мишу и се отправи към масата, седна на обичайното си място и зачака жена му да поднесе салатата от целина с майонеза и подправки, която много обичаше.

[1] Седалище на Префектурата на парижката полиция. — Б.пр. ↑

V

На другия ден отиде на работа пеша, зави по улица „Фосе Сен Бернар“, а после се разходи покрай кейовете. Застоя се доста при моста „Аршевеше“, тъй като смяташе, че на това място е най-красивият изглед към „Нотр Дам“. Октомврийското утро беше прекрасно, въздухът — чист и прозрачен. Спря на площад „Йоан XXIII“, за да погледа туристите и гейовете, които се разхождаха наоколо, обикновено по двойки, и се целуваха или се държаха за ръце.

Фербер дойде на работа почти едновременно с него и го настигна на пропуска за третия етаж. С примирение си помисли, че на „Ке дез-Орфевр“ никога няма да прекарат асансьор; забеляза, че Фербер забави крачка, за да върви редом с него през последния етап от изкачването.

Пръв в помещението на оперативната група пристигна Лартиг. По принцип беше весел младеж, но сега никак не беше във форма, гладкото му мургаво лице на южняк беше напрегнато; Фербер му беше възложил да събира свидетелски показания.

— Ударих на камък — бяха първите му думи. — Нищо, за което да се хване човек. Никой нищо не е чул, не е видял. Дори не е забелязвана чужда кола в селото от седмици насам.

Няколко минути по-късно пристигна и Месие, който поздрави и свали раницата, която висеше на дясното му рамо. Беше двайсет и три годишен; работеше в Криминалната полиция само от шест месеца и беше най-младият от групата, Фербер го харесваше и му прощаваше небрежното облекло, което най-често се състоеше от долнище на анцуг, суитчър и брезентово яке и някак трудно се връзваше с ъгловатото му, сурово лице, върху което рядко се появяваше усмивка; ако на моменти му правеше забележка да облече по-свестни дрехи, тонът му беше по-скоро приятелски. Той отиде първо до автомата да си вземе една кока-кола лайт и едва след това се зае да докладва за резултата от разследването. Чертите му бяха дори по-изопнати от обикновено, сякаш изобщо не беше спал.

— С мобилния телефон нямаше никакви проблеми… — обяви той. — Дори липсваше пин код. Но и от това не излезе нищо. Разговори с издателката, с доставчика на мазут за отопление, с още някакъв, който трябвало да постави двойни стъкла… Все разговори от професионално и чисто практическо естество. Човекът сякаш е нямал никакъв личен живот.

Учудването на Месие в известен смисъл беше неуместно: едно извлечение от неговия собствен телефон би дал сходни резултати. Вярно беше, че той нямаше никакво намерение да се остави да го убият; винаги е налице предположението, че в живота на убития непременно има някакво основание, обяснение за деянието, че с него се случва или се е случило, макар и в някакъв отколешен момент от живота му, нещо интересно.

— Виж, при компютъра беше различно — продължи той. — Най-напред имаше две последователни пароли за вход, при това доста сложни, с малки букви и редки препинателни знаци… При това всички файлове бяха кодирани, и то с не какъв да е код, а със SSL Дабъл лейър, 128 бита. С една дума, нищо не можах да направя и го изпратих в Службата за компютърни престъпления. Що за тип е този, параноя ли го гони?

— Писател… — отвърна Фербер. — Може би е искал да предпази своите текстове от кражба.

— Ами… — Месие никак не изглеждаше убеден. — Такова ниво на защита отива по-скоро на някой, който обменя педофилски клипове.

— Едното не изключва другото — отбеляза съвсем уместно Жаслен.

Тази съвсем невинна забележка, направена без зла умисъл, окончателно помрачи атмосферата на оперативката и извади на преден план абсолютната неопределеност, която витаеше около това убийство. Със съжаление трябваше да признаят, че всъщност не разполагат с нищо: никакъв очевиден мотив, никакви свидетелства, никаква следа. Имаше опасност случаят да се окаже от онези, при които въпреки всички положени усилия папката остава празна и трябва да минат понякога години, докато бъдат разрешени, ако изобщо се стигне до това, и то поради чиста случайност: убиец рецидивист, арестуван за друго престъпление, по време на разпитите признава някое допълнително убийство.

Настроението се поразведри с идването на Орели. Беше хубавко къдрокосо момиче с луничаво лице. Жаслен я смяташе за недотам стриктна и последователна, на нея не можеше да се разчита на сто процента при изпълнението на задача, която изисква точност, но от друга страна, беше енергична и винаги в добро настроение, а това е ценно качество при работа в екип. Беше получила първите резултати от техническия отдел. Най-напред подаде на Жаслен една дебела папка:

— Снимките, които поръча…

Вътре имаше петдесетина разпечатки върху гланцова хартия формат А4. Върху всяко от тях се виждаше правоъгълен участък от всекидневната, където беше извършено убийството, с размер около един квадратен метър. Снимките бяха ясни и добре проявени, без сенки, направени по вертикала и съвпадаха почти напълно, така че като цяло даваха вярно изображение на пода на помещението. Освен това беше получила предварително заключение относно оръжието, с което бяха обезглавени човекът и кучето — нещо, което, както всички вече знаеха, беше извършено изключително чисто и точно: почти липсваха пръски от кръв, след като както креслото, така и пространството наоколо, би трябвало да са подгизнали. Убиецът беше използвал някакъв особен инструмент, лазерен нож, нещо като тел за рязане на масло, само че на мястото на стоманената жица действаше аргонов лазерен лъч, който реже плътта и едновременно прогаря раната. Подобни прибори струваха няколко десетки хиляди евро и с тях разполагаха единствено хирургическите отделения в болниците, където се прилагаха при тежки ампутации. Предвид точността и чистотата на срезовете при разчленяването на тялото на жертвата вероятно за това бяха използвани професионални хирургически инструменти.

Тези сведения бяха посрещнати с одобрителен шепот.

— Това ще рече, че убиецът принадлежи към медицинските среди? — предположи Лартиг.

— Може би — съгласи се Фербер. — При всички случаи трябва да извършим проверка дали от болниците не е изчезнал подобен уред; макар че всъщност убиецът би могъл да го заеме само за няколко дни.

— От кои болници? — запита Орели.

— Като начало от всички болници във Франция. Също и от клиниките, разбира се. Освен това да се направи справка при производителя дали през последните години не е имал необичаен клиент, частно лице. Предполагам, че няма кой знае колко производители на подобни прибори?

— Само един. Един-единствен за целия свят. Датска фирма.

Поставиха в течение пристигналия междувременно Кури. Той беше от ливански произход и на възрастта на Фербер. Пълничък и суетен, физически той нямаше нищо общо с него, но притежаваше рядкото за полицай качество да вдъхва доверие и беше в състояние да изтръгне признания от най-интимен характер. От сутринта беше зает с призоваването и разпита на близките на жертвата.

— Близки, доколкото изобщо е имал такива… — уточни той. — Със сигурност може да се твърди, че е бил доста самотен. Развеждал се е два пъти и има дете, с което не се вижда. Повече от десет години не се е свързвал с никого от семейството си. Няма и любовни връзки. Може и да се натъкнем на нещо, когато прегледаме телефонните му разговори, но засега съм попаднал само на две имена: Тереза Кремизи, негова издателка, и Фредерик Бегбеде, също писател. Освен това тази сутрин говорих по телефона с Бегбеде, стори ми се искрено съкрушен, но спомена, че не са се виждали от десет години. Странно, той и издателката му повториха едно и също нещо: имал много врагове. Имам среща с тях днес следобед и може би ще науча нещо повече.

— Много врагове… — обади се замислено Жаслен. — Чудна работа, обикновено жертвите изобщо нямат врагове, човек би казал, че се радват на всеобща любов… Трябва да отидем на погребението му. Зная, че вече не го правим често, но понякога се случва човек да научи това-онова. На погребението отиват приятелите, но понякога и враговете, сякаш намират удоволствие в това.

— Всъщност… — обади се Фербер. — Ясно ли е от какво е умрял? Какво точно е причинило смъртта?

— Не — отвърна Орели. — Трябва да изчакаме аутопсията на… парчетата.

— Дали обезглавяването е било извършено, докато е бил жив?

— Със сигурност не. Това е бавна процедура, която може да отнеме цял час — тя потрепера и тръсна глава.

Веднага след това се разделиха и всеки тръгна по задачите. Фербер и Жаслен останаха сами. Краят на оперативката се оказа по-добър от началото: всеки от екипа знаеше точно какво има да върши; макар да нямаха все още същинска следа, поне разполагаха с няколко посоки на разследване.

— Във вестниците още няма нищо — отбеляза Фербер. — Никой не е в течение.

— Не — потвърди Жаслен, докато следеше през прозореца един шлеп, който се спускаше по Сена. — Странно, мислех си, че веднага ще се разчуе.

VI

Това се случи на следващия ден. Заглавието, с което излезе „Дьо Паризиен“, беше „Жестокото убийство на писателя Уелбек“. Вестникът посвещаваше на събитието половин колона, в която впрочем се съдържаше твърде малко информация. Останалите вестници му отреждаха почти толкова място, без да добавят повече подробности, като се ограничаваха до възпроизвеждане на комюникето, предоставено от прокурора в Монтаржи. По всичко личеше, че никой от тях не е изпратил репортер на място. Малко по-късно бяха публикувани изявленията на различни официални лица, сред които министърът на културата: всички те бяха „потресени“ или най-малко „дълбоко опечалени“, като отдаваха дължимото на „светлата памет на един велик творец, който завинаги ще остане в нашите сърца“, общо взето, всичко беше в обичайните рамки, съпътстващи смъртта на всяка известна личност, предъвкване в един глас на общоприетите за подобни случаи глупотевини, от които не можеше да се извлече никаква полезна информация.

Мишел Кури се завърна разочарован след срещите си с Тереза Кремизи и Фредерик Бегбеде. Според него скръбта им била напълно искрена. Жаслен открай време се удивляваше на увереността, с която Кури прави подобни твърдения, когато според самия него ставаше въпрос за сложни и твърде неясни аспекти на човешката психология. Той заявяваше „Тя действително го е обичала“ или пък „Скръбта им беше напълно искрена“, сякаш ставаше въпрос за напълно реални и поддаващи се на наблюдение факти; и най-странно от всичко беше, че впоследствие разследването обикновено доказваше неговата правота. Веднъж дори му беше казал „Познавам хората“ така, както би казал „Познавам котките“ или „Познавам компютрите“.

От двамата свидетели не беше научил почти нищо, което да им бъде полезно. И двамата повторили, че Уелбек имал много врагове, че към него се отнасяли неоправдано жестоко и агресивно; след като помолил за конкретен списък на лица, Тереза свила нервно рамене и му предложила да му изпрати папка с изрезки от публикации. Ала на въпроса дали някой от неговите врагове би могъл да го убие, и двамата категорично дали отрицателен отговор. Обяснявайки излишно подробно, все едно че има пред себе си умствено изостанал, Тереза Кремизи уточнила, че става въпрос за литературни врагове, които дават израз на омразата си по интернет, чрез статии във вестниците или списанията, в най-лошия случай чрез цели книги, но според нея никой от тях не бил способен да стигне до физическо убийство. Не толкова от морални съображения, уточнила с огорчение тя, колкото от липса на достатъчно кураж. В заключение споделила, че извършителят не бива да се търси (сякаш била готова да добави „за съжаление“) в литературните среди.

Бегбеде повторил почти същите неща. Най-напред заявил „Отнасям се с пълно доверие в родната полиция…“, след което прихнал, сякаш казаното било връх на остроумието, но Кури изобщо не се разсърдил, тъй като писателят видимо бил напрегнат, объркан, напълно изваден от равновесие в резултат от тази неочаквана смърт. След това дал да се разбере, че врагове на Уелбек били „почти всички задници, които човек може да срещне в Париж“. По настояване на Кури споменал журналистите от сайта nouvelobs.com, добавяйки, че макар всички те да се радват на неговата кончина, никой от тях не бил способен да изложи на какъвто и да било риск собствената си личност. „Нима можете да си представите Дидие Жакоб да мине на червено? Не би се осмелил да го направи дори на велосипед“ — заключил видимо отвратен авторът на „Един френски роман“.

Общо взето, обобщи Жаслен, докато прибираше показанията на двамата в жълта папка, нормална професионална среда с присъщата й завист и съперничество. След това постави папката най-отдолу в класьора „Показания“ със съзнанието, че по този начин приключва с раздела литературни среди от разследването и че без съмнение никога повече няма да има повод да влиза в досег с въпросните литературни среди. Измъчваше го, освен това мисълта, че самото разследване не е напреднало нито на крачка. Току-що бяха пристигнали заключенията на техническия отдел: човекът и кучето са били убити с пистолет „Зиг Зауер М-45“, и в двата случая с един куршум, изстрелян от упор в сърцето; оръжието е било снабдено със заглушител. Преди това са били зашеметени с удар от тъп предмет с издължена форма, например бейзболна бухалка. Прецизно изпълнено престъпление, без излишна жестокост. Разчленяването и нарязването на труповете е било направено впоследствие. Бяха направили бърза възстановка и заключението беше, че това е отнело малко повече от седем часа. Смъртта бе настъпила три дни преди откриването на труповете; следователно убийството беше извършено в събота, по всяка вероятност около обяд.

Прослушването на телефонните разговори на жертвата, съхранявани съгласно закона от мобилния оператор за срок от една година, не беше дало никакъв резултат. Всъщност през този период Уелбек се беше обаждал твърде рядко, всичко деветдесет и три разговора и нито един от тях от лично естество.

VII

Погребението беше определено за следващия понеделник. В това отношение писателят бе оставил изключително точни указания, нотариално заверени и придружени от необходимата за тяхното изпълнение сума. Не желаеше кремация, а класическо погребение. „Желая червеите да изчистят моя скелет“ — заявяваше той и си позволяваше бележка от лично естество въпреки официалния характер на документа: „Открай време съм поддържал отлични отношения с моя скелет и ще се радвам той да бъде освободен от бремето на плътта“. Желанието му беше непременно да бъде погребан в гробището „Монпарнас“, където предварително беше закупил гробно място за обичайния трийсетгодишен срок, което случайно се намираше на няколко метра от гроба на Еманюел Бов[1].

Както Жаслен, така и Фербер, притежаваха подходяща външност за погребения. Обличаха се често в тъмни цветове и имаха изпити, естествено бледи лица. Фербер без каквото и да било усилие можеше да изобразява скръб и сериозност, уместни за такива случаи; що се отнася до Жаслен, неговият изнурен и примирен вид на човек, който познава живота и отдавна е изоставил всякакви илюзии, също изглеждаше съвсем на място при подобни печални обстоятелства. Всъщност двамата вече бяха присъствали на немалко погребения, понякога на жертви и по-често на колеги: някои от последните се бяха самоубили, други бяха загинали при изпълнение на служебния дълг, а такива случаи бяха твърде впечатляващи: най-често върху ковчега беше забодено отличие, присъстваха високопоставени официални лица и нерядко самият министър, с една дума, израз на признателност от страна на Републиката.

Срещнаха се в десет часа в комисариата на VI район; от прозорците на залата за приеми в кметството, която им бяха предоставили за случая, разполагаха с отличен изглед към площад „Сен Сюлпис“. За всеобща изненада беше станало известно, че авторът на „Елементарните частици“, който през целия си живот беше проявявал непримирим атеизъм, преди шест месеца дискретно беше получил кръщение в една църква в Куртне. Тази вест постави църковните власти в затруднено положение: от гледна точка на медийния интерес те не желаеха да остават встрани при погребенията на известни личности; непрекъснатото настъпление на атеизма обаче, както и трайното намаляване на броя на получилите свето кръщение, включително и онези, които бяха извършвани като чиста формалност, съчетани със строгото спазване на каноничните правила, все по-често ги изправяше пред сложен избор.

Уведоменият чрез имейл кардинал архиепископ на Париж с въодушевление даде съгласието си за отслужване на литургия, която трябваше да започне в единайсет часа. Той лично взе участие в съставянето на проповедта, която поставяше ударението върху всемирната човешка ценност на творчеството на писателя и дискретно, като заключителен акорд, обръщаше внимание на тайно приетото от него свето кръщение в църквата в Куртне. Заедно с причастието и останалите свои елементи службата трябваше да продължи около час; следователно Уелбек щеше да бъде откаран до последното си жилище към обяд.

Фербер сподели с Жаслен, че и за това писателят е оставил точни указания и дори сам е направил рисунка на надгробния си паметник: обикновена плоча от чер базалт на равнището на земята; която по негово изрично указание не бива да стърчи дори с няколко сантиметра. Върху плочата било изписано името му без дати и каквито и да било други данни, а под него имало изображение на лентата на Мьобиус. Той възложил изработката на един парижки майстор на надгробни паметници и лично следил за изпълнението.

— С една дума — отбеляза Жаслен, — явно се е имал за голяма работа…

— И с право — отвърна тихо Фербер. — Всъщност трябва да знаеш, че никак не е лош писател…

Жаслен веднага се засрами от думите си, изречени без особена причина. Уелбек беше се погрижил за себе си не повече и дори далеч по-малко, отколкото би сторил кой да е виден гражданин през XIX век и кой да е дребен благородник от предишните столетия. Като се замисли, дори си даде сметка колко неприятна му е съвременната привидна скромност с всичките тези кремации и разпръсвания на праха сред природата като израз на завръщане в нейното лоно и сливане с нейните основни елементи. Когато преди пет години умря кучето му, той настоя да го погребе и лично положи до малкото телце любимата играчка на животинчето, а по-късно дори постави скромен паметник в градината на къщата на своите родители в Бретан; година преди това беше починал баща му, след което Жаслен реши да не продава къщата с мисълта, че след пенсионирането ще отидат да живеят там заедно с Елен. Човекът не е част от природата, той се е издигнал над нея, а и кучето след опитомяването също се е издигнало над нея, ето това беше съкровената му мисъл. Затова, докато разсъждаваше, макар да не вярваше в Бог, постепенно се убеждаваше колко нечестиво, колко антропологически нечестиво е разпръсването на праха на човешко същество сред ливадите, в реките или в морето, или пък, както бе сторил онзи клоун Ален Жийо-Петре, за когото навремето се смяташе, че е подмладил телевизионния бюлетин за времето, и чийто прах по негова воля беше разпръснат в окото на циклон. Едно човешко същество представлява съзнание, уникално, индивидуално и незаменимо съзнание и поради това заслужава паметник, плоча или поне надпис, нещо, което да остави за вековете свидетелство за неговото съществуване, такива бяха мислите, които спохождаха Жаслен.

— Пристигат… — тихо му напомни Фербер, връщайки го към действителността.

