КАСАНДРА КЛЕЪР

ПРИНЦ С ЧАСОВНИКОВ МЕХАНИЗЪМ

Част 2 от „Адски устройства“

Превод от английски: Ирена Патулова, 2012

chitanka.info

На Елка

Khalepa ta kala

„Искам да знаете, че сте били последната мечта на душата ми… Откакто се запознах с вас, започнаха да ме мъчат угризения, каквито не вярвах, че могат отново да ме споходят. Чувам шепота на стари гласове, които ме викат нагоре и които мислех, че са замлъкнали завинаги. Спохождат ме и неясни мисли да започна отново да се боря, да започна отначало, да се отърся от мръсотията и страстите си и да се върна на бойното поле, което съм напуснал. Мечти, само сънища, които не извеждат до никакъв край…“[1]

Чарлз Дикенс, „Повест за два града“

ПРОЛОГ

НИЗВЕРГНАТИТЕ МЪРТЪВЦИ

Мъглата бе гъста, притъпяваше звуците и замъгляваше зрението. Там, където се вдигаше, Уил Херондейл виждаше пред себе улицата, която стръмно се изкачваше нагоре — хлъзгава, мокра и черна от дъжда. Чуваше и гласовете на мъртъвците.

Не всички ловци на сенки можеха да чуват призраците, освен ако самите призраци не го искаха, но Уил бе сред тези, които можеха. Когато наближи старото гробище, гласовете се извисиха в нестроен хор — стенещ и молещ, виещ и ръмжащ. Не бе някакво тихо и спокойно гробищно място и Уил го знаеше, не за пръв път посещаваше „Черепите и костите“, недалеч от Лондонския мост. Опита се колкото може да заглуши гласовете, като присви рамене, така че яката му да покрива ушите, главата му бе наведена, а ситният дъждец мокреше черната му коса.

Входът към гробището бе почти недостъпен: крилата на портата от ковано желязо бяха здраво зазидани във високата каменна стена, така че случайният минувач можеше да види само буренясало парче земя, част от незнайно на кого принадлежаща строителна площадка. Когато Уил доближи портата, от мъглата изникна още нещо, само че не от плът и кръв: огромно бронзово чукало във формата на ръка, пръстите бяха костеливи и съсухрени. Уил изкриви лице в гримаса, протегна ръка, облечена в ръкавица, вдигна чукалото и го остави да падне веднъж, втори, трети път. Глухият му звук отекна в нощта.

От земята зад портата се издигаше мъгла, подобна на пара, и скриваше блещукането на костите, които изпъкваха върху неравния терен. Постепенно мъглата се сгъсти, превръщайки се в зловеща синя светлина. Уил сложи ръце върху решетките; хладината на метала проникна през ръкавиците чак до костите му и той потрепери. Не бе просто обичайният студ. Когато призраците се надигаха, те смучеха енергия от заобикалящите ги, като отнемаха топлината от въздуха край тях. Косата на тила му се изправи и щръкна, когато синята мъгла бавно застина във формата на възрастна жена в дрипава рокля и бяла престилка. Главата й бе приведена.

— Здравей, Мол — каза Уил. — Изглеждаш страхотно тази вечер, ако мога така да се изразя.

Призракът вдигна глава. Старата Моли беше силен дух, един от най-силните, които бе срещал някога. Когато сноп лунна светлина се провря през една от дупките на дрехата й, старицата стана почти прозрачна. Тялото й бе яко, а косата — увита на дебел жълто-сив сноп около едното й рамо. Грубите й зачервени ръце бяха подпрени на хълбоците. Само очите й бяха празни и от дълбините им проблясваха чифт сини пламъци.

— Уилям ’ерондейл — каза тя. — Отново тук? Толкова скоро?

Тя се приближи към портата с плъзгащата се походка, така характерна за призраците. Стъпалата й бяха боси и мръсни, въпреки че нито за миг не бяха докосвали земята.

Уил се облегна на портата.

— Липсваше ми сладкото ти личице.