И наистина, макар да беше едва десет и половина, трийсетина души вече се бяха събрали пред входа на църквата. Кои ли бяха? Вероятно безименни читатели на Уелбек. Случваше се, особено когато ставаше въпрос за убийство за отмъщение, убиецът да присъства на погребението на жертвата. В случая не вярваше кой знае колко това да стане, но все пак беше извикал двама фотографи от техническия отдел, които, въоръжени с апарати с телеобективи, се бяха разположили в един апартамент на улица „Фроадво“, откъдето се откриваше чудесен изглед към гробището „Монпарнас“.

Десет минути по-късно пристигнаха пеша Тереза Кремизи и Фредерик Бегбеде. Те се видяха и се прегърнаха.

Жаслен отбеляза, че и двамата се държат точно както подобава за случая. С вида си на азиатка издателката би могла да мине за някоя от онези оплаквачки, които до неотдавна все още биваха наемани в средиземноморските страни; Бегбеде пък изглеждаше потънал в особено мрачни мисли. Всъщност по онова време авторът на „Един френски роман“ беше само на петдесет и една години и несъмнено присъстваше на едно от първите погребения на хора от неговото поколение, вероятно онова, което си мислеше, беше, че то далеч няма да бъде последното, че разговорите по телефона с приятели все по-често щяха да започват не с „Какво ще правиш тази вечер?“, а с „Познай кой е починал…“.

Жаслен и Фербер дискретно излязоха от кметството и се смесиха с тълпата опечалени, която вече наброяваше петдесетина души. В единайсет без пет катафалката спря пред църквата — беше обикновено черно фургонче на траурната агенция. В момента, когато двамата служители извадиха ковчега, сред тълпата се разнесе шепот на потрес и ужас. Хората от техническия отдел се бяха нагърбили с непосилната задача да съберат пръснатите на местопрестъплението парчета плът, да ги разпределят в херметически затворени пластмасови торби и да ги изпратят заедно с главата в Париж. След приключването на изследванията останките представляваха малка плътна купчина, която заемаше далеч по-малко място от обикновен човешки труп, така че служителите на траурната агенция бяха намерили за добре да използват детски ковчег с дължина от метър и двайсет. Подобен рационален подход по принцип беше може би напълно приемлив, но впечатлението, което остави у присъстващите, когато служителите на агенцията изнесоха ковчега пред стълбите на църквата, беше достойно за съжаление. Жаслен чу как Фербер сподавя болезнена въздишка, а и самият той, макар закоравял, беше със свито сърце; мнозина от опечалените бяха избухнали в сълзи.

Самата служба както винаги беше най-скучната част от церемонията. Беше скъсал с католическата вяра още когато навърши десет години и въпреки големия брой погребения, на които му се бе налагало да присъства, така и не беше възстановил тази връзка. В действителност църковната служба си оставаше за него напълно непонятна, дори не можеше да разбере какво иска да каже свещеникът; споменаваше нещо за Йерусалим, което изглеждаше напълно неуместно, но предположи, че думите му имат символичен смисъл. Трябваше все пак да признае, че обредът беше подходящ, че обещанията, свързани с бъдещия живот, в случая очевидно бяха добре дошли. По същество намесата на църквата по време на погребение е далеч по-уместна, отколкото при раждане или на бракосъчетание. В случая тя плуваше в свои води, имаше какво да каже относно смъртта, докато относно любовта това не беше толкова сигурно.

Обикновено на погребение членовете на семейството застават до ковчега, за да приемат съболезнования; тук обаче семейство нямаше. След края на службата двамата служители пак грабнаха малкия ковчег — Жаслен отново усети тръпка на покруса — за да го отнесат обратно във фургончето. За негова изненада на площадчето пред входа на църквата ги очакваха петдесетина души — вероятно читатели на Уелбек, алергични към всякакви църковни церемонии.

Не бяха предвидени никакви особени мерки, никакво блокиране на улици, нито отклоняване на движението, така че катафалката потегли направо към гробището „Монпарнас“ и стотината събрали се поеха по тротоара в същата посока, покрай Люксембургската градина по улица „Гинмер“, после по улица „Бавен“, по улица „Бреа“, нагоре по булевард „Распай“, преди да свият по улица „Хюйгенс“. Жаслен и Фербер се присъединиха към тях. Опечалените бяха от всякакви възрасти, от всякакви обществени слоеве, повечето сами, някои по двойки; това бяха хора, които сякаш нищо не обединяваше, които нямаха нищо общо помежду си, и внезапно Жаслен осъзна, че си губят времето, че това са читатели на Уелбек и нищо повече, че едва ли някой от тях е замесен в убийството. Толкова по-зле, помисли си той, поне разходката е приятна; в този момент над Париж и околностите времето беше хубаво, небето беше бездънно синьо, почти като през зимата.

Вероятно по указание на свещеника гробарите изчакаха, преди да започнат заравянето. Пред гроба възторгът на Жаслен от погребенията още повече се засили и той твърдо реши, че самият той също трябва да бъде погребан и че за целта още на другия ден трябва да се обърне към нотариуса, за да направи това изрично допълнение към завещанието си. Първите лопати пръст паднаха върху ковчега. Самотна жена на трийсетина години хвърли бяла роза — добре е, че ги има жените да мислят за подобни неща, за които никой мъж не би се сетил. Кремацията неизбежно е съпроводена с ужасно бучене на машини, съскане на газови горелки, докато тук цареше почти пълна тишина, нарушавана единствено от успокоителното тракане на буците пръст, които се разбиваха върху капака на ковчега. Във вътрешността на гробището почти не се долавяше уличната глъч. С постепенното запълване на изкопа шумът ставаше все по-приглушен, все по-мек; накрая поставиха плочата.

[1] Еманюел Бов (1898–1945) — френски писател, автор на романи и новели, някои от които той публикува под псевдонимите Пиер Дюгаст и Жан Валоа. — Б.пр. ↑

VIII

На следващия ден малко преди обед пристигнаха снимките. Специалистите от техническия отдел наистина дразнеха Жаслен със самодоволното си държание, но трябваше да признае, че си разбират от работата. Снимките бяха ясни, с добро осветление и чудесен контраст, независимо от разстоянието, ясно можеха да се различат лицата на всички, които си бяха дали труда да отидат на погребението на писателя. Към тях имаше флашка със същите снимки в цифров формат. Незабавно ги изпрати по вътрешната поща на Службата за компютърни престъпления с молба да направят сравнение с досиетата на регистрираните престъпници; вече разполагаха с програма за разпознаване на лица, с помощта, на която това можеше да стане само за няколко минути. Не вярваше кой знае колко, че ще излезе нещо, но си струваше поне да опита.

Резултатите пристигнаха привечер, когато вече се канеше да се прибира; както очакваше, заключенията бяха отрицателни. В същото време от Службата за компютърни престъпления бяха добавили документ от трийсетина страници със съдържанието на компютъра на Уелбек, с чиито пароли все пак бяха успели да се справят. Взе го, за да го прегледа на спокойствие у дома.

Посрещна го джавкането на Мишу, който скача във всички посоки в продължение поне на четвърт час, както и миризмата на треска, приготвена по галицийски — Елен се стараеше да разнообразява трапезата с бургундски и елзаски рецепти, с провансалски и гасконски блюда; познаваше добре също така италианската, турската и мароканската кухня, а напоследък се беше записала на курс по далекоизточна кухня, организиран от кметството на V район. Той я целуна; беше облечена в красива копринена рокля.

— Ще стане готово след десет минути, стига да искаш… — каза му тя.

Изглеждаше спокойна, щастлива, както всеки път през дните, когато не се налагаше да ходи до университета — ваканцията за Задушница беше започнала. С годините интересът на Елен към икономиката беше доста отслабнал. Постепенно всички тези теории, които се опитват да обяснят икономическите явления, да предвидят бъдещото развитие, започваха да й се струват безсъдържателни, лишени от здрава основа и тя все по-често се изкушаваше да ги приеме като чисто шарлатанство; понякога казваше, че й е чудно защо изобщо се дава Нобелова награда за икономика, сякаш от гледна точка на методологията и на научната строгост тази дисциплина може да се сравни с химията или физиката. Доста беше позагубила интерес и към образованието. Общо взето, младежите не я интересуваха кой знае колко, студентите й бяха на ужасяващо ниско интелектуално равнище и човек би могъл да се запита какво всъщност ги бе накарало да се захванат със следване. Единственият възможен отговор — и тя дълбоко в себе си го знаеше — беше, че желаят да печелят пари, колкото повече, толкова по-добре; въпреки кратковременното увлечение по някои общочовешки ценности това бе единственият им сериозен мотив. Като цяло професионалният й живот би могъл да се сведе до преподаване на нелепи и противоречиви тези пред кариеристично настроени кретени, макар да избягваше да го признае пред себе си с подобна яснота. Смяташе да излезе в преждевременна пенсия веднага след като мъжът й напусне Криминалната полиция — самият той имаше съвсем други възгледи, обичаше работата си, борбата срещу злото и престъпността за него беше толкова актуална, колкото и преди двайсет и осем години, когато беше постъпил на работа.

Включи телевизора, защото започваха новините. Мишу скочи до него на дивана. След описанието на един особено кървав самоубийствен атентат, извършен от палестинци в Хеброн, водещият започна коментар за кризата, която разтърсваше борсите от няколко дни насам и която според някои специалисти заплашваше да се задълбочи през 2008 година; с една дума, съвсем обичайно съдържание на новините. Тъкмо се готвеше да смени канала, когато Елен пристигна от кухнята и седна на облегалката. Той остави дистанционното, в крайна сметка това беше по нейната специалност и може би донякъде й беше интересно.

След прегледа на основните финансови пазари в студиото се появи експерт, Елен се заслуша внимателно с неопределена усмивка. През цепката на роклята Жаслен поглеждаше към гърдите й: бяха силиконови наистина, преди десет години си беше сложила импланти, но пък хирургът си беше свършил добре работата. Жаслен гласуваше с две ръце в полза на силиконовите гърди, които бяха израз на известна еротична нагласа у жената, която си беше най-важната що се отнася до еротика, а това удължава с десет, понякога с двайсет години сексуалния живот на една двойка. И освен това имаше моменти на прехласване, случваха се малки чудеса: по време на единствената им почивка в клубен хотел в Доминиканската република (Мишел, първият им бишон, толкова трудно им прости отсъствието, че се зарекоха никога на не постъпват по този начин, освен ако не открият клубен хотел, в който приемат кучета, но това за съжаление така и не се случи), с една дума, по време на тази почивка той в захлас съзерцаваше гърдите на жена си, легнала по гръб в басейна, докато те стърчаха към небето в разрез с всякакви закони на гравитацията.

Силиконовите гърди стават смешни, когато лицето на жената е покрито с ужасни бръчки, когато останалото тяло е напълно повехнало, безформено и разплуто; това обаче изобщо не се отнасяше за Елен. Тялото й си беше останало стройно, задникът — стегнат и почти незабележимо поувиснал; червеникавокестенявата й чуплива коса все така се спускаше изящно над заоблените рамене. С една дума, тя си беше една много красива жена и, с една дума, той имаше късмет, страхотен късмет.

В дългосрочен план, естествено, всички силиконови гърди стават смешни; но в дългосрочен план човек не мисли за тези неща, а по-скоро за рак на шийката на матката, за кръвоизлив на аортата и на други такива теми. Мисли също така за прехвърлянето на наследството, за подялбата на недвижимите имоти между предполагаемите наследници, но така или иначе е зает с други грижи, а не със силиконовите гърди, но, каза си той, те двамата все още не са на този етап, не съвсем, може би тази вечер ще правят любов (или по-скоро утре сутрин, както той предпочиташе, защото това го зареждаше с добро настроение за целия ден), би могло да се каже, че им предстояха още няколко прекрасни години.

Икономическото предаване вече беше приключило и по телевизията рекламираха сантиментална комедия, която на другия ден излизаше на екран във Франция.

— Чу ли какво каза онзи експерт? — запита Елен. — Видя ли какви прогнози направи?

Не, той изобщо не беше слушал, през цялото време беше гледал гърдите й, но реши да не я прекъсва.

— Само след седмица ще се окаже, че всичките му предвиждания са неверни. Ще поканят друг експерт, а може би същия, който ще направи със същата увереност съвсем различни прогнози… — Тя поклати глава разочаровано, почти с възмущение. — Поради каква причина една дисциплина, неспособна да даде проверими прогнози, трябва да бъде разглеждана като наука?

Жаслен не беше чел Попър, не можеше да даде никакъв читав отговор; ето защо се задоволи да постави ръка върху бедрото й. Тя се усмихна и каза:

— След малко ще бъде готово — после се отправи към кухнята, но по време на вечерята отново се върна на темата. Сподели с мъжа си, че според нея престъплението само по себе си е напълно човешки акт, свързан естествено с най-мрачните зони на човешкото, но все пак човешки. Ако вземем друг пример, изкуството има връзка с всичко: с мрачните зони, със светлите и с междинните зони. Икономиката не е свързана почти с нищо, освен с най-предвидимото, с най-механичното у човека. Тя не само не е наука, но не е и изкуство, в крайна сметка не представлява почти нищо.

Той не беше съгласен и й го каза. В резултат от продължителния досег с престъпници би могъл да твърди със сигурност, че това са най-машиналните и най-предвидимите индивиди, които човек би могъл да си представи. В почти всички случаи те убиват заради пари; впрочем именно поради това толкова лесно ги залавят. Напротив, почти никой никога не работи само за пари. Неизменно са налице и други мотиви: интерес към работата, уважението, което човек печели с нея, взаимната симпатия между колеги… освен това почти никой не подхожда към покупките единствено чрез разума. Вероятно именно тази фундаментална неопределеност както у производителите, така и у потребителите, е причина икономическите теории да са толкова несигурни и в крайна сметка погрешни. Полицейското разследване обаче може да бъде възприемано като наука или поне като рационална дисциплина. Елен не намери какво да отговори. Съществуването на ирационални икономически фактори открай време представлява сенчеста част, скрит порок на всяка икономическа теория. Макар отдавна да беше останала на заден план що се отнася до работата й, икономическата теория все още продължаваше да допринася за покриване на семейните разходи, за статута й в университета — ползата до голяма степен беше символична. Жан-Пиер имаше право: самата тя не се държеше като рационален икономически фактор. Тя се отпусна на дивана, погледна към кученцето, което почиваше по гръб в състояние на пълно блаженство върху левия долен край на килима във всекидневната.

По-късно вечерта Жаслен прегледа доклада на Службата за компютърни престъпления относно съдържанието на компютъра на жертвата. Първото заключение в него беше, че въпреки изявленията си в различни интервюта, Уелбек е продължавал да пише; при това доста усилено. Написаното от него обаче е доста странно: напомня както поезия, така и политически прокламации, но така или иначе той не разбра почти нищо от цитираните в доклада откъси. Помисли си, че би трябвало да изпрати текстовете на издателката.

Освен тях в съдържанието на компютъра нямаше нищо особено полезно. Уелбек беше използвал функцията „Адреси“ на своя „Макинтош“. Съдържанието присъстваше изцяло в доклада и беше доста патетично: имаше всичко двайсет и три имена, от които единайсет на сервизи, на лекари и други представители на обслужващата сфера. Използвал беше също така функцията „Бележки“, където положението не беше по-добро, тъй като бележките най-често се свеждаха до „кофа за смет“ или „зареждане с гориво“. Като цяло рядко му се бе случвало да попадне на човек с толкова досаден начин на живот. Дори в списъка с адреси в интернет нямаше нищо особено вълнуващо. Нямаше контакти с педофилски, нито дори с порнографски сайтове; най-дръзките му контакти бяха със сайтове за дамско бельо и за еротично облекло като „Красива и секси“ или „Liberette.com“. Оказваше се, че клетият човечец се задоволява да бройка момичета в прилепнали миниполи или в прозрачни потничета и Жаслен почти изпита срам при прочита на тази страница. Ставаше ясно, че престъплението трудно ще да бъде разкрито. Пороците са тези, които отвеждат хората към техните убийци, пороците и парите. Уелбек разполагаше с пари, макар по-малко, отколкото се очакваше, но нямаше данни за кражба, в къщата дори откриха чековата му книжка, кредитната карта и портфейл с няколкостотин евро. Заспа в момента, когато се опитваше да препрочете неговите политически прокламации, сякаш се надяваше в тях да открие някакво обяснение или смисъл.

IX

На следващия ден веднага се заеха да проучат единайсетте имена, които фигурираха в адресите за лични контакти. Като се изключат Тереза Кремизи и Фредерик Бегбеде, които вече бяха разпитали, останалите девет имена бяха на жени.

Есемесите се съхраняват от операторите за срок само от една година, но за имейлите такова ограничение няма, особено когато потребителят, в случая Уелбек, е решил да ги съхранява не в персоналния си компютър, а в предоставено от доставчика дисково пространство; при това положение дори при смяна на техниката писмата се запазват. В сървъра „me.com“ Уелбек бе разполагал с капацитет за лична информация от четирийсет гигаоктета; предвид темпа на кореспонденцията му биха му трябвали седем хиляди години, за да го запълни.

Съществува пълна юридическа неяснота относно статута на имейлите, дали те се отнасят към личната кореспонденция, или не. Жаслен незабавно мобилизира целия екип за изчитане на имейлите на Уелбек, тъй като предстоеше минаване през съдебна комисия, назначаване на съдия-следовател и ако прокурорите и техните заместници по принцип са сговорчиви, то съдии следователите нерядко са същински досадници дори когато става въпрос за разследване на убийство.

Хората му работиха почти по двайсет часа на денонощие — кореспонденцията на Уелбек непосредствено преди смъртта му се оказа доста оскъдна, но през други периоди беше далеч по-активна, особено преди излизането от печат на негова книга имаше средно по трийсет имейла на ден, така че идентифицирането на деветте жени стана едва в четвъртък. Географското разнообразие беше просто удивително: имаше една испанка, една рускиня, китайка, чехкиня, две германки и все пак три французойки. Тогава Жаслен си спомни, че има работа с писател, превеждан по целия свят.

— Подобна професия си има и добри страни… — сподели той с Лартиг, който тъкмо беше съставил списъка.

Каза това по-скоро за успокоение на съвестта, като някаква обичайна шега; в действителност изобщо не завиждаше на писателя. Всичките му любовници бяха от минало време, съдържанието на имейлите не оставяше никакво съмнение по въпроса, понякога дори любовници от много-много отдавна, връзката с някои датираше отпреди повече от трийсет години.

Връзката с тези жени се оказа лесна: с всички тях той е продължавал до последния момент да разменя имейли, невинни и приятелски, в които са си споделяли взаимно ежедневните грижи, а понякога и щастливите моменти.

Трите французойки веднага се съгласиха да дойдат на „Ке дез-Орфевр“ — при това едната живееше в Перпинян, другата в Бордо, а третата в Орлеан. Чужденките също нямаха нищо против, само че им трябваше известно време, за да се организират.

Жаслен и Фербер се срещнаха с тях поотделно, за да могат след това да съпоставят впечатленията си; впрочем впечатленията им удивително си схождаха. Всички тези жени продължаваха да изпитват нежни чувства към Уелбек. „Доста често си пишехме имейли…“, заявяваха те и Жаслен премълчаваше, че вече ги е чел. Нито за момент в плановете им не бе влизала нова среща, но при удобен случай не биха имали нищо против. Това е ужасно, мислеше си той, направо е ужасно: жените никога не забравят своите бивши, това беше очевиден факт. Дори Елен си имаше бивши, макар да беше съвсем млада, когато се запозна с нея; какво би станало, ако отново попадне на някого от тях? Едно от неудобствата на полицейските разследвания се състои в това, че в процеса на работата човек неизбежно се натъква на неприятни лични проблеми. Що се отнася до разкриването на убиеца обаче, от всички тези подробности нямаше никаква полза. Въпросните жени бяха познавали Уелбек, бяха го познавали дори отблизо, но Жаслен чувстваше, че няма да научи нищо повече от тях — очакваше го, жените са дискретни по подобни въпроси, дори когато не обичат да си спомнят за минала любовна връзка, тя съхранява за тях своята ценност — във всеки случай отдавна не бяха се срещали с писателя, някои от десетки години, и самата мисъл, че една от тях ще си науми да го убива или че познава човек, способен да извърши подобно нещо, беше напълно нелепа.

Ревнив съпруг или любовник, след като са минали толкова години? Нито за момент не вярваше на подобна версия. Когато стане ясно, че жената е имала бивши и за нещастие това се превърне в повод за ревност, мъжът съзнава в същото време, че няма никаква полза от тяхното убийство — че това дори още повече ще разчовърка раната. Смяташе все пак да възложи на някой от хората си да проучи нещата — без да си дава много зор, когато му остане време. Не вярваше, но в същото време знаеше, че понякога човек се мами. Тъкмо тогава Фербер постави въпроса: „Трябва ли да се занимаваме с чужденките? Ясно е, че това ще струва пари, трябва да изпращаме хора на място, но имаме основание за подобно искане, все пак става въпрос за убийство“, на който той без колебание отвърна, че не трябва, че няма никакъв смисъл. По това време се намираше в своя кабинет и опипваше наслуки, както бе постъпвал десетки пъти през последните две седмици, снимки на местопрестъплението — червени и черни струйки по пода, които се кръстосваха и преплитаха, снимки на присъствалите на погребението на писателя — технически безупречни едри планове на хора с опечалени лица.

— Виждаш ми се угрижен, Жан-Пиер… — отбеляза Фербер.

— Така е, имам чувството, че тъпчем на място и не зная какво трябва да се предприеме. Сядай, Кристиан.

Фербер погледна за момент началника си, който продължаваше да рови машинално из снимките, без да обръща внимание на подробностите, като че бяха карти за игра.

— Какво всъщност искаш да откриеш в тези снимки?

— Нямам представа. Чувствам, че има нещо в тях, но не съм в състояние да кажа какво.

— Защо да не се посъветваме с Лорен?

— Той не е ли в пенсия?

— Донякъде, така и не мога да разбера точно какъв му е статутът; прекарва тук по няколко часа седмично. Във всеки случай на негово място няма назначен човек.

Гийом Лорен беше само главен сержант, но притежаваше необикновена, направо фотографска зрителна памет: достатъчно беше да види някого на снимка във вестника, за да го познае двайсет години по-късно. До въвеждането на компютърната програма „Visio“, позволяваща моментално сравнение с наличната картотека на криминално проявените, непрекъснато прибягваха до неговите услуги; при това дарбата му не се отнасяше единствено до престъпниците, а за всеки, когото при някакви обстоятелства е могъл да види на снимка.

В петък отидоха да се срещнат с него на работното му място. Посрещна ги нисък, набит мъж с посивели коси. Беше сдържан, улегнал и оставяше впечатлението, че е прекарал службата си в канцелария — което впрочем до голяма степен беше вярно: щом откриха необичайните му способности, началниците незабавно го зачислиха към Криминална полиция и го освободиха от всякакви други задължения.

Жаслен му обясни какво очакват от него. Той веднага се хвана за работа и започна да разглежда една по една направените по време на погребението снимки. Едни от тях поглеждаше само набързо, други изследваше внимателно и подробно, отделяйки им почти по една минута, след което ги оставяше встрани. Концентрацията му беше страховита: как ли работеше в този момент мозъкът му? Странно беше да го гледа човек.

След двайсетина минути вдигна една снимка и започна да се клати напред-назад.

— Този съм го виждал… Виждал съм го някъде… — промълви едва чуто той.

Жаслен трепна нервно, но не го прекъсна. Лорен продължи да се поклаща още известно време, което се стори безкрайно на комисаря, и продължаваше да повтаря „Виждал съм го… Виждал съм го…“, като че това беше някаква негова си мантра, след което изведнъж спря и подаде на Жаслен снимката, на която се виждаше мъж на около четирийсет години с нежни черти, светло лице и черни коси със средна дължина.

— Кой е този? — запита Жаслен.

— Жед Мартен. Сигурен съм, че така се казва. Не мога да гарантирам на сто процента къде съм виждал снимката му, но беше, струва ми се, в „Льо Паризиен“ по повод откриването на някаква изложба. Вероятно този човек е свързан по един или друг начин с артистичните среди.

X

Смъртта на Уелбек изненада Жед в момент, когато всеки ден очакваше да получи вест за кончината на баща си. Нарушавайки навиците си, той му се беше обадил по телефона в края на септември с молба да отиде да го види. Баща му вече беше настанен в старчески дом с медицинско обслужване във Безине, разположен в бивш дворец на Наполеон III, далеч по-луксозен и скъп от предишния, нещо като старчески дом категория хайтек. Апартаментите там бяха просторни, със спалня и салон, всеки от пансионерите разполагаше с голям телевизор LCD, с кабелна и сателитна връзка, DVD плейър и високоскоростен интернет. Имаше и парк с малко езеро, в което плуваха патици, по добре очертаните алеи пребягваха сърни. Ако желаеха, пансионерите дори имаха възможност да обработват собствена градинка със зеленчуци или цветя, но малцина се възползваха от това. Наложи се Жед да води същинско сражение, за да накара баща си да се премести там, положи огромни усилия, за да го убеди, че вече няма смисъл да прави дребнави икономии, да го убеди, че самият той вече е богат. Естествено, в заведението приемаха единствено хора, които през активния си живот са принадлежали към най-висшите слоеве на френската буржоазия; „нищожества и сноби“, както се беше изразил по едно време баща му, който продължаваше да се гордее с факта, че произхожда от простолюдието.

Отначало Жед не разбра защо баща му го беше повикал. След кратка разходка из парка — сега той се придвижваше с мъка — двамата се настаниха в стая, която би трябвало да наподобява английски клуб с дървена ламперия и с кожени кресла, където човек можеше да си поръча кафе. Поднесоха им го в кана от посребрен метал заедно със сметана и чинийка сладки. Помещението беше пусто, с изключение на един старец, седнал пред чаша шоколад, който клатеше глава и сякаш беше на път да задреме. Имаше дълга чуплива коса, беше облечен в светъл костюм, с шалче около врата и напомняше актьор, оперетен певец например, достигнал върха на кариерата си на фестивала в Ламаду ле Бен, така че човек би могъл да си го представи по-скоро в заведение от типа „Колелото се върти“, отколкото в пансион като този, равностоен, на който нямаше във Франция дори на Лазурния бряг, така че подобен лукс би трябвало да се търси в Монако или в Швейцария.

Бащата на Жед наблюдава известно време престарелия хубавеляк и едва тогава се обърна към сина си.

— Тоя поне има късмет… — каза накрая той. — Страда от някаква рядка болест — демелевмайоза или нещо подобно. Изобщо не изпитва болки. Намира се в състояние на постоянно изтощение, непрекъснато заспива, дори докато се храни; излезе ли на разходка, само след няколко десетки метра сяда на някоя пейка и моментално заспива. С всеки изминал ден спи малко по-дълго и накрая изобщо няма да се събуди. Има хора, на които им върви до последния момент…

Обърна се към сина си и го погледна право в очите.

— Сметнах, че ще е по-добре да те предупредя, а не ми се искаше да го правя по телефона. Свързах се с една организация в Швейцария. Имам намерение да се подложа на евтаназия.

Отначало Жед не реагира и баща му можа да изложи аргументите си, които се свеждаха до това, че му е писнало да живее.

— Не се ли чувстваш добре тук? — запита най-сетне синът му с разтреперан глас.

Напротив, тук му било приятно, не можел да си представи по-добро място, но се налагало да приеме мисълта, че вече никъде не може да се чувства добре, не можел да се чувства добре в живота като цяло (започваше да се нервира, говорът му ставаше припрян като на холерик, но така или иначе старият певец вече беше задрямал и в стаята цареше покой). Ако искал да продължи нататък, се налагало да сменят изкуствения му анус, а той самият смятал, че цялата тази шега е продължила достатъчно дълго. Освен това изпитвал болки, не можел повече така, страданията му били непоносими.

— Не ти ли дават морфин? — зачуди се Жед.

Ами, напротив, давали му морфин колкото си поиска, естествено, предпочитали пансионерите да мируват, но нима това било живот, човек постоянно да се намира под действието на морфин?

Всъщност Жед си мислеше, че това наистина е живот, на всичко отгоре достоен за завиждане, без грижи, без отговорности, без желания и страхове, близък до живота на растенията, които се отдават на меките ласки на слънцето и вятъра. Боеше се обаче, че баща му едва ли ще сподели подобна гледна точка. Беше бивш директор на фирма, деен човек от онези, които според Жед нерядко имат проблем с наркотиците.

— Освен това теб какво те засяга? — запита го заядливо баща му (Жед си даде сметка, че от известно време е престанал да слуша оплакванията на стареца). Той се поколеба и едва след известни увъртания отговори, че все пак в известен смисъл животът на баща му донякъде го засяга.

— Фактът да си дете на самоубиец сам по себе си е доста неприятен… — добави той.

Тези думи наистина жегнаха баща му, който се сви и отвърна натъртено:

— Това няма нищо общо!

Когато и двамата ти родители са се самоубили, продължи Жед, без да обръща внимание на тази забележка, положението ти в обществото става несигурно, неприятно: положение на човек, в известен смисъл лишен от здрава връзка с живота. Говори дълго, с лекота, на която по-късно сам се удивляваше, понеже неговата собствена любов към живота беше доста колеблива и той обикновено създаваше впечатление на сдържан и печален по природа човек. Ала още от самото начало беше осъзнал, че няма друг начин да успее да окаже някакво влияние върху баща си, освен да призове чувството му за дълг, тъй като през целия му живот единствените ценности, на които бе държал, бяха работата и дългът. „Да унищожиш в свое лице един носител на морала, означава да лишиш света от морал в степента, в която той зависи от теб“ — повтаряше си машинално той, без да вниква истински в смисъла на тази фраза, очарован от пластичната й изисканост, излагайки един след друг доводи от общ характер: разпространението на евтаназията водело до упадък на цивилизацията, най-видните нейни защитници били лицемери и злонамерени по природа, палиативните грижи били израз на морално превъзходство и пр.

Когато към пет часа напусна старческия дом, слънцето вече беше ниско на хоризонта и полегатите му лъчи бяха пълни с великолепни златни отблясъци. Сред искрящата от скрежа трева подскачаха врабци. Облаците, обагрени в пурпурно и алено, разпокъсани в странни форми, се носеха по посока на залеза. Тъкмо тази вечер беше невъзможно да се отрече, че светът притежава известна прелест. Дали подобни неща оказваха някакво влияние на баща му? Той никога не бе проявявал какъвто и да било интерес към природата; на стари години обаче, кой знае? По време на срещата си с Уелбек беше открил, че започва да цени живота на село, към който до този момент се беше отнасял с пълно безразличие. Прегърна непохватно баща си през рамото и го целуна по грапавите бузи — тъкмо в този момент изпита усещането, че е спечелил, но вечерта и особено през следващите дни отново го обзеха съмнения. Безполезно беше да му се обажда по телефона, нито отново да му ходи на свиждане — твърде вероятно беше да постигне обратния резултат, като пробуди упорството му. Представяше си го на върха на някакъв хребет как се колебае в коя посока да поеме. Това беше последното важно решение, което предстоеше да вземе през живота си, и Жед се боеше, че за пореден път, също както бе постъпвал навремето, когато пред него изникнеше проблем с реализацията на някой проект, ще избере радикалното решение.

През следващите дни тревогата му още повече се засили; сега вече очакваше всеки момент да му се обади директорката на дома с думите: „Тази сутрин в десет часа баща ви замина за Цюрих. Оставил е писмо за вас“. Ето защо, когато женски глас му съобщи по телефона за смъртта на Уелбек, отначало той не разбра за какво става въпрос, помисли, че е някаква грешка. (Мерилин не се представи и той не можа да я познае по гласа. Тя самата не знаела нищо повече от онова, което пишело във вестниците, но все пак решила да му се обади, защото се сетила — впрочем съвсем на място — че той изобщо не чете вестници). Дори след като тя затвори, известно време не го напусна чувството, че това е грешка, защото за него връзката с Уелбек едва започваше и той бе живял с мисълта, че им предстоят още срещи, още много срещи, че може би ще станат приятели, доколкото подобно понятие беше уместно за хора като тях. Вярно, че не бяха се виждали, откакто му беше занесъл картината в началото на януари, а идваше краят на ноември. Вярно беше също така, че никога не му се беше обаждал пръв и не беше поемал инициативата за среща, но все пак беше с двайсет години по-възрастен от него, а за Жед привилегията на годините, единствената печална привилегия на годините беше правото да те оставят на мира, и по време на предишните им срещи беше останал с впечатлението, че Уелбек желае преди всичко да го оставят на мира, но въпреки това се бе надявал той да му се обади, защото след последната им среща чувстваше, че има още много неща, които да сподели с него и да чуе отговора му. Така или иначе от началото на годината не беше правил почти нищо: извадил беше отново фотоапарата, без при това да прибира четките и платната, с една дума, намираше се в състояние на съвършена несигурност. Дори не бе сменил жилището си, което не беше кой знае колко трудно.

В деня на погребението поради умора така и не разбра кой знае какво от службата. В нея ставаше въпрос за болката, но също така за надеждата и за възкресението, така или иначе посланието се оказа доста неясно. Ала в гробището „Монпарнас“ по геометрически очертаните под прав ъгъл алеи осъзна нещата с пълна яснота: връзката с Уелбек беше приключила поради непреодолими обстоятелства. У хората около него, събрали се по същия повод, които до един му бяха напълно непознати, той откриваше същата увереност. По-късно, докато размишляваше над този момент, внезапно осъзна, че баща му неизбежно ще осъществи леталното си намерение; че рано или късно директорката ще му се обади и че нещата ще завършат по този начин, без заключение и без обяснение, че последната дума така и няма да бъде произнесена, че накрая ще остане единствено съжалението и умората.

Предстоеше му обаче съвсем различно преживяване и няколко дни по-късно му телефонира някакъв човек на име Фербер. Гласът му беше мек и приятен и нямаше нищо общо с представата за глас на полицай. Съобщи му, че не самият той, а неговият началник, комисар Жаслен, го очаква на „Ке дез-Орфевр“.

XI

Когато пристигна, му обясниха, че в момента комисар Жаслен е „на съвещание“. Той зачака търпеливо в малка приемна със зелени пластмасови столове, прелиствайки стар брой на „Форс дьо Полис“, докато не се сети да надзърне през прозореца: гледката към „Пон Ньоф“ и кея „Конти“, а по-нататък към „Пон дез-Ар“ беше великолепна. На светлината на зимния ден Сена изглеждаше застинала, а водата беше матовосива. Донякъде против волята си трябваше да признае, че куполът на Института се очертаваше с несъмнено изящество. Естествено, заоблената форма на една сграда по никакъв начин не беше оправдана: от рационална гледна точка това си беше чисто и просто загуба на пространство. За пръв път в живота си Жед стигна до мисълта, че може би модерността не е нищо повече от заблуда. Впрочем въпросът беше чисто реторичен: в Западна Европа модерността отдавна беше приключила.

Внезапното влизане на Жаслен го откъсна от мислите му. Комисарят изглеждаше напрегнат и дори нервен. Всъщност сутринта му беше донесла ново разочарование: съпоставката между начина на действие на извършителя и обичайния маниер на регистрираните серийни убийци не беше довела до никакъв резултат. Никъде в Европа, Съединените щати и Япония нямаше данни за убиец, който нарязва своята жертва на парчета, които след това подрежда в помещението; случаят беше абсолютно безпрецедентен. „Веднъж и Франция да бъде първа в нещо…“ — бе подчертал Лартиг в жалък опит да поразведри атмосферата.

— Съжалявам, но кабинетът ми в момента е зает — каза Жаслен. — Защо да не ви предложа едно кафе? Не е лошо, наскоро инсталираха нов автомат.

След две минути той се върна с две малки пластмасови чаши кафе, което наистина се оказа превъзходно. Човек не може да си представи нормалната полицейска работа без сносен автомат за кафе, призна той пред Жед, след което го помоли да разкаже за отношенията си с жертвата. Жед описа връзката им от самото начало: проектът за изложба, текстът на каталога, направеният от него портрет на писателя… Видя как изражението на неговия събеседник става все по-мрачно и как той постепенно се отпуска на пластмасовия стол.

— Ясно… С една дума, не сте били особено близък с него… — заключи комисарят.

Не, не би могло да се каже, съгласи се Жед, като добави все пак, че няма впечатление Уелбек въобще да е имал приятели, които биха могли да бъдат определени като близки, поне що се отнася до последния период от живота му.

— Зная, зная… — потвърди разочаровано Жаслен. — Нямам представа защо, но хранех някаква надежда… Струва ми се, че напразно ви отнех времето. Нищо, нека отидем все пак до моя кабинет и да снемем показанията ви писмено.

Бюрото беше отрупано със снимки на местопрестъплението, които той може би за петдесети път напразно беше изучавал цяла сутрин. Жед се приближи любопитно и взе да разгледа една снимка. Жаслен потисна учудването си.

— Прощавайте… — каза смутено Жед. — Предполагам, че нямам право да ги виждам.

— Така е, по принцип представляват следствена тайна. Но нямам нищо против, хвърлете им едно око, може и да се сетите нещо…

Жед внимателно разгледа няколко едри плана, които удивително си приличаха: струйки кръв, парчета плът, пъзел без определена форма.

— Чудна работа — каза накрая той. — Все едно работа на Полък, само че почти монохромна. Впрочем Полък е работил и по този начин, но рядко.

— Кой е този Полък? Простете ми за невежеството.

— Джаксън Полък е американски художник от следвоенния период. Абстрактен експресионист, дори един от основателите на това течение. Бил е силно повлиян от шаманизма. Починал е през 1956 година.

Жаслен го погледна внимателно с внезапно пробудил се интерес.

— А тези снимки какви са? — запита Жед. — Искам да кажа какво всъщност има на тях?

Реакцията на Жед завари Жаслен неподготвен. Той едва успя да приближи креслото, където художникът се строполи, разтърсван от спазми.