Тя се ухили, очите й проблеснаха и той зърна черепа под полупрозрачната й кожа. Облаците се бяха скупчили един върху друг на небето и скриваха луната. Уил се запита какво ли бе извършила старицата, за да бъде погребана тук, далеч от осветената земя. Повечето от ридаещите гласове бяха на проститутки, самоубийци и мъртвородени деца, на онези низвергнати мъртъвци, които нямаха право да бъдат погребани в гробището, осветено от църквата. Моли обаче бе успяла да извлече полза от ситуацията, така че може би изобщо не я бе грижа за останалото.

Тя се изкиска.

— Какво искаш тогава, млади ловецо на сенки? Отровата на Малфас? Имам и нокът от демона Моракс, много фино шлифован, отровата на върха му е почти незабележима.

— Не — отвърна Уил. — Не това ми трябва. Трябва ми прах от демона Форей, стрит на дребно.

Моли обърна глава встрани и избълва кълбо синкав пламък.

— И за какво му е на изискан младеж кат’ теб подобно нещо?

Уил едва-едва въздъхна. Възраженията на Моли бяха част от пазарлъка. Магнус вече няколко пъти го бе пращал при нея. Веднъж за зловонните черни свещи, които залепнаха като катран по кожата му, веднъж за костите на някакво неродено дете, и веднъж за една торба с очи на феи, от която върху ризата му покапа кръв. Ако трябваше да сравнява, прахът на демона Форей звучеше къде-къде по-приемливо.

— За глупачка ли ме вземаш — продължи Моли. — Това е капан, нали? Твоя милост ме спипва да продавам тези неща и това ще е краят на старата Моли, нали?

— И без това вече си мъртва — Уил положи всички усилия думите му да не я подразнят. — Не знам какво си мислиш, че може да ти стори Клейвът.

— Ха! — празните й очи запламтяха. — В тъмниците на Мълчаливите братя могат да бъдат затваряни както живи, така и мъртви; знаеш много добре т’ва, ловецо на сенки.

Уил предупредително вдигна ръце.

— Не се опитвай да хитруваш, старо. Сигурно вече си чула слуховете, които се носят в долния свят. Клейвът си има и друга работа, освен да лови призраци, търгуващи с прах на демони и кръв на феи.

Той се приведе напред.

— Ще ти дам добра цена — измъкна от джоба си кесия от батиста и я разклати във въздуха. Чу се звук като от подрънкването на множество монети. — Всички отговарят на описанието, Мол!

На лицето й се изписа нетърпение и мъртвото й лице се оживи, тя се втвърди достатъчно, че да вземе кесията от него. Зарови ръка в нея и когато я извади, шепата й бе пълна с пръстени — венчални златни пръстени и върху всеки бе завързан любовен възел. Старата Моли, подобно на много други призраци, непрестанно търсеше някакъв талисман, някаква изгубена отломка от миналото й, която най-после да й позволи да умре, котвата, която я държеше привързана към света. В нейния случай това бе венчалният й пръстен. Смяташе се, бе му казал Магнус, че пръстенът отдавна е изчезнал, погребан под тинестото дъно на Темза, но независимо от това тя би взела всяка кесия с намерени пръстени с надеждата, че някой от тях може да се окаже нейният.

Тя пусна пръстените обратно в кесията, която изчезна някъде из неживата й същност, и в замяна му подаде сгънато пакетче с прах. Той го скри в джоба на якето си и в този момент призракът започна да избледнява и да изчезва.

— Почакай, Мол. Това не е всичко, за което съм дошъл тази вечер.

Призракът потрепна, алчността му се бореше с нетърпението и с усилието да остане видим. Накрая все пак измърмори:

— Е, добре, какво още искаш?

Уил се поколеба. Това не бе нещо, за което Магнус го бе изпратил; бе нещо, което самият той искаше да знае.

— Любовно биле.

Старата Моли се изсмя пискливо.

— Любовно биле? За Уил ’ерондейл? ’ич не ми е в стила да отказвам възнаграждение, но мъж с твоята външност не се нуждае от любовно биле, повярвай ми.

— Не ме разбра — отвърна Уил и в гласа му можеше да се долови отчаяние. — Всъщност търся точно обратното, нещо, което да слага край на влюбеността.