— Не мърдайте… Трябва да пийнете нещо — каза му той, втурна се в помещението на екипа и бързо донесе оттам бутилка „Лагавулин“ и чаша. Хрумна му, че човек трудно може да си представи полицейската работа и без известен запас от качествен алкохол, но този път не сподели гласно мисълта си. Жед изпи на големи глътки чашата до дъно и треперенето му постепенно започна да изчезва. Жаслен трябваше да изчака, едва потискайки възбудата си.

— Ужасно е, зная… — обади се накрая той. — Това е едно от най-отвратителните престъпления, с които сме се сблъсквали. — После предпазливо добави: — Значи смятате… Смятате, че убиецът е бил повлиян от Джаксън Полък?

Жед мълча известно време, клатейки недоверчиво глава, преди да отговори:

— Нямам представа… Вярно е, че напомня на него. В края на XX век мнозина художници са използвали тялото си, а някои представители на боди арт наистина представят себе си като приемници на Полък. Но с чуждо тяло… Тази граница беше премината единствено от виенските акционисти през шейсетте години на миналия век, но явлението си остана ограничено във времето и в наши дни няма каквото и да било влияние.

— Зная, че може да ви се стори нелепо… — настоя Жаслен. — Но положението е такова, че… Давате си сметка, че не бива да споделям това с вас, но разследването тъпче на място; вече два месеца, откакто открихме трупа, а все още сме на изходно положение.

— Къде се е случило?

— В неговата къща в Лоаре.

— А, да, можех да се сетя по мокета.

— Значи сте го посещавали? В Лоаре?

Сега вече Жаслен не можа да прикрие възбудата си. Пред него беше първият човек, който познава жилището на Уелбек. Дори издателката на писателя не беше ходила там: винаги се бяха срещали в Париж.

— Да, веднъж — отвърна спокойно Жед. — Отидох да му занеса портрета, който му бях направил.

Жаслен излезе от кабинета си и повика Фербер. В коридора му описа накратко какво беше научил току-що.

— Интересно — отвърна замислено Фербер. — Интересно наистина. Това е повече от всичко, което сме постигнали до този момент. Поне така ми се струва.

— Как смяташ да продължим нататък? — запита го Жаслен.

Свикаха импровизирано съвещание в неговия кабинет; присъстваха Орели, Лартиг, Мишел Кури. Месие отсъстваше, беше зает с разследване, което живо го интересуваше — някакъв младеж психотик, от така наречените „отаку“, по всяка вероятност беше възприел маниера на извършените от него убийства от интернет (хората започват да се дистанцират от случая, явно свикват с мисълта за евентуален неуспех, помисли си печално Жаслен). Доста време валяха едно след друго най-различни предложения — никой от групата не познаваше дори отчасти артистичните среди — но решаващата идея беше дадена от Фербер:

— Смятам, че бихме могли да отидем отново с него в Лоаре. На местопрестъплението. Може би ще открие нещо, което ни е убягнало.

Жаслен погледна часовника си: беше два и половина, времето за обяд отдавна беше минало, но най-важното беше, че в кабинета му свидетелят чакаше вече трети час.

Когато влезе, Жед хвърли към него разсеян поглед. Изглежда изобщо не беше скучал: седнал зад бюрото, той внимателно разглеждаше снимките.

— Знаете ли… — обади се накрая той. — Това е една доста посредствена имитация на Полък. Формите и цветовете са налице, но като цяло елементите са разположени механично, липсва сила, липсва жизнен порив.

Жаслен се поколеба, не биваше да го стряска.

— Това все пак е моето бюро… — напомни накрая той, след като не се сети какво друго да каже.

— О, прощавайте! — Жед скочи и се отдръпна, но не личеше да е кой знае колко смутен.

Жаслен му изложи предложението.

— Няма никакъв проблем — отвърна незабавно Жед.

Уговориха се да пътуват на следващия ден с личната кола на Жаслен. Докато уточняваха подробностите, двамата установиха, че живеят само на няколкостотин метра един от друг.

— Странна личност… — помисли Жаслен, когато Жед си замина, и както често му се беше случвало преди, се сети за всички онези хора, които обитават един и същи град без особена причина, без да имат общи интереси или грижи, следващи несъизмерими и напълно несъвпадащи траектории, чиито пътища се пресичаха понякога (все по-рядко) заради секс или (все по-често) заради престъпление. За пръв път обаче тази мисъл, която не го бе напуснала от първите му стъпки като полицай и открай време будеше у него желание да изследва, да научи нещо повече, да стигне до самото дъно на човешките отношения, за пръв път тази мисъл предизвика у него единствено чувство на смътна умора.

XII

Макар изобщо да не познаваше живота, Жед все пак се учуди, когато видя Жаслен да пристига зад волана на „Мерцедес“ А класа. Тази кола е идеална за двойка без деца, която обитава града или крайградската зона, но не пропуска възможността от време на време да си позволи отдих в някой малък, прелестен извънградски хотел; подходяща е, освен това за млади семейства с консервативни възгледи и в такива случаи се явява първата им кола от тази марка. Моделът е пръв по рода си за фирмата със звездата и е леко атипичен; „Мерцедес“ седан С класа и „Мерцедес“ седан Е класа са по-традиционни. Общо взето, „Мерцедес“ е кола за хора, които не се интересуват особено от коли, които предпочитат сигурността и удобството пред усещанията на кормуването, а също така за хора, които, естествено, притежават достатъчно големи финансови възможности. От петдесет години насам — въпреки впечатляващия търговски натиск на „Тойота“ и войнственото присъствие на „Ауди“ — буржоазията по света като цяло остава вярна на „Мерцедес“.

Движението по Южната магистрала беше рехаво и двамата пазеха мълчание. След половин час Жаслен реши, че е време да бъдат разтопени ледовете, свидетелят трябваше да бъде предразположен, самият той често повтаряше тази истина по време на своите лекции в Сен Сир о Мон д’Ор. Жед изглеждаше напълно отнесен, потънал в мисли — освен ако чисто и просто не беше на път да задреме. Този човек го интригуваше и донякъде му внушаваше уважение. Трябваше да признае пред себе си, че като полицай се беше срещал единствено с елементарни и зли хора, неспособни на каквато и да било нова мисъл и въобще на каквато и да било мисъл, с изродени твари, които за доброто на хората, а и за тяхно собствено добро би трябвало да бъдат унищожавани веднага след залавянето им, поне самият той споделяше — все по-често — това мнение. Така или иначе проблемът не беше негов, а на съдиите. Работата му се състоеше в това да тръгне по дирите на дивеча, след което да го донесе и положи в нозете на съдиите, а в по-общ смисъл в нозете на френския народ (те действаха от негово име, поне такъв беше общоприетият израз). Що се отнася до лова, положеният в нозете на ловеца дивеч най-често е мъртъв — животът му е приключил по време на залавянето, изстрелян от подходяща позиция куршум е сложил край на жизнените му функции, а понякога зъбите на кучетата са довършили работата. Що се отнася до полицейското разследване, виновният бива положен в нозете на съдиите в общи линии жив — което осигурява добра позиция на Франция в проучванията относно правата на човека, редовно публикувани от Амнести интернешънъл. Съдията — подчинен на френския народ, чийто представител се явява и чиято воля трябва да следва пряко при тежки престъпления, предполагащи участието на съдебни заседатели, а такива бяха почти всички случаи, с които се занимаваше Жаслен, — е този, който след това решава съдбата му. По силата на редица международни конвенции той няма право (дори ако френският народ поиска това) да го наказва със смърт.

Когато минаха пункта за пътна такса при Сент Арну Ан Ивлин, той предложи на Жед да спрат за по едно кафе. Отбивката на магистралата остави у Жаслен смесено впечатление. В някои отношения ясно напомняше околностите на Париж: имаше голям избор от списания и национални ежедневници — той щеше да се съкращава пропорционално на отдалечаването от столицата, — а основните сувенири, предлагани на пътниците, бяха Айфелови кули и църкви „Сакре Кьор“ под най-различна форма. От друга страна, трудно би могло да се каже, че се намират в предградие: бариерата на пункта за пътна такса символично бележеше края на предградията и началото на областите; впрочем първите регионални продукти (мед от Гатине, заешки пръжки) вече бяха налице. С други думи, тази отбивка отказваше да заеме позиция, а това не се харесваше на Жаслен. Все пак той взе към кафето едно брауни с шоколад, след което двамата избраха място измежду стотината свободни маси.

Нужно беше някакво въведение към темата; Жаслен се прокашля няколко пъти.

— Знаете ли… — реши се накрая той, — признателен съм ви, че се съгласихте да дойдете с мен. Изобщо не бяхте длъжен.

— Смятам за напълно нормално да помогна на полицията — отвърна съвсем сериозно Жед.

— Добре, в такъв случай… — Жаслен се усмихна, което накара неговия събеседник да стори същото. — Радвам се, естествено, но не всички наши съграждани разсъждават като вас…

— Вярвам в съществуването на злото — продължи все така сериозно Жед. — Вярвам във вината и в наказанието.

Жаслен остана с отворена уста; изобщо не беше предполагал, че разговорът ще поеме подобна насока.

— Може би вярвате в назидателния характер на наказанията? — подсказа му насърчително той.

Възрастната сервитьорка, която бършеше пода между масите, се приближаваше до тях и им хвърляше от време на време подозрителни погледи. Изглеждаше не само изморена и отчаяна, но освен това пълна със злоба към целия свят, изстискваше парцала в кофата така, сякаш за нея светът се свеждаше именно до това; съмнителна повърхност, покрита с най-различни нечистотии.

— Не съм сигурен — отвърна след известна пауза Жед. — Всъщност никога не съм си задавал въпроса. Според мен наказанията са справедливи, защото са нормални и необходими, защото е нормално виновният да понесе наказание и така равновесието да бъде възстановено, защото злото трябва да бъде наказвано. Защо? Вие самият не вярвате ли? — продължи той малко по-настъпателно, може би подразнен от мълчанието на своя събеседник. — Та нали това ви е професията?…

Жаслен успя да се овладее и да отговори, че това не е вярно, че това е работа на съдията, подпомаган от съдебните заседатели. От съдебен заседател като този тук милост не може да се очаква, помисли си той. После обърна внимание върху разделението на властите, залегнало в конституцията. Жед побърза да кимне в знак, че е разбрал, но всичко това за него явно бяха подробности. Без конкретна причина Жаслен реши да подхване темата за смъртното наказание, просто за удоволствието от разговора, но после се отказа; трудно му беше да разбере що за човек има пред себе си. Между двамата отново се възцари мълчание.

— Съгласих се да дойда с вас и по други, лични причини — продължи Жед. — Искам убиецът на Уелбек да бъде открит и да получи наказанието, което му се полага. За мен това е много важно.

— Все пак не сте били толкова близки…

Жед простена сякаш от болка и Жаслен разбра, че без да иска е попаднал на чувствителното място. На няколко метра от тях мина много дебел мъж с чиния пържени картофи в ръка. Приличаше на технико-търговски представител и изглежда беше на края на силите си. Преди да седне, притисна с ръка гърдите си и остана така известно време, сякаш очакваше всеки момент да получи сърдечна криза.

— Светът е посредствен — обади се накрая Жед. — А извършилият това убийство го е направил още по-посредствен.

XIII

Когато пристигнаха в Суп (така се казваше селото, където писателят бе прекарал последните дни от живота си), двамата почти едновременно си помислиха, че тук нищо не се е променило. Впрочем нямаше никаква причина за промяна: селото беше все така застинало в своето предназначено за туристите съвършенство и щеше да си остане такова през следващите столетия, прибавяйки дискретно нови елементи към наличните удобства, като например интернет клубове и паркинги; ала това беше вярно само, при условие че продължи да бъде обитавано от разумни същества, които да го закрилят от действието на природните стихии и разрушителната лакомия на растенията.

Освен това селото беше все така пусто, с мирна и някак структурна пустота; Жед си каза, че именно така би изглеждал светът след избухването на междугалактическа неутронна бомба. Извънземните щяха да поемат по спокойните и добре поддържани улици на селището, за да се насладят на отмерената му красота. И ако това са извънземни, които притежават дори зачатъци на естетическо чувство, те непременно ще осъзнаят нуждата от поддръжка и ще предприемат съответните възстановителни работи; подобна хипотеза носеше облекчение със своята правдоподобност.

Жаслен плавно спря колата пред къщата. Жед слезе и внезапно пронизалият го студ му напомни неговото първо посещение, кучето, което скачаше насреща му, после си представи отрязаната кучешка глава, както и отрязаната глава на господаря му, осъзна чудовищния характер на престъплението и за момент съжали, че се е съгласил да дойде, но сетне се посъвзе, у него отново се пробуди желанието да бъде полезен, цял живот се беше стремил да бъде полезен, а откакто стана богат, този стремеж бе станал още по-силен. Сега наистина му се отдаваше случай да бъде полезен, да допринесе за залавянето и обезвреждането на един убиец, би могъл също така да помогне на този стар, изгубил илюзиите си полицай, който стоеше мрачен и тревожен до него, докато самият той, застинал неподвижно под светлината на зимния ден, се опитва да регулира дишането си.

На влизане във всекидневната Жаслен си помисли какво старание бяха вложили колегите му, за да почистят местопрестъплението, представи си ги как събират едно по едно пръснатите парчета плът. По мокета нямаше дори следи от кръв, само тук-там по-светли и поизтъркани участъци. Инак къщата си беше останала съвсем същата, помнеше точно разположението на мебелите. Седна на един диван, избягвайки да гледа към Жед. Трябваше да остави на спокойствие свидетеля, да насърчи неговата спонтанност, да не пречи на емоциите му, на онова, което интуицията би могла да му подскаже, да бъде изцяло на негово разположение, за да може по-късно да разчита на същото от негова страна.

Жед наистина се беше отправил към спалнята с намерение да огледа цялата къща и Жаслен съжали, че не взе със себе си Фербер, който притежаваше усет, беше полицай с усет и несъмнено знаеше как да подходи към един художник, докато самият той беше обикновен застаряващ полицай, страстно привързан към жена си, която също старееше, както и към своето малко, импотентно куче.

Жед продължаваше да снове из стаите, като от време на време се връщаше във всекидневната, дълго разглеждаше книгите в библиотеката, чието съдържание го удивляваше и впечатляваше дори повече от първия път. Най-сетне спря пред Жаслен, който се сепна и стана припряно.

При това в държанието на Жед нямаше нищо обезпокоително; просто стоеше прав, със скръстени зад гърба ръце, като ученик, който се готви да разкаже урока.

— Липсва моята картина — каза накрая той.

— Вашата картина ли? Каква картина? — трескаво запита Жаслен и същевременно осъзна, че всъщност би трябвало да знае, по принцип би трябвало да знае за какво става въпрос, но че в този момент не се намира във форма. Усещаше, че го тресе, може би грип или нещо по-сериозно.

— Портретът, който му бях нарисувал. А после му го подарих. Вече го няма тук.

На Жаслен беше необходимо известно време, за да асимилира чутото, мозъкът му работеше на бавен ход и той се чувстваше все по-зле, беше смъртно уморен, този случай го изтощаваше до крайна степен и трябваше да мине невероятно много време, преди да зададе единствения въпрос, който сега беше от значение:

— Тази картина скъпа ли беше?

— Да, доста скъпа — отвърна Жед.

— Колко?

Жед се замисли за няколко секунди, преди да отговори:

— В този момент котировката ми леко се покачва, не много бързо. Според мен деветстотин хиляди евро.

— Какво?… Колко казахте?… — почти изкрещя той.

— Деветстотин хиляди евро.

Жаслен се тръшна на дивана и остана неподвижен, съсипан, като от време на време промърморваше нещо неразбираемо.

— Помогнах ли ви? — запита колебливо Жед.

— Случаят е решен — в гласа му се четеше отчаяние и чудовищна печал. — Имало е убийства за петдесет хиляди, за десет хиляди, понякога дори за хиляда евро. А за деветстотин хиляди…

Малко след това двамата потеглиха обратно за Париж. Жаслен запита Жед дали може да кара, защото не се чувствал добре. Спряха на същата отбивка, както на отиване. Без видима причина няколко маси бяха оградени с червено-бяла лента — може би технико-търговският представител от предния път в крайна сметка беше станал жертва на сърдечна криза. Жед отново поръча кафе; Жаслен имаше желание да пийне някакъв алкохол, но такъв не сервираха. Накрая успя да открие бутилка червено вино на щанда за местни произведения в магазина на бензиностанцията; нямаха обаче тирбушон. Той се отправи към тоалетната и се затвори в една от кабинките; с рязък удар по ръба на тоалетната чиния прекърши гърлото на бутилката, след което се завърна в кафенето със счупената бутилка в ръка; по ризата му личаха капки вино. Всичко това отне време, през което Жед бе станал и сега гледаше разсеяно витрината със салатите; накрая си избра мешана салата със сирене чедър и пуешко, а за пиене взе един спрайт. Жаслен вече си беше налял първата чаша, която изпи на един дъх; после, поободрен, отпи по-бавно от втората.

— Като ви гледам, огладнявам… — призна той. После отиде и си взе сандвич с морски дарове по провансалски, наля си трета чаша вино.

В същия момент тълпа испански хлапета изскочи от някакъв автобус и шумно нахлу в заведението; момичетата бяха свръхвъзбудени и надаваха крясъци, явно нивото на хормоните им беше изключително високо. Вероятно бяха на ученическа екскурзия и им предстоеше посещение на Лувъра, на Бобур и на други такива места. Жаслен потрепера при мисълта, че би могъл да бъде баща на едно от тези деца в предюношеска възраст.

— Казахте, че случаят бил решен — отбеляза Жед. — Само че не сте открили убиеца…

Наложи се да му обяснява, че кражбата на произведения на изкуството е особен вид престъпление, с което се занимава специален орган, Службата за борба срещу трафика на културни ценности. Случаят, естествено, остава при тях, защото все пак е извършено убийство, но от този момент нататък на тази Служба може да се разчита за постигането на съществен напредък. Малко хора знаят къде могат да бъдат открити творби на изкуството, когато те принадлежат към частни колекции, а още по-малко са тези, които разполагат със средства за придобиване на картина за един милион евро; става въпрос може би за не повече от десет хиляди души по целия свят.

— Можете, предполагам, да направите подробно описание на картината.

— Разбира се; ще ви предоставя толкова снимки, колкото са ви необходими.

Жаслен обясни, че неговата картина незабавно ще бъде регистрирана в TREIMA, картотеката за откраднати произведения на изкуството, справката, в която е задължителна при всяка продажба, надвишаваща сумата от петдесет хиляди евро; неспазването на това изискване води до сурови санкции, така че пласирането на откраднати произведения на изкуството става все по-трудно. Впрочем, добави той, прикриването на самата кражба зад ритуално убийство било доста хитра идея и без намесата на Жед все още щели да тъпчат на място. Сега обаче положението било съвсем различно. Рано или късно картината щяла да се появи на пазара, след което лесно ще стигнат до извършителя.

— Въпреки това не изглеждате много доволен… — отбеляза Жед.

— Прав сте — съгласи се Жаслен, докато допиваше бутилката. От самото начало стана ясно, че е налице жестоко, но оригинално убийство. Би могло да се предположи, че имат работа с престъпление от страст, с лудост на религиозна тема или нещо подобно. Доста неприятно беше в края на краищата човек да се натъкне на най-разпространения, най-баналния мотив за престъпление — парите. От близо трийсет години работеше в полицията и за толкова време колко пъти бе попадал на престъпление, чийто мотив не бяха парите? Такива случаи можеха да бъдат преброени на пръстите на едната ръка. В известен смисъл подобен факт беше успокоителен, защото доказваше, че злото се среща рядко в човешката природа. Ала неизвестно защо тази вечер същият този факт му се струваше особено печален.

XIV

В крайна сметка котлето на отоплението надживя Уелбек, помисли си Жед, когато се прибра у дома и погледна уреда, който го посрещна с лукаво ръмжене, като някое извратено животно.

Няколко дни по-късно стана ясно, че то е надживяло и баща му. Беше 17 декември и до Коледа оставаше една седмица, а все още нямаше вести от стареца, затова реши да телефонира на директорката на пансиона. От нея научи, че баща му е заминал за Цюрих преди седмица, без да уточни кога ще се завърне. В гласа й не личеше никаква особена тревога и Жед изведнъж си даде сметка, че Цюрих беше не само място, където се намира центърът за евтаназия на старци, но и град, в който избират да живеят мнозина заможни и дори много богати хора, сред най-богатите в света. Вероятно немалко от нейните пансионери имаха роднини в Цюрих и затова пътуването на един от тях до този град за нея беше напълно в реда на нещата. Обезсърчен, той затвори телефона и запази билет за полета на „Суис Еърлайнс“ за следващия ден.

Докато чакаше своя полет в грамадната, зловеща и сама по себе си доста летална зала за заминаващи пътници на летище „Роаси 2“, изведнъж се запита какво всъщност смята да прави в Цюрих. Баща му очевидно беше мъртъв от няколко дни, а прахът му вече плуваше по водите на Цюрихското езеро. От справката в интернет научи, че срещу „Дигнитас“ (така се наричаше сдружението за евтаназия) е повдигнато оплакване от местна екологична организация. То нямаше нищо общо с предмета на дейност на сдружението, в това отношение еколозите приемаха безрезервно съществуването на „Дигнитас“ и заявяваха дори, че са напълно солидарни с неговата борба; според тях обаче количеството пепел и човешки кости, изхвърляни в езерото, било прекалено голямо и по тяхно мнение благоприятствало развитието на някаква наскоро появила се в Европа порода бразилски шаран в ущърб на алпийския голей и въобще на местните риби.

Жед би могъл да избере някой от разкошните хотели по бреговете на езерото като „Видер“ или „Бор о Лак“, но почувства, че трудно би понесъл прекомерния лукс. Ето защо отседна в най-близкия до летището хотел, просторен и функционален, разположен на територията на община Глатбруг. Впрочем той също беше доста скъп и изглежда предлагаше всички удобства; ала имаше ли въобще в Швейцария евтини хотели? И хотели, които не предлагат всички удобства?

Пристигна към двайсет и два часа и студът беше смразяващ, но стаята се оказа топла и уютна въпреки печалната фасада на хотела. Преди малко бяха затворили ресторанта и той започна да изучава менюто на румсървиса, но изведнъж установи, че не е гладен; чувстваше, че тази вечер няма да бъде в състояние да приеме каквото и да било. По едно време реши да изгледа някой порнофилм, но заспа, преди да успее да разучи функциите на пей пер вю.

Когато се събуди на другата сутрин, околностите бяха потънали в бяла мъгла. От рецепцията научи, че полетите са спрени и летището е парализирано. Отиде да закуси в бюфета, но успя да изпие само едно кафе и хапна половин млечно хлебче. След като изучава известно време плана на града — доста сложен, а и седалището на сдружението се намираше в отдалечено предградие на Цюрих, накрая размисли и реши да вземе такси. Оказа се, че шофьорът на таксито добре познава улица „Ифангщрасе“; Жед беше забравил да запише номера, но той го успокои, че самата улица е доста къса. Намирала се недалеч от гара „Шверценбах“ и освен това минавала покрай железопътната линия. Жед се смути при мисълта, че водачът гледа на него като на кандидат-самоубиец. Ала мъжът, който беше около петдесетгодишен и говореше английски със страховит швейцарско-немски акцент, от време на време му хвърляше от огледалото за обратно виждане дяволити и заговорнически погледи, които трудно се връзваха с идеята за достойна смърт. Разбра смисъла им, когато таксито спря в началото на „Ифангщрасе“ пред грамадно здание в неовавилонски стил, чийто вход беше украсен с кичозни еротични фрески, а отпред беше застлан протрит червен килим с палми в саксии от двете страни. Очевидно това си беше бардак. Жед изпита огромно облекчение при мисълта, че го свързват с бардак, а не с клиника за евтаназия; плати и даде щедър бакшиш, след което изчака шофьорът да обърне и едва тогава пое по улицата. Сдружението „Дигнитас“ претендираше, че във върхови моменти може да задоволи желанието на сто клиенти дневно. Жед никак не беше сигурен, че „Бабилон ФКК Релакс-Оейз“ може да се похвали с подобна посещаемост, макар работното време на бардака да беше по-дълго („Дигнитас“ имаше работно време на обикновена обществена служба с нощно дежурство до 21 часа в сряда) и да бяха вложени немалко средства за украсата, която, макар и със съмнителен вкус, беше в замяна на това обилна. За разлика от него — Жед се убеди в това, когато пристигна до търсения адрес само на двайсет метра по-нататък — „Дигнитас“ се намираше в бяла бетонна сграда с безупречна баналност, близка до стила на Льо Корбюзие, построена чрез пълзящ кофраж с гола фасада, с една дума, това беше сграда, която по нищо не се отличаваше от безброй подобни на нея бели бетонни сгради, характерни за жилищните крайградски квартали по целия свят. Единствената разлика беше в качеството на бетона, в това човек можеше да бъде напълно сигурен: швейцарският бетон е несравнимо по-добър от полския, индонезийския или малгашкия. По фасадата не се виждаха никакви неравности, никакви пукнатини, при това най-малко двайсет години след изграждането. Сигурен беше, че баща му е обърнал внимание на тази подробност, макар и само няколко часа преди своята смърт.

В момента, когато се канеше да позвъни, двама мъже в памучни якета и панталони излязоха, носейки ковчег от светло дърво — олекотен и евтин модел, всъщност може би дори от шперплат, който натовариха в спрения пред сградата пикап „Пежо Партнер“. Без да обърнат внимание на Жед, двамата веднага се върнаха обратно, оставяйки вратите на пикапа отворени, и донесоха минута по-късно още един ковчег, подобен на първия, който на свой ред беше положен в товарното отделение. За по-лесно бяха блокирали механизма за затваряне на вратата. Предположението на Жед се потвърждаваше: в „Бабилон ФКК Релакс-Оейз“ едва ли цареше подобно оживление. Търговската стойност на страданието и на смъртта е надвишила тази на удоволствието и на секса, помисли си той, вероятно именно поради тази причина преди няколко години Деймиън Хърст беше изместил от първото място Джеф Куунс в световната търговия с предмети на изкуството. Вярно беше, че се бе провалил в опита да нарисува картината, пресъздаваща това събитие, дори не бе успял да я довърши, но потенциално тя продължаваше да съществува и друг би могъл да я нарисува — за това без съмнение трябваше да се намери по-добър художник. Според него обаче едва ли картина би могла да изрази ясно разликата в икономическата динамика между тези две предприятия, при това разположени само на няколко десетки метра едно от друго, на един и същ тротоар по тази съвсем обикновена и по-скоро печална улица, разположена покрай железопътна линия в предградията на Цюрих.

Междувременно във фургона беше натоварен трети ковчег. Жед не дочака четвъртия и влезе в сградата, изкачи няколко стъпала и стигна до площадка, на която имаше три врати. Той отвори разположената отдясно, на която имаше табелка с надпис Wartesaal, и се озова в чакалня с боядисани в кремаво стени и невзрачна пластмасова мебелировка, която всъщност напомняше помещението на „Ке дез-Орфевр“, където бе трябвало да чака, с изключение на това, че тук липсваше неповторимата гледка към „Пон дез-Ар“, а от прозорците се виждаше безименно жилищно предградие. От окачените по стените високоговорители се носеше печална музика за настроение, но на която би могло да бъде дадено определението достойна — вероятно композиторът беше Барбър.

Петимата, които чакаха вътре, очевидно бяха кандидат-самоубийци, но за тях трудно би могло да се каже нещо повече. Дори възрастта им беше трудно определима, би могла да бъде както петдесет, така и седемдесет години — тоест не много стари, така че с идването си баща му вероятно се бе превърнал в доайен на випуска. Единият от мъжете, с мустаци и червендалесто лице, явно беше англичанин, докато националността на останалите не беше толкова очевидна. Друг от мъжете, мършав, по-скоро средиземноморски тип, с жълтеникав тен и ужасно хлътнали бузи — впрочем единственият, който имаше вид на тежко болен — се беше зачел с увлечение в книжка с приключенията на Спиру, издание на испански език (едва повдигна глава при влизането на Жед, след което отново потъна в четене); вероятно беше дошъл от някоя южноамериканска страна.

Жед най-напред се поколеба, след което се обърна към една жена на шейсетина години, която напомняше на типична домакиня от Алгау и създаваше усещането, че притежава необикновени познания в областта на плетивото. От нея научи, че действително има приемна, но че към нея води вратата отляво на площадката.

Жед отвори вратата отляво, на която нямаше никаква табелка. Едно момиче, което явно служеше само за декорация (помисли си, че в „Бабилон ФКК Релакс-Оейз“ със сигурност разполагат и с по-добри екземпляри), седеше зад бюро и старателно попълваше кръстословица. Жед изложи пред нея молбата си, която очевидно я шокира: роднини не идвали след смъртта, обясни тя. Понякога преди, но никога след. После още няколко пъти повтори „Sometimes before… Never after…“, предъвквайки с мъка думите. Тази малоумница започваше да го нервира, той повиши глас и още веднъж обясни, че не е могъл да дойде по-рано, но на всяка цена иска да се срещне с някого от дирекцията и има право да прегледа медицинския картон на баща си. Изглежда думата право й направи впечатление: с очевидна неохота тя вдигна слушалката на телефона. Няколко минути по-късно в стаята влезе някаква жена на около четирийсет години, облечена в светъл костюм. Вече била прегледала документите: баща му действително бил пристигнал на десети декември и по думите й операцията преминала „съвсем нормално“.

Жед си помисли, че би трябвало да дойде в неделя вечерта, на девети. Къде ли бе прекарал баща му последната нощ? Дали беше отседнал в „Бор о Лак“? Надяваше се това да е така, но никак не му се вярваше. Във всеки случай беше сигурен в едно: баща му беше уредил сметката, преди да напусне, не беше оставил след себе си неуредени сметки.

Продължи да настоява и го удари на молба. Отсъствал по времето, когато това се случило, и сега искал да научи нещо повече, да се запознае с подробностите около последните моменти от живота на своя баща. Жената, очевидно подразнена, накрая отстъпи и го покани да я придружи. Той я последва по мрачен коридор, задръстен с метални шкафове за документи, след което влязоха в светъл кабинет с изглед към обществен парк.

— Ето медицинския картон на баща ви — подаде му тя една тъничка папка.

Понятието „медицински картон“ беше твърде преувеличено: вътре имаше само един лист, изписан от двете страни на швейцарски немски.

— Нищо не разбирам… Ще ми трябва превод.

— Какво всъщност желаете? — спокойствието на жената се изпаряваше с всяка изминала минута. — Казвам ви, че всичко е редовно!

— Имало е, предполагам, медицински преглед?

— Естествено.

Според репортажите, които Жед бе прочел, медицинският преглед се свеждаше до измерване на кръвното налягане и задаване на няколко банални въпроса, нещо като мотивационно интервю, с тази разлика, че всички го преминаваха успешно и процедурата редовно приключваше за десетина минути.

— Работим в пълно съгласие с швейцарските закони — обяви жената със засилващи се ледени нотки в гласа.

— Какво е станало с тялото?

— Що се отнася до това, подобно на мнозинството наши клиенти, баща ви избра кремацията. Така че сме се съобразили с неговото желание; след това разпръснахме праха сред природата.

Ето, това е, помисли си Жед, баща му се беше превърнал в храна за бразилските шарани в Цюрихзее.

Жената прибра папката, явно решила, че разговорът е приключил, след което стана, за да я постави обратно на мястото й в шкафа. Жед също стана, приближи се до нея и я зашлеви с все сила. Жената издаде глух стон, но така и не успя да реагира. Той продължи със силен ъперкът в брадичката, последван от серия бързи крошета. Докато тя залиташе на място, той успя да отстъпи и със замах я ритна точно в слънчевия сплит. Сега вече тя се строполи на пода и докато падаше, силно се блъсна в металния ръб на бюрото; чу се ясно изпращяване. Вероятно ударът бе поет от гръбначния стълб, реши Жед. Наведе се над нея: беше в безсъзнание и дишаше с мъка, но все пак дишаше.

Той бързо се насочи към изхода, донякъде опасявайки се, че някой може да вдигне тревога, но момичето в приемната едва вдигна поглед от кръстословицата; всъщност схватката беше протекла без шум. Гарата се намираше само на двеста метра. Когато влезе, на един от пероните тъкмо спираше влак. Качи се, без да купува билет, контрола не мина и той необезпокоявано слезе на централната цюрихска гара.

След като се прибра в хотела, установи, че тази сцена на насилие му е върнала формата. За пръв път в живота си упражняваше физическо насилие над някого и сега изпитваше глад. Вечеря с голяма охота, като си поръча раклет с гризонска пастърма и планинска шунка заедно с бутилка разкошно червено вино от Вале.

На другата сутрин хубавото време се беше върнало и Цюрих бе покрит с тънка снежна пелена. Отиде на летището със смътното очакване, че ще бъде спрян на паспортния контрол, но нищо подобно не се случи. Следващите дни също минаха спокойно. Любопитно беше, че са се отказали да подават жалба; по всяка вероятност не желаеха по никакъв начин да привличат вниманието върху своята дейност. Каза си, че може би има нещо вярно в публикуваните в интернет обвинения за лично облагодетелстване на членовете на сдружението. Една евтаназия струва средно пет хиляди евро, докато леталната доза натриев пентобарбитал излиза двайсет евро, а обикновената кремация не много повече. На един преживяващ бурна експанзия пазар, където Швейцария заема почти монополно положение, тези хора сигурно здравата ги биеше парата.

Възбудата му скоро премина и отстъпи място на дълбока тъга, за която беше сигурен, че никога няма да го напусне. Три дни след завръщането си той за пръв път прекара сам Бъдни вечер. Същото стана и на Нова година. Последвалите дни продължи да прекарва в самота.

ЕПИЛОГ

I

Няколко месеца по-късно Жаслен излезе в пенсия. Това стана точно на предвидената от закона дата, но той винаги си бе мислил, че ще поиска удължаване на стажа с година или две. „Случаят Уелбек“ здравата го беше разтърсил, вярата в самия себе си, в способността му да си върши работата сякаш се беше изпарила. Никой не го бе упрекнал в нищо, дори напротив, в последния момент беше повишен в дивизионен комисар; нямаше да изпълнява подобна длъжност, но пенсията му щеше да бъде малко по-голяма. Предвиден бе прощален коктейл, и то доста голям, с участието на целия Криминален отдел, на който префектът на полицията се канеше да произнесе слово. Накратко казано, тръгваше си с почести, очевидно се стремяха да му покажат, предвид цялостната му кариера, че е бил добър полицай. Мислеше си, че всъщност това е вярно за по-голямата част от времето, беше уважаван и във всеки случай упорит полицай, а в крайна сметка упорството беше може би едничкото човешко качество, което има значение не само за професията на полицая, но и за много други професии, във всеки случай при онези, които имат нещо общо с понятието истина.

Няколко дни преди окончателно да напусне той покани Фербер на обяд в малък ресторант на площад „Дофин“. Беше понеделник, 30 април, и мнозина парижани се бяха възползвали от допълнителния неработен ден. Градът беше спокоен и в ресторанта имаше само няколко двойки туристи. Пролетта беше в разгара си, цветните пъпки се бяха разтворили, микроскопични частици прах и полен танцуваха на светлината. Бяха седнали отвън, на терасата и за аперитив си поръчаха пастис.

— Знаеш ли — започна той, докато сервитьорът поставяше чашите пред тях, — в този случай направо се издъних от начало до край. Ако онзи не беше забелязал липсата на своята картина, още щяхме да тъпчем на място.

— Не бива да бъдеш прекалено строг към себе си; та нали твоя беше идеята да го заведем на място.

— Не, Кристиан… — отвърна тихо Жаслен. — Може и да си забравил, но идеята беше твоя.

— Стар съм вече… — продължи той след малко. — Просто съм твърде стар за тази работа. С годините мозъкът губи гъвкавост, както всичко останало; струва ми се, дори по-бързо от всичко останало. Първоначално човекът не е бил програмиран да живее осемдесет или сто години, а не повече от трийсет и пет — четирийсет, също както в праисторически времена. Има наистина органи, които издържат и по-дълго, дори много по-дълго, но други постепенно се изхабяват — по-бавно или по-бързо.

— Какво смяташ да правиш? — запита Фербер, опитвайки се да смени темата. — Оставаш ли в Париж?

— Не, заминавам окончателно за Бретан. Ще се установя в къщата, където са живели родителите ми, преди да се преместят в Париж.

Истината беше, че преди преместването се налагаше сериозен ремонт. Като си помисли човек, каза си Жаслен, направо е чудно как всички тези хора от близкото и дори от съвсем близкото минало, включително неговите собствени родители, са могли да живеят при условия, които днес изглеждат съвършено неприемливи: без вана и душ, без що-годе свястна отоплителна система. При всички случаи Елен трябваше да приключи учебната година в университета; вероятно нямаше да могат да се преместят преди края на лятото. Призна пред Фербер, че никак не обича да се занимава с ремонти из къщи, но пък харесва градинската работа и отсега се кани да отглежда зеленчуци.

— Освен това — добави той с лека усмивка, — имам намерение да чета криминални романи. Докато бях на работа, и през ум не ми е минавало подобно нещо, но сега — защо не. Само че не ми се четат американски автори, а изглежда те преобладават. Ще ми препоръчаш ли някой френски автор?

— Жонке — отвърна без колебание Фербер. — Тиери Жонке. Според мен от френските автори той е най-добрият.