— Биле на омразата? — продължаваше да се забавлява Мол.

— Надявах се на нещо като безразличие. Или може би търпимост?

Тя издаде хъркащ звук, смущаващо човешки за призрак като нея.

— Не ми е работа да ти го казвам, нефилиме, но щом искаш момиче, което да те мрази, има и по-лесни начини да го получиш. Не ти е нужна моята помощ за такова жалко нещо.

И с тези думи тя се скри от погледа му, изчезвайки в мъглата между гробовете. Уил, който гледаше след нея, въздъхна:

— Не за нея — прошепна той, въпреки че вече нямаше кой да го чуе, — за мен…

После облегна глава върху студената желязна врата.

[1] Превод Димитър Стефанов ↑

1

ЗАСЕДАТЕЛНАТА ЗАЛА

Изящни арки под купол сияен

окрилят свят чудно омаен.

Ефирни ангели с дарби различни

се носят на шепот прилични.

Алфред, лорд Тенисън, „Дворецът на изкуствата“

— О, да! Изглежда точно, както си го представях — каза Теса и се обърна с усмивка към младежа, стоящ до нея. Той току-що й бе помогнал да прескочи една локва и любезно бе оставил ръката си върху нейната, малко над извивката на лакътя.

Джеймс Карстерс й се усмихна в отговор, елегантен в тъмния си костюм, а вятърът развяваше сребристата му коса. Другата му ръка остана върху нефритената ръкохватка на бастуна и ако някой от тълпата, сновяща край тях, си помислеше, че е странно толкова млад човек като него да използва бастун, или намираше за необикновен цвета на косата му или чертите на лицето му, можеше да продължи да зяпа колкото му душа иска.

— Това си е почти благословия — отвърна Джем. — Вече бях започнал да се тревожа, че всичко, с което се сблъскваш в Лондон, ти носи разочарование.

Разочарование. Преди време брат й Нат й бе обещал, че в Лондон я очаква всичко — ново начало, чудесно място за живеене, извисяващи се здания и разкошни паркове. Вместо това бе намерила ужас, коварство и опасност, надхвърлящи всичко, което би могла да си представи. А сега…

— Не всичко — усмихна се тя на Джем.

— Радвам се да го чуя — тонът му бе сериозен, а не подигравателен. Тя отмести очи от неговите и погледът й се зарея към величествената сграда, която се издигаше пред тях. Уестминстърското абатство със знаменитата си готическа кула с острие, почти докосващо небето. Слънцето точно се бе подало изпод тъмната шапка от облаци и абатството се къпеше в меката му светлина.

— Това ли е наистина мястото? — попита тя, когато Джем я дръпна към входа на абатството. — Изглежда толкова…

— Обикновено?

— Исках да кажа многолюдно.

Днес абатството беше отворено за туристи и групи от тях нетърпеливо сновяха навътре и навън през огромната порта, повечето здраво стиснали в ръце пътеводителите на „Бедекер“. Група американски туристи — жени на средна възраст, облечени старомодно, мърморещи с акцент, който за момент я накара да изпита носталгия — преминаха покрай тях и се заизкачваха нагоре по стълбите, бързайки след някакъв екскурзовод, предлагащ обиколка на абатството. Джем и Теса ги последваха и изчезнаха в множеството.

Вътре миришеше на студен камък и метал. Теса се огледа наоколо, смаяна от размерите на мястото. В сравнение с него Институтът приличаше на селска църква.

— Обърнете внимание на тройното разделение на нефа[1] — прозвуча монотонният глас на гида. Той продължи да обяснява за по-малките параклиси, източен и западен, на които се разделяше страничният кораб. Наоколо цареше пълна тишина, още повече че нямаше служба. Теса се остави да бъде водена от Джем и когато тръгнаха към източната част на църквата, осъзна, че стъпва по камъни, върху които бяха издълбани дати и имена. Знаеше, че в Уестминстърското абатство са погребани именити крале, кралици, пълководци и поети, но никога не си бе представяла, че ще стъпва върху тях.

Най-сетне, в югоизточния ъгъл на църквата, тя и Джем забавиха ход. През розовия прозорец над тях струеше слаба дневна светлина.