Жаслен записа името в тефтерчето си, докато сервитьорът му поднасяше порцията морски език на тиган. Ресторантът беше добър, говореха малко, но той се чувстваше щастлив от тази последна среща с Фербер и му беше признателен, че избягва баналности от рода, че може да се видят отново, че ще продължат да поддържат връзка. Предстоеше му да замине да живее в провинцията, а Фербер оставаше в Париж, от него щеше да стане добър, даже много добър полицай, вероятно щеше да бъде повишен в капитан още преди края на годината, по-късно майор и накрая комисар; по всяка вероятност обаче никога повече нямаше да се видят.

Бяха останали последни в ресторанта, всички туристи си бяха заминали. Жаслен привърши десерта — шарлота със захаросани кестени. Ярък слънчев лъч се промъкна между клоните на чинарите и освети площада.

— Кристиан — обади се той след известно колебание и за свое удивление откри, че гласът му леко трепери. — Бих искал да ми обещаеш нещо: не се отказвай от „случая Уелбек“. Зная, че той до голяма степен вече не зависи от нас, но ми се ще непрекъснато да напомняш на хората от Службата за борба срещу трафика на културни ценности и да ми съобщиш, когато постигнат резултат.

Фербер кимна с глава и обеща.

II

През последвалите месеци в обичайните канали за трафик така и не се появи следа от картината, ставаше все по-очевидно, че убиецът не е професионален крадец, а колекционер, действал за своя собствена сметка, който нямаше никакво намерение да се раздели с творбата. Това беше най-лошият възможен вариант и Фербер продължи разследването в болниците, разширявайки обсега и към частните клиники — поне онези от тях, които бяха склонни да сътрудничат; използването на специален хирургически инструмент си оставаше единствената сериозна улика.

Случаят беше разрешен едва три години по-късно, и то в резултат на чиста случайност. Жандармерийски патрул по магистрала А8 реши да спре кола „Порше 911 Карера“, която се движеше с 210 км в час. Водачът направи опит да се укрие и беше спрян чак при Фрежюс. Оказа се, че колата е крадена, а мъжът зад волана — пиян, при това добре известен на полицейските служби. Патрик Льо Браузек имаше няколко присъди за обикновени и относително леки престъпления, сводничество, нанасяне на телесна повреда, но се носеше слух, че се е специализирал в твърде странна област — трафик на насекоми. Съществуват няколко милиона вида насекоми и всяка година биват откривани нови, особено в екваториалните области. Има богати любители, които са готови да платят големи суми за красив образец от рядък вид — препариран или за предпочитане жив. Улавянето и в още по-голяма степен прекарването през граница на тези животни е подчинено на строги правила, които до този момент Льо Браузек беше успял да заобиколи — нито веднъж не бе залавян на местопрестъплението и обясняваше честите си пътувания до Нова Гвинея, Суматра или Гвиана с любов към джунглата и живота сред дивата природа. Този човек действително притежаваше дух на авантюрист и несъмнена издръжливост — прекарваше сам, без водач, понякога по цели седмици сред най-опасните джунгли на планетата, снабден само с малко провизии, армейски нож и таблетки за пречистване на водата.

Този път в багажника на колата беше открито куфарче, облицовано с мека кожа, в което имаше пробити дупки за достъп на въздух; отворите бяха почти невидими и на пръв поглед куфарчето по нищо не се различаваше от тези, които носят обикновените служители. Вътре обаче бяха открити отделени с плексиглас гнезда, съдържащи петдесетина насекоми, сред които жандармеристите веднага разпознаха сколопендра, паяк птицеяд и гигантска ухолазка; останалите бяха идентифицирани няколко дни по-късно в Музея по естествена история в Ница. Оттам изпратиха списъка на специалист — единственият във Франция при подобен род престъпления, който направи първоначално изчисление: по пазарни цени сбирката можеше да бъде продадена за около сто хиляди евро.

Льо Браузек охотно направи самопризнания. Имал спречкване със свой клиент, хирург от Кан, относно заплащането на предишна доставка. Съгласил се да се върне за нови преговори заедно с допълнителни екземпляри. Спорът се разгорещил, той ударил човека, който паднал назад и блъснал главата си в ръба на ниска мраморна маса. Льо Браузек смяташе, че е умрял.

— Стана случайно — бранеше се той, — нямах никакво намерение да го убивам.

Изпаднал в паника и не взел такси, както на идване, а откраднал колата на жертвата. По този начин кариерата му на престъпник приключваше, както беше започнала, с проява на глупост и насилие.

Криминалният отдел на полицията в Ница изпрати екип във вилата на лекаря от Кан на име Адолф Петисо. Той живееше на авеню „Калифорни“ във високата част на града и притежаваше 80% от собствената си клиника, специализирана в пластични операции и интимна мъжка хирургия. Живееше сам. Очевидно разполагаше с широки възможности, моравата и басейнът бяха безупречно поддържани, а самата вила вероятно имаше десетина стаи.

В помещенията на партера и на първия етаж не откриха почти нищо. Това бе жилище на типичен представител на едрата буржоазия, който си пада по недотам изискани удоволствия, а сега лежи на килима в салона със строшен череп в локва кръв. Изглежда Льо Браузек имаше право: всичко се свеждаше до глупава свада по време на сделка с неприятен край, така че не можеше да става въпрос за умисъл. Въпреки това му предстояха най-малко десет години затвор.

В сутерена обаче ги очакваше истинска изненада. Всички те почти без изключение бяха корави и опитни полицаи, Ница и областта отдавна са известни с високата си престъпност, белязана от нарастващо насилие след появата на руската мафия; ала нито майор Бардеш, който ръководеше групата, нито някой от хората му бяха виждали подобно нещо.

Четирите стени на помещението с размери двайсет на десет метра почти изцяло бяха заети от високи два метра остъклени шкафове. Те бяха пълни с грижливо подредени и осветени от малки прожектори чудовищни човешки химери. Виждаха се торсове с присадени мъжки членове, миниатюрни ръце от зародиши служеха за продължение на носове, подобно на хоботи. Други композиции представляваха смесица от човешки крайници, преплетени, прикрепени, пришити около застинали в гримаса глави. Всички те бяха съхранени по неизвестен начин, но самите изображения бяха непоносимо реалистични; лицата бяха накълцани, някои от тях с извадени очни ябълки, с изкривени от болка черти, петна от засъхнала кръв обкръжаваха всички тези части от човешки тела. Петисо се оказа крайно извратен престъпник, задоволяващ перверзията си по необичаен начин, вероятно със съучастници, налице беше трафик на човешки трупове и вероятно на зародиши, очертаваше се продължително разследване; в момента, когато Бардеш си мислеше всичко това, един от хората му, млад сержант, неотдавна постъпил в екипа, се свлече на пода до него нежно и изящно като цвете с отрязано стъбло.

Сети се, освен това, че откритото от тях непременно ще зарадва Льо Браузек: един добър адвокат лесно би могъл да се възползва от фактите, като опише чудовищната природа на жертвата и по този начин да повлияе на съдебните заседатели.

Центърът на помещението беше зает от огромна, добре осветена хоризонтална витрина с размери най-малко пет на десет метра. Вътре, отделени с прозрачни прегради, пъплеха безброй насекоми, подредени по видове. Един от полицаите неволно натисна бутон, разположен отстрани на витрината, и една от преградите се отмести: десетина паяци птицеяди се промъкнаха в съседното отделение, шавайки с косматите си крака, и веднага започнаха да разкъсват на парчета намиращите се там насекоми — дебели червеникави стоножки. Значи така беше прекарвал вечерите си доктор Петисо, вместо да се развлича, подобно на повечето свои събратя, в компанията на проститутки славянки. Той чисто и просто беше смятал себе си за Бог; отнасял се бе към насекомите така, както Бог се отнасяше към хората.

Нещата щяха да останат в очерталите се до този момент рамки, ако не се беше намесил Льо Герн, младият сержант от Бретан, който наскоро беше получил назначение в Ница и от чието присъствие в екипа Бардеш беше особено доволен. Преди да постъпи в полицията, Льо Герн беше следвал две години в Школата за изящни изкуства в Рен и сега успя да разпознае в малка рисунка с въглен, окачена на стената в една от пролуките между витрините, скица от Френсис Бейкън. Оказа се, че освен нея тук има два пластината на фон Хагенс, сами по себе си доста отвратителни. Льо Герн заяви, че според него най-новата от тези творби е „Мишел Уелбек, писател“, работа на Жед Мартен.

След завръщането си в участъка Бардеш незабавно направи справка в картотеката TREIMA: Льо Герн беше прав във всяко отношение. Двата пластината очевидно бяха придобити по законен начин; в замяна на това скицата на Бейкън беше открадната десетина години преди това от музей в Чикаго. Извършителите на кражбата бяха арестувани преди няколко години и категорично бяха отказали да дадат имената на купувачите, което се случва рядко в тези среди. Рисунката беше скромна по размери, закупена по време, когато стойността на творбите на Бейкън е била сравнително ниска, а без съмнение Петисо беше платил половината от пазарната дена, каквато беше обичайната практика; за човек с неговото равнище на доходи това ще да е бил значителен, но все пак приемлив разход. Бардеш обаче остана изумен от котировките, които в този момент достигаха творбите на Жед Мартен; хирургът не би имал възможност да купи подобна картина дори на половин цена.

Той веднага позвъни в Службата за борба срещу трафика на културни ценности, където обаждането му предизвика голямо вълнение: накратко, ставаше въпрос за най-значителното тяхно разследване от пет години насам. С непрекъснатото и главозамайващо покачване на котировката на творбите на Жед Мартен те очакваха всеки момент картината да се появи на пазара; за тяхно изумление обаче това така и не се случваше.

Още една червена точка за Льо Браузек, помисли си Бардеш: потегля с куфарче, пълно с насекоми за сто хиляди евро, в „Порше“, което едва ли струва повече, а оставя непокътната картина, оценена на дванайсет милиона евро. Това определено навеждаше на мисълта за объркване и импровизация, за случайно престъпление, от което непременно щеше да се възползва един добър адвокат, независимо че авантюристът по всяка вероятност не бе имал представа за стойността на творбата, която му е била под ръка.

Четвърт час по-късно му се обади лично директорът на Службата, за да го поздрави сърдечно и да му съобщи номера на мобилния и служебния телефон на майор Фербер, който ръководи следствието в Криминалния отдел.

Позвъни веднага на колегата си. Минаваше девет вечерта, но Фербер все още беше в кабинета си и тъкмо се канеше да си тръгва. Той също посрещна с облекчение новината; по думите му започвал да си мисли, че никога няма да успее, след което полушеговито добави, че едно неразкрито престъпление е като стара рана, която така и не заздравява напълно, но предполагал, че Бардеш знае това.

Да, Бардеш го знаеше; обеща още на следващия ден да му изпрати сбит доклад, после затвори.

На другия ден малко преди обед Фербер получи имейл с кратко описание на разкритията. Отбеляза мимоходом, че клиниката на доктор Петисо е от онези, които бяха отговорили на запитването им; бяха признали, че притежават лазерен нож, но твърдяха, че приборът все още е при тях. Откри писмото, което беше подписано от самия Петисо. Помисли си, че би трябвало да обърнат внимание на факта, че специализирана по пластична хирургия клиника притежава инструмент, предназначен за ампутации; всъщност обаче нищо в названието на клиниката не сочеше в какво е специализирана, а бяха получили стотици подобни отговори. Не, заключи той, що се отнася до това разследване, не биха могли да бъдат упрекнати в нищо. Преди да позвъни на Жаслен в Бретан, гледа известно време снимките на двамата убийци. Льо Браузек имаше физиономия на типичен грубиян, безскрупулен, но особено жесток. Обикновен криминален престъпник, с каквито се срещаха всеки ден. По-изненадващо изглеждаше Петисо: доста хубав, с тен, който със сигурност беше постоянен, усмихваше се срещу обектива, уверен в себе си човек, без комплекси. Всъщност външността му беше точно такава, каквато би трябвало да притежава един пластичен хирург от Кан, който живее на авеню „Калифорни“. Бардеш беше прав: тъкмо подобни типове понякога попадаха в мрежите на Нравствената полиция, но никога на Криминалната. Понякога хората са странни, мислеше си той, докато набираше номера; за нещастие най-често бяха от рода странни и отвратителни и рядко от рода странни и възхитителни. Въпреки това се чувстваше спокоен, ведър и беше сигурен, че Жаслен още по-силно ще изпита същото чувство; знаеше, че едва оттук нататък той наистина ще може да се порадва на заслужен отдих. Макар косвено и по необичаен начин, виновният беше наказан; равновесието беше възстановено. Раната можеше да се затвори.

III

Указанията в завещанието на Уелбек бяха ясни: в случай че умре преди Жед Мартен, картината трябваше да бъде върната на художника, Фербер лесно откри Жед по телефона: беше си у дома; не, не го притеснявал. Всъщност донякъде да, защото в този момент гледаше по „Дисни ченъл“ избрани епизоди от „Патешки истории“, но се въздържа да спомене тази подробност.

Картината, замесена в две убийства, беше върната на Жед без особени предпазни мерки, в обикновен полицейски пикап. Той я постави върху статива по средата на стаята, след което се върна към предишните си, в момента доста мирни занимания: почистване на допълнителните лещи към обективите и подреждане на апартамента. Мозъкът му работеше на порядъчно забавени обороти и трябваше да минат няколко дни, за да осъзнае, че тази картина го притеснява, че се чувства зле в нейно присъствие. Не ставаше въпрос само за миризмата на кръв, която сякаш се носеше от нея, както от някои прочути скъпоценности и въобще предмети, станали причина за развихряне на човешките страсти; преди всичко му се струваше неуместен, неестествен погледът на Уелбек с неговата впечатляваща изразителност, особено сега, когато писателят беше мъртъв и той бе видял в гробището „Монпарнас“ как буците пръст падат върху ковчега. Макар да не можеше вече да я понася, трябваше да признае, че това безспорно е сполучлива творба, усещането за живот, което бе придал на писателя, беше направо удивително, би било глупаво да скромничи. Но от друга страна, сумата от дванайсет милиона евро, на която бе оценена, беше друг проблем, върху който той избягваше да дава изявления, само веднъж бе заявил на някакъв особено настоятелен журналист: „Не бива да придаваме смисъл на нещо, което няма никакъв смисъл“, присъединявайки се по този начин, без сам да знае, към заключението на „Трактатус“ от Витгенщайн: „За това, за което не мога да говоря, съм длъжен да мълча“.

Същата вечер се обади на Франц, за да му съобщи случилото се и намерението си да предложи „Мишел Уелбек, писател“ за продан.

С пристигането си в кафене „При Клод“ на улица „Шато де Рантие“ изпита ясното и неопровержимо усещане, че влиза за последен път в това заведение; разбра също така, че това е неговата последна среща с Франц. Той седеше прегърбен на обичайното си място пред тумбеста чаша червено вино; изглеждаше състарен, сякаш беше минал през сериозни изпитания. Спечелил беше без съмнение много пари, но вероятно си мислеше, че ако бе почакал няколко години, щеше да спечели десет пъти повече; освен това вероятно беше направил вложения, сигурен източник на грижи. Като цяло изглежда трудно понасяше новия си статут на богаташ, както често се случва с хора от скромен произход: богатството прави щастливи само онези, които открай време са привикнали на охолство, които още от деца са подготвени за него; когато обаче се стовари върху главата на човек, който първоначално е живял в бедност, първото чувство, което го обзема, с което той успява известно време да се бори, за да бъде в края на краищата напълно завладян от него, е чувството на страх. Жед от своя страна беше роден в заможно семейство, успехът при него беше дошъл бързо, ето защо спокойно приемаше факта, че разполага в сметката си с кредитно салдо от четиринайсет милиона евро. Дори не беше подложен на кой знае какви притеснения от страна на своя банкер. След последната финансова криза, далеч по-сериозна от тази през 2008 година, довела до фалита на „Креди Сюис“ и на „Роял Банк ъф Скотланд“, без да става дума за голям брой далеч по-незначителни финансови институции, банкерите в най-добрия случай се снишаваха. Те продължаваха, естествено, да повтарят заучените фрази, съответстващи на положението им, но когато им изтъкваха липсата на всякакъв интерес към капиталовложения, моментално биеха отбой, въздишаха примирено, кротко прибираха предварително приготвените тънички папки и едва ли не се извиняваха; единствено последните остатъци от професионална гордост не им позволяваха да предложат откриването на безсрочен влог на книжка с лихва от 0,45%. Като цяло от идеологическа гледна точка периодът беше твърде странен, защото в Западна Европа всички до един бяха убедени, че капитализмът е обречен, че му остават само няколко години живот, и в същото време ултралевите партии така и не успяваха да убедят никой друг, освен обичайната си клиентела, съставена от озлобени мазохисти. Върху умовете сякаш се беше спуснала прашна пелена.

Двамата обсъждаха още няколко минути положението на пазара на произведения на изкуството, което си беше порядъчно безумно. Мнозина експерти бяха решили, че периодът на неудържима спекула е приключил и ще бъде последван от фаза на спокойствие, през която цените ще растат бавно, непрекъснато, но с нормален темп; някои дори бяха предсказали, че произведенията на изкуството ще се превърнат в спасителни вложения, но се бяха излъгали. „Вече няма спасителни вложения“, беше заглавието на публикувана неотдавна уводна статия във „Файненшъл Таймс“; спекулата на пазара на произведения на изкуството бе станала дори още по-интензивна, по-хаотична и неистова, котировки растяха и се сриваха мълниеносно, класацията на „Артпрайс“ вече се правеше върху седмична основа.

Поръчаха си втора чаша вино, после трета.

— Мога да намеря купувач… — заяви накрая Франц. — Ще отнеме, разбира се, известно време. При цените, които достигнаха твоите картини, не са много онези…

Така или иначе Жед не бързаше. Разговорът започна да линее и накрая съвсем замря. Двамата се спогледаха с известно съжаление.

— Какво ли не ни е минало през главата… — направи сетно усилие Жед, но гласът му заглъхна още преди да е свършил изречението. На ставане Франц му каза:

— Не знам дали обърна внимание… Не те попитах с какво се занимаваш.

— Забелязах.

Всъщност най-доброто, което би могло да се каже, бе, че се върти в кръг. Беше изпаднал в такова безделие, че от няколко седмици започваше да говори на котлето за отопление. А най-тревожното беше — даде си сметка за това предната вечер — че вече очаква котлето да му отговори. Вярно бе, че то започваше да издава все по-разнообразни звуци: стенеше, хъркаше, тракаше, подсвирваше в най-различни тоналности; имаше изгледи някой ден да придобие членоразделна реч. Всъщност то беше най-старият му другар.