— Знам, че бързаме за заседанието на Съвета — каза Джем и посочи към ъгъла, — но исках да видиш това. „Ъгъла на поетите“.

Теса бе чела за това място, където бяха погребани най-известните писатели на Англия. Тук бе сивият надгробен камък на Чосър и нишата със статуята му, можеха да се видят и други известни имена.

— Едмънд Спенсър, о, и Самюъл Джонсън — произнесе тя със затаен дъх. — И Колридж, и Робърт Бърнс, и Шекспир.

— Всъщност той не е погребан тук — бързо рече Джем. — Това е само паметник. Както и този на Милтън.

— Знам, но… — тя погледна към него и се изчерви. — Не мога да го обясня, но чувството е сякаш си сред приятели, когато си сред тези имена. Знам, че е глупаво…

— Ни най-малко.

Тя му се усмихна.

— Как разбра какво бих искала да видя?

— Как бих могъл да не се досетя? — отвърна той. — Когато си мисля за теб и ти не си с мен, те виждам винаги с книга в ръка.

Казвайки това, той отмести погледа си и тя забеляза лека червенина по бузите му. Толкова е блед, че на лицето му се изписва и най-слабата руменина, помисли си тя и се изненада колко нежност имаше в тази мисъл.

Беше се привързала към Джем през последните две седмици; Уил бе започнал старателно да я избягва, Шарлот и Хенри бяха погълнати от проблемите на Клейва и Съвета и управлението на Института и дори Джесамин изглеждаше претоварена. Но Джем постоянно бе край нея. Изглежда, взимаше на сериозно ролята си на неин гид из Лондон. Вече бяха ходили в Хайд Парк и Кю Гардънс, Националната галерия и Британския музей, при Лондонската кула и Портата на изменниците. Отидоха да видят и кравите, които дояха в Сейнт Джеймс Парк, както и продавачите на плодове и зеленчуци, предлагащи стоката си на пазара „Ковън Гардън“. От крайбрежния булевард бяха гледали лодките, носещи се по блестящата от слънцето Темза, и бяха яли неща, които се наричаха „стопер за врата“, което звучеше ужасно, но всъщност се оказа масло, захар и хляб. И докато дните отминаваха, Теса почувства, че бавно се откъсваше от натрупалата се в нея неизказана мъка по Нат и Уил и загубата на предишния си живот, подобно на цвете, подало се изпод замръзналата земя. Тя дори забеляза, че бе започнала да се усмихва. И трябваше да благодари за това на Джем.

— Ти си добър приятел — възкликна тя. И когато за нейно учудване той не й отвърна нищо, добави: — Или поне предполагам, че сме добри приятели. И ти мислиш така, нали Джем?

Той се обърна и я погледна, но преди да отговори, един гробовен глас се обади от мрака:

„Съзирам тленност и уплаха.

О, как променя се плътта!

И колко много кралски кости

почиват под гранитната скала.“[2]

Една тъмна сянка пристъпи към тях от пътеката между два паметника. И докато Теса премигваше изненадано, Джем произнесе с весело примирение:

— Уил. Все пак реши да ни удостоиш с присъствието си.

— Никога не съм казвал, че няма да дойда.

Уил пристъпи напред и светлината от розетните прозорци падна върху него, озарявайки лицето му. Дори и сега, Теса не можеше да погледне към него, без нещо да се свие в гърдите й, без сърцето й болезнено да се преобърне. Тъмна коса, сини очи, изящни скули, гъсти тъмни мигли, сочни устни — би могъл да бъде красив, ако не бе толкова висок и мускулест. Беше държала ръцете му в своите. Знаеше какво е усещането — желязо, опаковано в яки мускули; неговите ръце, обхванали тила й, слаби и гъвкави, но груби и мазолести…

Опита се да се откъсне от спомените. Спомените не бяха помогнали на никого, не и когато този някой знаеше истината в настоящето. Уил бе прекрасен, но не бе неин; не бе ничий. Нещо в него се бе счупило и през цепнатината изтичаше сляпа жестокост, потребност да наранява и да отблъсква.