IV

Шест месеца по-късно Жед реши да се премести да живее в някогашната къща на баба си и дядо си в Крьоз. Измъчваше го мисълта, че като постъпва по този начин, следва пътя, начертан отпреди пет години от Уелбек. За успокоение си повтаряше, че все пак са налице съществени разлики. Преди всичко Уелбек се беше преместил в Лоаре от Ирландия; за него истинският разрив беше настъпил преди това с напускането на Париж, социологически център на неговата дейност като писател и на приятелствата му, по всяка вероятност, за да заживее именно в Ирландия. Разривът, който преживяваше в този момент Жед с напускането на социологическия център на своята дейност като художник, беше от същото естество. В действителност, честно казано, този разрив за него в една или друга степен беше вече факт. През месеците, последвали спечелването на световна известност, той приемаше участия в биеналета, ходеше по вернисажи и даваше наляво и надясно интервюта — дори веднъж изнесе лекция, от която не беше запазил никакъв спомен. После започна все по-рядко да отговаря на покани и на имейли и след по-малко от две години изпадна в потискаща самота, която за него обаче беше необходима и съдържателна, подобна на нищото, „богато на безброй възможности“ от будистката философия. С тази разлика, че за момента нищото пораждаше единствено нищо и именно поради това той променяше местоживеенето си с надеждата да открие отново онзи странен импулс, който навремето го беше накарал да добави нови предмети, определяни като художествени, към вече съществуващите естествени или изработени от човешка ръка предмети. Не постъпваше като Уелбек, който се бе опитал да се завърне към състояние на някакво въображаемо детство. Впрочем той не беше прекарал детството си в Крьоз, с изключение на няколко летни ваканции, от които не бе съхранил никакви конкретни спомени, а единствено смътното и силно усещане за щастие.

Преди окончателно да се раздели с Париж, му оставаше още една неприятна задача, чието изпълнение той отлага до последния момент. Още преди няколко месеца беше сключил договор за продажба на къщата в Ренси с някой си Ален Семун, който имаше намерение да разположи в нея своята фирма. Беше забогатял благодарение на сайт в интернет за запис на съобщения и за уолпейпъри за мобилни телефони. Предметът на дейност не беше кой знае какъв и дори доста елементарен, но в тази област за няколко години човекът бе заел първо място в света. Беше сключил договор за изключителни права с много видни личности и благодарение на неговия сайт човек можеше да инсталира върху своя телефон образа и гласа на Парис Хилтън, Дебора Ченъл, Дмитрий Медведев, Пъф Пъф Деди и на мнозина други. Имаше намерение къщата да стане юридически адрес на фирмата — твърдеше, че библиотеката била „хипер класа“ — и да изгради модерни цехове в парка. Според него в Ренси имало натрупана „страхотна енергия“, която той смятал да канализира. Жед го подозираше, че преиграва с този свой интерес към проблемните предградия, но човекът очевидно беше от онези, които преиграват дори когато купуват стек минерална вода „Волвик“. Във всеки случай беше доста сладкодумен и беше успял да събере максимум субсидии на местно и национално равнище; за малко дори да мине Жед в продажната цена, но той се беше усетил навреме и в крайна сметка онзи предложи разумна сума. Жед, разбира се, нямаше нужда от тези пари, но смяташе за недостойно пред паметта на баща си да продаде за жълти стотинки мястото, където той се бе опитал да живее като всички останали; където се бе опитал поне за няколко години да изгради семеен живот.

Когато излезе на пътя за Ренси, духаше силен източен вятър. От десет години не беше стъпвал там. Входната врата изскърца, но се отвори без затруднение. Тополите и трепетликите размахваха клони на фона на мрачното, сиво небе. Алеята все още личеше сред прорасналата трева и туфите коприва и къпинак. С чувство на смътен ужас си помисли, че тук е прекарал първите години, дори първите месеци от живота си, сякаш покривалото на времето се спускаше над него с тихо шумолене; сети се, че все още е млад, че е преживял едва първата половина от своя залез.

По капаците на прозорците и външните щори нямаше следи от взлом, а бронираната ключалка на входната врата се отвори лесно, което го учуди. Явно из околността се беше разчуло, че в тази къща няма нищо за крадене, че не си струва усилието да прониква в нея човек. Истина беше, вътре нямаше нищо достойно за продан. Никаква съвременна електроника, само масивни мебели без стил. Малкото останали от майка му накити баща му бе взел със себе си в пансиона в Булон, а след това във Везине. След смъртта му Жед беше получил касетката; веднага я беше поставил най-отгоре в един шкаф, макар да знаеше, че по-добре би било да я депозира в „Креди Мюнисипал“, инак рано или късно щеше да попадне на нея и това щеше да го изпълни с печални мисли, защото ако животът на баща му не бе весел, какво би могло да се каже за живота на майка му?

Лесно се ориентира в подреждането на мебелите и разположението на стаите. Тази функционална съвкупност, представляваща човешко жилище, способно да поеме десет души, бе приютявало само трима, и то по времето на своя разцвет, след това — двама, после един и накрая никого. Запита се как действа отоплението. През детството никога не беше чувал да се споменава за отоплително котле; по време на кратките престои при баща си като младеж също не бе ставало въпрос за него. Може би баща му се беше сдобил с някакво изключително котле за отопление „с бронзови крака, чиито крайници са здрави като колоните на Йерусалимския храм“ според описанието на целомъдрената жена в свещената книга.

Сигурно в едно от тези дълбоки кожени кресла под прозорците с витражи като на катедрала, които го пазеха от жегата на летните следобеди, той бе чел приключенията на Спиру и Фантазио или поеми от Алфред дьо Мюсе. Тогава разбра, че трябва да свършва по-бързо, и се отправи към кабинета на баща си.

Откри папките с рисунки още в първия шкаф, който отвори. Имаше трийсетина подобни папки, 50 на 80 сантиметра, облепени с хартия на печални черни и зелени шарки, каквито често се използваха през миналия век. Бяха привързани с избелели черни ленти на път да се скъсат, а в тях имаше стотици листове формат А2, резултат от многогодишна работа. Взе четири от тях под мишница и слезе да ги остави в багажника на „Ауди“-то.

Правеше трети курс, когато забеляза, че от другата страна на улицата го наблюдава някакъв негър и говори по мобилния си телефон. Беше същински гардероб, с бръсната глава, висок над един и деветдесет и тежък стотина килограма, но имаше младежко лице и вероятно не беше на повече от шестнайсет години. Жед предположи, че Ален Семун е пратил човек да пази новата му инвестиция, и понечи да му се обади, сигурен, че външността на негъра лесно се поддава на описание. Вероятно случаят наистина беше такъв, защото човекът изобщо не се опита да му попречи, а продължи да го следи, докато приключи товаренето.

Мота се още няколко минути на горния етаж, без да изпитва някакво особено усещане, без да си спомня нещо конкретно, а при това знаеше, че никога вече кракът му няма да стъпи в тази къща, на която така или иначе й предстояха значителни промени, тъй като оня тъпак сигурно щеше да събаря вътрешни стени, да боядиса всичко в бяло, и въпреки това в ума му не се запечатваше нищо, просто се движеше сред ореол от неясна, лепкава тъга. На излизане грижливо заключи входната врата. Негърът си беше отишъл. Вятърът внезапно утихна, клоните на тополите стърчаха неподвижни, за момент настъпи пълна тишина. Той обърна колата, пое по улица „Егалите“ и лесно откри изхода към магистралата.

Жед нямаше опит с вертикалните проекции, със скиците и разрезите, чрез които архитектите представят спецификата на проектираните от тях сгради; ето защо първото художествено изображение, което откри на дъното на първата папка, направо го стъписа. То по нищо не напомняше жилищна сграда, а по-скоро мрежа от неврони, при която обитаемите клетки бяха отделени с дълги, виещи се закрити или открити проходи, разклоняващи се във формата на звезда. Самите клетки бяха различни по размери, най-често с кръгла или овална форма, което изненада Жед; беше убеден по-скоро, че баща му е привърженик на правите линии. Друга удивителна подробност беше пълното отсъствие на прозорци; в замяна на това покривите бяха прозрачни. По този начин, след като се приберат у дома, обитателите на този комплекс прекъсваха всякакъв визуален контакт с външния свят, с изключение на небето.

Втората папка съдържаше детайлни изображения на вътрешността на жилищата. Учудващо беше преди всичко почти пълното отсъствие на мебели, възможно благодарение на постоянното прибягване до разполагане на пода на няколко нива. Например секторите, предназначени за спане, представляваха правоъгълни вдлъбнатини с дълбочина от четирийсет сантиметра, така че човек не се качваше, а слизаше в леглото. За вани служеха кръгли басейни, чиито краища се намираха на равнището на пода. Жед се запита какви материали е имал намерение да използва баща му; стигна до заключението, че по всяка вероятност това са пластмаси, може би полистирени, на които чрез термична обработка може да се придава най-различна форма.

Към девет вечерта стопли в микровълновата фурна няколко парчета лазаня. Изяде ги бавно, като си наливаше от бутилка обикновено червено вино. Питаше се дали баща му е вярвал, че подобни проекти могат да намерят финансиране и въобще да стигнат до някаква реализация. Отначало без съмнение е вярвал и сама по себе си тази мисъл беше достатъчно печална, тъй като впоследствие беше станало ясно, че няма никакъв шанс. Във всеки случай изглежда той така и не бе стигнал до изработване на макети.

Допи бутилката вино и отново се задълбочи в проектите на своя баща с усещането, че това занимание ще става все по-потискащо. Действително, след поредицата неуспехи архитект Жан-Пиер Мартен несъмнено беше намерил убежище в света на въображаемото, умножавайки нивата, разклоненията, предизвикателствата към гравитацията, следвайки изцяло въображението си, без да го е грижа повече за осъществимостта на тези кристални и неправдоподобни цитадели, нито за нужния за това бюджет.

Към седем сутринта Жед се зае със съдържанието на последната папка. Над площад „Алп“ започваше да се развиделява; очертаваше се времето да бъде облачно, мрачно и вероятно щеше да остане такова чак до вечерта. Последните чертежи на баща му нямаха нищо общо с годни за обитаване сгради, във всеки случай не и от хора. Спираловидни стълбища се извисяваха главоломно към небето, свързваха се с тесни, прозрачни надлези между ослепително бели сгради с неправилна, издължена форма, които на моменти напомняха на перести облаци. Всъщност, помисли си тъжно Жед, докато затваряше папката, баща му така и не се бе отказал от намерението да строи къщички за лястовици.

V

Жед не си правеше никакви илюзии относно приема, който щяха да му окажат жителите от селото на баба му и дядо му. Още навремето, докато обикаляше заедно с Олга провинциална Франция, Жед беше установил, че с изключение на някои предпочитани от туристите области като Прованс или Дордон, обитателите на земеделските райони като цяло са негостоприемни, агресивни и глупави. Ако човек не иска да стане жертва на безпричинно агресивно поведение и въобще да избегне неприятности по време на пътуването, при всички случаи е за предпочитане да не се отклонява от утъпканите пътеки. Тази латентна враждебност по отношение на приходящите се превръщаше в истинска омраза, когато някой от тях реши да купи къща. Отговорът на въпроса кога външен човек може да бъде приет от местните селяни е никога. При това не става дума за някаква проява на расизъм или ксенофобия. За тях парижанинът е почти толкова чужденец, колкото и един германец или един сенегалец; а към чужденците те определено не хранеха никаква любов.

Получи кратко съобщение от Франц, че „Мишел Уелбек, писател“ е продадена на индийски мобилен оператор. По този начин към банковата му сметка се прибавиха още шест милиона евро. Естествено, парите, с които чужденците плащаха цени, непосилни за представителите на местното население, бяха един от мотивите за ненавист от тяхна страна. В случая с Жед фактът, че е художник, беше утежняващо вината обстоятелство: в очите на земеделеца от Крьоз той беше спечелил богатство със съмнителни средства, едва ли не чрез мошеничество. От друга страна пък, не беше купил имота, а го беше наследил — някои дори го помнеха от времето, когато прекарваше летните ваканции при баба си и дядо си. Още тогава си беше диво, саможиво дете; при това след пристигането си той не направи нищо, за да промени лошото отношение, дори напротив.

Зад къщата на баба му и дядо му имаше голяма градина с площ почти един хектар. По времето, когато двамата живееха тук, в нея отглеждаха предимно зеленчуци, а по-късно, когато силите на овдовялата му баба започнаха да се изчерпват и тя вече очакваше отначало с примирение, а към края с нетърпение смъртта, обработваната площ намаля, все повече лехи със зеленчуци бяха изоставени на волята на плевелите. Отвъд нямаше ограда, а започваше направо гората Гранмон — Жед помнеше как веднъж преследвана от ловци кошута намери убежище в тяхната градина. Няколко седмици след като пристигна научи, че съседен парцел от петдесет хектара, почти изцяло зает от гора, е обявен за продан.

Бързо се разнесе мълвата, че някакъв смахнат парижанин купува наред, без да гледа цената, и към края на годината Жед вече беше собственик на свързани в едно парцели с площ от седемстотин хектара. Теренът на този негов имот беше хълмист, на места дори пресечен, почти изцяло обрасъл с бук, кестен и дъб; по средата имаше изкуствено езеро с диаметър петдесетина метра. Той изчака да минат студовете, след което опаса от всички страни имота с триметрова зелена ограда. Над нея минаваше жица, по която течеше ток от генератор с ниско напрежение. Амперажът не беше достатъчен, за да предизвика смърт, но можеше да отблъсне всеки, който опита да се покатери — всъщност такива бяха електрическите огради, които не позволяват на кравите да излязат извън ливадата. Всичко си беше напълно законно, както отбеляза единият от жандармеристите, които на два пъти го посещаваха, за да се осведомят за настъпилите в околията промени. На свой ред пристигна и кметът, който му обърна внимание, че като лишава от достъп ловците, преследващи кошути и глигани, рискува да си навлече неприязън от страна на мнозина. Жед го изслуша внимателно, призна, че до известна степен това е достойно за съжаление, но за пореден път изтъкна факта, че стриктно се придържа в рамките на закона. Скоро след този разговор той нае строителна фирма за изграждане на път от единия до другия край на имота, който да стига до радиоуправляем портал и да е свързан пряко с главен път D50. Оттам до магистрала A20 имаше само три километра. Привикна да пазарува от „Карфур“ в Лимож, където беше почти сигурен, че няма са срещне никого от селото. Обикновено отиваше във вторник сутринта в девет, когато отваряха, тъй като забеляза, че по това време има най-малко клиенти. Понякога се оказваше съвсем сам в хипермаркета и за него подобно състояние беше съвсем близо до щастието.

Същата фирма, освен това застла със сив асфалт пространство с ширина десет метра около къщата. В самата къща обаче не внесе никакви промени.

Всички тези подобрения му струваха малко над осем милиона евро. Направи сметка и установи, че му остава достатъчно, за да живее в охолство до края на дните си дори ако се окажеше дълголетник. Най-големият му разход беше данък богатство. Данък доход обаче нямаше да плаща. Нямаше никакви доходи и изобщо не възнамеряваше да създава произведения на изкуството, предназначени за продан.

Както се казва, минаха години.

VI

Една сутрин, когато по някаква случайност слушаше радио — не беше го правил най-малко от три години — Жед научи, че на седемдесет и една годишна възраст е починал Фредерик Бегбеде. Приключил земния си път в своя дом на баския бряг, по думите на журналиста, „заобиколен от любовта на своите близки“. Жед охотно повярва, че действително е било така. Бегбеде, поне такъв какъвто го помнеше, притежаваше нещо способно да породи любов и освен това наличие на „близки“; то липсваше както на Уелбек, така и на самия него: нещо, което би могло да бъде наречено причастност към живота.

По този начин непряко, по пътя на сравнението си спомни, че самият той е навършил шейсет години. Чудно нещо: до този момент не си беше давал сметка, че до такава степен е остарял. Именно чрез връзките си с другите и посредством тях човек осъзнава своето собствено стареене; самият той е склонен неизменно да се вписва в някаква представа за вечност. Вярно, че косите му бяха побелели и лицето му беше покрито с бръчки; но всичко това бе станало някак неусетно, без каквато и да било пряка съпоставка с образа от младостта. Жед беше поразен от удивителния факт, че той, който през живота си на художник беше направил хиляди снимки, нямаше нито една снимка на самия себе си. Освен това никога не му беше минавало през ума да си нарисува автопортрет, никога не бе гледал на себе си като на поне донякъде достоен за внимание художествен обект.

Бяха минали повече от десет години, откакто никой не беше минавал през южния портал на неговото имение, онзи, който водеше към селото; въпреки това вратата се отвори безотказно и Жед за сетен път се поздрави, че навремето е прибягнал до услугите на лионската фирма, препоръчана му от бивш колега на баща му.

Имаше съвсем смътен спомен за Шатлю льо Марше като за невзрачно, запуснато селце, типично за дълбоката френска провинция. Ала още щом влезе в него, го обзе изумление. Първо, селището значително се беше разраснало, беше станало поне два пъти по-голямо и имаше може би три пъти повече къщи. На всичко отгоре тези къщи бяха гиздави, напети, построени при стриктно придържане към типичния за Лимузен стил. По цялата дължина на главната улица се редяха магазини за местни продукти и за занаятчийски изделия, на разстояние от сто метра три кафенета, които на нищожна цена предлагаха интернет връзка. Всичко това напомняше по-скоро на остров Ко Фи Фи или Сен Пол дьо Ванс, а не забутано селце в департамента Крьоз.

Донякъде зашеметен, той спря на централния площад и позна кафенето срещу църквата. Позна по-скоро разположението на кафенето. Лампите в стил „ар нуво“, масите от тъмно дърво с крака от ковано желязо, кожените пейки определено издаваха стремеж към пресъздаване на обстановката на парижко кафене отпреди Първата световна война. Същевременно всяка маса имаше извод за лаптоп с 21-инчов монитор, контакти по европейски и американски стандарт, а специална диплянка разясняваше начините за свързване с мрежата Крьоз Сат — от нея Жед научи, че съветът на департамента е финансирал изстрелването на геостационарен спътник за подобряване скоростта на интернет връзките. Поръча си чаша „Менету-Салон“ розе и докато отпиваше от нея, си мислеше за настъпилите промени. В този ранен час заведението беше почти празно. Китайско семейство довършваше закуска по лимузенски по 23 евро на човек, което Жед разбра, докато преглеждаше менюто. По-близо до него брадат здравеняк с коса, прибрана в конска опашка, преглеждаше разсеяно електронната си поща; той погледна любопитно към Жед, смръщи вежди и понечи да му каже нещо, после отново се обърна към своя компютър. Жед допи виното, излезе и седя известно време замислен зад волана на своя електромобил „Ауди“ спортен модел — през последните двайсет години три пъти сменя колата си, но остана верен на марката, която първа му беше разкрила удоволствието от карането.

През следващите седмици полека, на етапи, почти без да напуска областта Лимузен — с изключение на кратко пребиваване в Дордон и друго, още по-кратко в планините на Родез — той преоткриваше Франция, която безспорно си оставаше неговата страна. Беше съвсем очевидно, че Франция много се е променила. Направи множество справки в интернет, проведе няколко телефонни разговора с хотелиери, ресторантьори и други представители на сектора на услугите (автомонтьор в Перигьо, компаньонка от Лимож) и всичко това напълно потвърди първоначалното му усещане, докато прекосяваше Шатлю льо Марше: да, в страната бяха настъпили промени, дълбоки промени. Обичайните жители на земеделските райони почти напълно бяха изчезнали. На тяхно място бяха дошли хора от градските зони, водени от дух на предприемчивост и понякога от умерени, съвместими с пазара екологични убеждения. Заели се бяха да заселят отново хинтерланда — и това начинание, дошло след доста други безплодни опити, основано този път върху точно познаване на законите на пазара, с които те благоразумно се съобразяваха, се беше увенчало с пълен успех.

Първият въпрос, който си зададе Жед — очевидно в това отношение си оставаше в плен на типичния за художниците егоцентризъм — бе дали близо двайсет години след нейното създаване „поредицата прости занаяти“ беше съхранила своята състоятелност. Оказа се, че не напълно. Така например „Мая Дюбоа, асистентка по поддръжка на компютърни мрежи“ вече беше изгубила напълно смисъл: компютърните мрежи сега бяха изнесени в чужбина — преди всичко в Индонезия и Бразилия. В замяна на това „Еме, компаньонка“ изцяло беше запазила своята актуалност. В икономическо отношение проституцията дори беше преживяла възход благодарение на устойчивия мит за парижанката, особено в страните от Южна Америка и Русия, както и на неуморната дейност на имигрантки от Западна Африка. За пръв път от периода 1900–1910 година Франция отново се беше превърнала в предпочитана дестинация за сексуален туризъм. Бяха се появили също така нови професии — или по-скоро се бяха възродили стари професии, като изработката на художествени предмети от ковано желязо и месинг; отново бе започнало производството на зеленчуци върху мочурливи почви. В Жабрей ле Борд, село, разположено на пет километра от селото на Жед, отново, както навремето, беше отворил работилница налбант; с добре поддържаните си горски пътеки и поляни департаментът Крьоз се бе оказал чудесно място за разходки на кон.

В икономическо отношение Франция като цяло се справяше добре. Беше се превърнала в предимно земеделска и туристическа страна и бе проявила забележителна стабилност в безкрайната поредица от кризи през последните двайсет години. Всяка от тези кризи се беше оказала по-силна от предишната и фарсово непредвидима — поне от гледна точка на Бог, който с подигравателно постоянство се бе забавлявал неудържимо, следейки финансовите гърчове, които ненадейно бяха заменяли охолството с глад и обратно в значителни части от света с население от стотици милиони, като Индонезия, Русия или Бразилия. Тъй като нямаше друго за продан, освен извънградски хотели, парфюми и пръжки — онова, което обичайно се нарича изкуство да се живее — Франция беше устояла на всички затруднения, свързани с тези превратности. Просто от година на година се променяше националният произход на клиентите и нищо повече.

След като се завърна в Шатлю ле Марше, Жед придоби навика да се разхожда всеки ден преди обед по улиците на селото. Обикновено си поръчваше аперитив в кафенето на площада (странно защо то продължаваше да се нарича „Бар де Спор“), след което се прибираше да обядва у дома. Скоро си даде сметка, че мнозина от новозаселилите се изглежда го познават — или поне бяха чували за него — и не се отнасят към него с кой знае каква враждебност. Всъщност новите обитатели на земеделските райони изобщо не приличаха на предишните. Не принудата ги беше накарала да се занимават с кошничарство, да дават под наем стаи на туристи или да произвеждат сирена, а предприемчивостта и добре обмисленият, разумен икономически избор. Образовани, толерантни, приветливи, те без затруднения съжителстваха с пребиваващите в областта чужденци — впрочем извличаха полза от присъствието им, тъй като те съставляваха мнозинството техни клиенти. Повечето къщи, които бившите собственици от Северна Европа вече не бяха в състояние да поддържат, бяха изкупени. Вярно беше, че китайците съставляват донякъде затворена общност, но не повече и дори в по-малка степен от англичаните навремето — поне не се стремяха да наложат родния си език. Отнасяха се с прекомерно уважение, стигащо до преклонение, към местните обичаи — които новодошлите зле познаваха, но се стараеха да следват по силата на своеобразен адаптивен миметизъм; в резултат беше налице завръщане към стари кулинарни рецепти, танци и дори към традиционни носии. При всички случаи предпочитани клиенти бяха руснаците. Те никога не биха се пазарили за цената на аперитив, нито за наема на високопроходим автомобил. Харчеха щедро, с широка ръка, верни на икономиката на потлача[1], надживяла всякакви политически режими.

Това ново поколение проявяваше по-силен консерватизъм, по-голямо уважение към парите и към утвърдените обществени йерархии в сравнение с предишните. Още по-удивително беше, че равнището на раждаемостта във Франция се беше повишило, при това, без да се взема под внимание имиграцията, която така или иначе бе сведена до нула със закриването на последните работни места в промишлеността и драстичното съкращаване на мерките по социално осигуряване, започнало към 2020 година. Африканските емигранти се бяха насочили към новите индустриални страни, пътуването, към които беше свързано с далеч повече рискове. Докато прекосяваха Индийския океан или Китайско море, техните кораби системно бяха нападани от пирати, които лишаваха бежанците от последните им спестявания, а понякога направо ги хвърляха в морето.

Една сутрин, докато Жед допиваше последните глътки „Шабли“, до него се приближи брадатият здравеняк с конската опашка — един от първите жители на селото, които бяха привлекли вниманието му. Без да знае нищо за професията му, човекът го беше определил като художник. По негово признание самият той рисувал „по малко“ и имал желание да му покаже творбите си.

Навремето бил автомонтьор в Курбьовоа, но теглил кредит и се установил в селото, където открил фирма за куадове[2] под наем — Жед се сети за хърватина от авеню „Стефен-Пеншон“ с неговите скутери. Мъжът сподели, че лично той си падал по „Харли Дейвидсън“ и се наложи Жед да слуша в продължение на половин час описанието на машината, която заемала почетно място в неговия гараж, и на начина, по който той години наред я усъвършенствал по свой вкус. Все пак според него куадовете били „добри машини“ и с тях можело да се правят „готини разходки“. Отбеляза, освен това, проявявайки здравомислието, че поддръжката им била по-лесна от тази на конете; с една дума, бизнесът вървял добре и не можел да се оплаче.

Картините му, явно вдъхновени от хероик фентъзи, представляваха най-често брадат воин с конска опашка, яздещ внушителен моторен кон, очевиден вариант спейс опера на неговия „Харли Дейвидсън“. Понякога той се сражаваше с орди лигави зомбита, понякога с армии бойни роботи. Други платна изобразяваха по-скоро почивката на воина и даваха израз на чисто мъжко еротично въображение посредством ненаситни мръсници с лакоми устни, които обикновено се движеха на двойки. В действителност това бяха автофикции, въображаеми автопортрети; изобразителната му техника обаче беше посредствена и за нещастие не му даваше възможност да постигне онзи хиперреализъм и завършеност, характерни за хероик фентъзи. Като цяло Жед рядко беше виждал нещо по-грозно. В продължение на един час се опитва да прави подходящи за случая коментари, а през това време мъжът непрекъснато вадеше все нови и нови картини, така че накрая се видя принуден да заяви, че това е творчество, плод на „огромна сила на въображението“. Веднага добави, че отдавна е скъсал всякакви връзки с артистичните среди. Което впрочем беше чиста истина.

[1] Потлач (по названието на обичай при североамериканските индианци) — принцип, според който целта не е натрупване на капитал или потребление, а демонстрация на могъщество. — Б.пр. ↑

[2] Куад (от Quad — quadricycle, четириколесен) — открита едноместна или двуместна машина за пресечени местности. — Б.пр. ↑

VII

Условията, при които твори Жед Мартен през последните трийсет години от живота си, биха били напълно неизвестни за нас, ако не беше интервюто, дадено от него месец преди смъртта му пред млада журналистка от „Ар Прес“. Макар разговорът между двамата да се простира на повече от четирийсет страници от списанието, той говори преди всичко за прилаганите от него технически способи при осъществяването на странните видеограми, съхранявани понастоящем в Музея на модерното изкуство във Филаделфия, които по нищо не приличат на предишните му творби, нито впрочем на нищо известно до този момент, и които трийсет години по-късно продължават да предизвикват у посетителите болезнено усещане, белязано от страх.

Що се отнася до смисъла на това творчество, на което посвещава последните години от живота си, той отказва да прави какъвто и да било коментар. „Искам да направя равносметка на света… Искам просто да направя равносметка на света…“, повтаря той на повече от страница пред журналистката, стъписана пред открилата се пред нея възможност и от неспособността да сложи край на това старческо дърдорене — което може би е по-добре — старческото и от нищо неограничено дърдорене на Жед Мартен — съсредоточаващо се предимно върху проблеми, свързани с блендата, с регулирането на амплитудата и със съвместимостта на различните компютърни програми. Резултатът е едно забележително интервю. В него младата журналистка „отстъпва място на своя субект“ според сухия коментар на „Монд“, вбесен от обстоятелството, че е изпуснал подобна изключителна възможност, благодарение на която няколко месеца по-късно журналистката бе назначена за заместник главен редактор на списанието — точно в деня, когато бе съобщено за смъртта на Жед Мартен.

Макар описанието на апаратурата, която Жед използва за заснемане, да заема няколко страници, сама по себе си тя не представлява нещо кой знае колко забележително: триножник „Манфрото“, полупрофесионална портативна видеокамера „Панасоник“, избрана от него заради изключителната светлочувствителност на нейния приемник, който позволява заснемане при почти пълен мрак, както и твърд диск от два тераоктета с извод USB за портативната камера. В продължение на десет години всеки вторник сутрин без изключение (когато ходи на покупки) Жед Мартен поставя апаратурата в багажника на своето „Ауди“, след което поема по построения от него частен път, прекосяващ имението му. Отклоняването от този път е невъзможно: високите треви и бодливите храсти много скоро се превръщат в непроницаем гъсталак. Заличена е всякаква следа от някогашните горски пътища. Единствено пространството около езерото поради мочурливата почва е обрасло с ниска трева и е донякъде проходимо.

Макар да разполага с широка гама от обективи, той почти винаги използва „Шнайдер Апо-Зинар“, притежаващ удивителната способност при отваряне на 1,9 да достига максимално фокусно разстояние 1200 мм, съответстващо на кадър 24х36. Изборът на обекта „не почива на никаква предварителна стратегия“, заявява на няколко пъти той пред журналистката; по думите му „просто следвал моментния импулс“. Във всеки случай почти винаги използвал много големи фокусни разстояния, съсредоточавайки се понякога върху разлюлян от вятъра буков клон, друг път върху кичур трева, връх на туфа коприва или върху повърхността на рохка пръст между две локви. След разполагането на кадъра включва захранването на портативната камера към запалката на колата, пуска я и се прибира пеш, оставяйки мотора да работи на празен ход в продължение на няколко часа, понякога до края на деня и през цялата нощ — капацитетът на твърдия диск позволява почти седмица непрекъснато заснемане.

Отговорите на въпросите относно „моментния импулс“ са преди всичко разочароващи за списание, даващо обща информация, така че в този случай журналистката полага усилия да научи нещо повече: все пак заснемането през даден ден не може да не окаже влияние върху заснемането през следващите дни, надушва вярната следа тя; по този начин постепенно се появява и придобива очертания определен проект. Нищо подобно, упорства Жед Мартен: когато сутрин потеглял с колата, нямал никаква предварителна представа какво му предстои да снима; за него всеки ден бил сам за себе си. След което уточнява, че този период на пълна неустановеност бил продължил десет години.

По-нататък той говори за образите, постигнати чрез метод, основан преди всичко на монтажа, макар да става въпрос за доста особен монтаж, при който от тричасов материал взема само няколко фотограми; при всички случаи обаче монтажът му дава възможност да получи подвижно изображение на тези елементи от растения, гъвкави като хищници, едновременно кротки и безмилостни, които без съмнение представляват най-завършеният опит на западното изкуство да представи света от гледната точка на растенията.

Жед Мартен „бил забравил“, поне така твърди самият той, какво го е подтикнало след десетина години, посветени почти изцяло на заснемането на растения, да се завърне към изобразяването на промишлени изделия: най-напред мобилен телефон, после клавиатура на компютър, настолна лампа и много други предмети, твърде различни в началото, след което вниманието му се насочва почти изключително към предмети, съдържащи в себе си електронни елементи. Най-впечатляващите негови творби обаче си остават изображенията на бракувани дънни платки, които при заснемането без индикатор за мащаб напомнят странни футуристични цитадели. Той заснема тези предмети в мазето върху неутрален сив фон, който изчезва при прехвърлянето на видео. За ускоряване на процеса на корозия ги пръска с разредена сярна киселина, от която купува цели бидони — по думите му това е смес, обикновено използвана за плевене. След това отново пристъпва към монтаж, подбира няколко фотограми, заснети на продължителни интервали; резултатът силно се различава от обикновено ускоряване на кадъра, по този начин процесът на разпад е показан не като непрекъснат, а на резки тласъци.

След петнайсет години заснемане и монтаж той разполага с около три хиляди порядъчно странни модула от по три минути; ала едва след това започва истинската му работа, когато решава да избере програма за наслагване на образи. Подобна техника се използва в зората на нямото кино, но впоследствие е изоставена както от професионалните кинотворци, така и от любителите на видеото, дори онези, които се занимават с изкуство; днес тя се смята като отживял времето си специален ефект поради подчертаната липса на реалистичност. Той влиза във връзка със специалист от Илинойс и му предлага срещу заплащане да изработи за него по-съвършена версия на програмата, която използва. Двамата уговарят условията и няколко месеца по-късно Жед притежава изключителни права за употреба върху един доста необикновен инструмент за работа, който няма еквивалент на пазара. Основан върху принцип, сходен с този на копирането чрез фотошоп, той позволява наслагването на деветдесет и шест видео пътеки, като при всяка от тях може да се регулират яркостта, насищането и контрастът, а освен това постепенно да се подчертава предният план или да се преминава в дълбочина на изображението. Тази програма му открива възможността да получава онези дълги хипнотични планове, в които промишлените изделия сякаш потъват, постепенно заливани от обилни пластове растителност. На моменти се създава впечатлението, че те се борят, опитват се да изплуват на повърхността; после ги отвлича вълна от треви и листа, те пропадат в недрата на растителната магма, а повърхнината им се разлага на отделни елементи — микропроцесори, батерии, чипове.

Здравето на Жед се разклаща, той може вече да се храни единствено с млечни и захарни изделия и започва да подозира, че подобно на баща си, ще умре от рак на храносмилателните пътища. Изследванията в болницата в Лимож потвърждават това предположение, но той отказва да се лекува, да се подлага на радиотерапия или на други радикални методи на лечение, задоволявайки се да взема обезболяващи, които са му особено нужни вечер, както и големи дози сънотворни. Съставя завещание, с което оставя цялото си състояние на различни дружества за защита на животните.

По същото това време започва да заснема фотографии на всички, които е познавал — от Жьоневиев до Олга, от Франц до Мишел Уелбек, а също така баща си и други хора, всъщност всички, с чиито фотографии разполага. Закрепва ги върху неутрално сиво непромокаемо платно, опънато на метална рамка пред къщата, като този път ги оставя да се повреждат по естествен път. Изложени на действието на дъждовете и на слънцето, снимките се сгърчват, на места загниват, сетне се разлагат на фрагменти и за няколко седмици окончателно се разпадат. По-любопитно е използването на детски играчки, представляващи човешки фигурки, които той подлага на същия процес, фигурките се оказват по-устойчиви и се налага за ускоряване на разлагането им отново да прибегне до бидоните със сярна киселина. По това време вече приема само течна храна и всяка вечер медицинска сестра му поставя инжекция с морфин. Сутрин обаче се чувства по-добре и до последния момент успява да работи по два-три часа дневно.

Така Жед Мартен се оттегли от живота, към който така и не успя докрай да се приобщи. Сега в съзнанието му изникваха образи и странно защо, въпреки че що се отнася до еротика, не беше преживял нищо особено, това бяха предимно образи на жени. Жьоневиев, милата Жьоневиев и клетата Олга го спохождаха в сънищата му. Спомни си дори Март Тайфер, благодарение на която бе открил силата на желанието на един балкон в Пор Гримо, когато тя беше свалила своя сутиен марка „Лежаби“ и му беше показала гърдите си. Тогава тя беше на петнайсет години, а той на тринайсет. Същата вечер мастурбира в тоалетната на служебния апартамент, предоставен на баща му за наблюдение на строителния обект, и се удиви на силното удоволствие, което изпита. Спомняше си гъвкави гърди, палави езици, тесни вагини. Това означаваше, че животът му не е бил чак толкова лош.

Трийсетина години преди това (тази подробност единствена излиза извън често техническия характер на интервюто за „Ар Прес“) Жед предприе пътуване до Рургебийт, където бе организирана мащабна ретроспективна изложба на неговото творчество. В Дуйсбург и Дортмунд, в Бохум и Гелзенкирхен някогашните металургични предприятия бяха превърнати в зали за изложби, спектакли, концерти, а местните власти се стремяха да организират промишлен туризъм, основан върху пресъздаване на начина на живот на работника от началото на XX век. Действително цялата област със своите доменни пещи, табани, изоставени железопътни линии, по които ръждясваха товарни вагони, с еднообразните си работнически жилища, украсени тук-там с някоя градинка, напомняше на музей на първия етап от индустриализацията на Европа. В онзи момент Жед беше впечатлен от заплашителното настъпление на горите, които след само едно столетие застой започваха да обкръжават заводите. Преустроени бяха само онези предприятия, които бяха подходящи за новото си културно предназначение, а останалите постепенно се рушаха. Тези промишлени гиганти, които навремето са били средоточие на прочутата германска производителност, сега ръждясваха, разпадаха се и в някогашните цехове растеше трева, тя се промъкваше сред руините и малко по малко ги покриваше с неизбродна джунгла.

По този начин творчеството, заело последните години от живота на Жед Мартен, може да бъде разглеждано непосредствено като носталгичен размисъл върху края на промишлената епоха в Европа, а в по-общ план — върху преходния характер на всичко произведено от човека. Ала подобно тълкуване не е в състояние да опише болезненото усещане, което ни обзема при вида на тези жалки фигурки от типа „Плеймобил“, изгубени сред един абстрактен и грамаден футуристичен град, който на свой ред се изхабява и руши, а след това изчезва сред необятната растителност, ширнала се до безкрая. Това чувство за покруса прониква в самите нас едновременно с разлагането под действието на природните стихии на изображенията на човешките същества, съпровождали Жед Мартен в земния му път, които след това окончателно се разпадат на парчета и в последните кадри се превръщат сякаш в символ на всеобщото унищожение на човешкия род. Те постепенно потъват, за момент като че се борят, но в крайна сметка са погълнати от дебелия пласт растения. Сетне всичко се уталожва, остават само тревите, разлюлени от вятъра. Тържеството на растителността е окончателно.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Част първа

I

II

III

IV

Част втора

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

Част трета

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

Част четвърта

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

Епилог

I

II

III

IV

V

VI

VII

Заслуги