— Закъсняваш за заседанието на Съвета — добросърдечно отбеляза Джем. Бе единственият, който сякаш бе недосегаем за пакостливата злонамереност на Уил.

— Трябваше да изпълня едно поръчение — отвърна Уил. Отблизо Теса можеше да види, че изглежда изморен. Около очите му имаше червени кръгове, а сенките под тях бяха почти виолетови. Дрехите му бяха измачкани, сякаш бе спал с тях, а косата му се нуждаеше от подстригване. Но всичко това не те засяга ни най-малко, си каза тя твърдо и отмести поглед от меките тъмни вълни, които се виеха около ушите и тила му. Няма никакво значение какво мислиш за това как изглежда или как е решил да прекара времето си. Достатъчно ясно ти даде да разбереш това. — Но и ти не си самата точност.

— Исках да покажа на Теса „Ъгъла на поетите“ — каза Джем. — Помислих си, че ще й хареса.

Говореше така просто и ясно, че никой не би се усъмнил в думите му, нито пък би си помислил, че това, което казва, е всичко друго, но не и истината. Желанието му да достави радост на някого бе толкова искрено, че дори и Уил не би си помислил да каже нещо неприятно; само сви рамене и с бърза крачка ги поведе през абатството и после навън към Източната галерия.

Тук имаше квадратна градина, оградена от стените на галерията, и хората се разхождаха по краищата й, шепнейки си тихо, сякаш все още се намираха в църквата. Никой не обърна внимание на Теса и спътниците й, когато стигнаха двукрила дъбова врата в една от стените. Уил хвърли бърз поглед наоколо, извади стилито си от джоба си и прокара върха му по дървото. Вратата блесна за миг със синя светлина и крилата й се разтвориха. Уил пристъпи навътре, Джем и Теса го последваха. Вратата бе тежка и се затвори с трясък, като едва не прищипа роклята на Теса. Тя едва успя да я дръпне и отстъпи заднишком навътре, а после се обърна с лице към черната като катран тъмнина.

— Джем?

Блесна светлина; беше Уил, който държеше магическия си камък. Бяха се озовали в широка, облицована с камък зала със сводест таван. Подът по всяка вероятност бе тухлен, а в единия край на залата имаше олтар.

— Намираме се в криптата — каза той. — Някога е била съкровищница. Със сандъци със злато и сребро по цялата дължина на стените.

— Съкровищница на ловците на сенки ли? — недоумяваше Теса.

— Не, Британската кралска съкровищница, затова са и дебелите стени и врати — отвърна Джем и се засмя, виждайки изражението й. — Но ние, ловците на сенки, винаги сме имали достъп. — През вековете монархиите тайно плащали десятък на нефилимите, за да пазят кралствата им от демоните.

— Не и в Америка — разпалено възрази Теса. — Ние не сме имали монархия.

— Вие имате специално звено, сформирано от официалната власт, което си сътрудничи с нефилимите — отвърна Уил, запътвайки се към олтара. — Преди се е наричало Департамент на войната, а сега е част от Департамента на правосъдието…

Той не довърши, защото в този момент олтарът се отмести със стон и зад него се откри тъмен и празен отвор. Насред множеството от сенки Теса съзря мъждукаща светлина. Уил се провря в отвора и магическия му камък освети мрака.

Теса го последва и се озова в дълъг каменен коридор, който се спускаше надолу. Камъкът, от който бяха направени стените, пода и тавана, беше един и същ и това създаваше впечатление, че проходът е изсечен направо в скалата, въпреки че бе гладък, а не грапав. През няколко крачки гореше магическа светлина, в свещници във формата на ръка, подаваща се от стената, с пръсти, стискащи факла.

Вратата на олтара се плъзна отново и се затвори зад тях, а те тръгнаха по коридора. Едва направили няколко крачки и проходът стръмно започна да се спуска надолу. Факлите горяха със синьо-зелен пламък, осветявайки изсечения в скалите мотив — един и същ, повтарящ се отново и отново, на ангел, издигащ се сред пламъци над някакво езеро, държащ в едната си ръка меч и бокал в другата.

Най-накрая стигнаха до две големи сребърни врати. Върху всяка от тях бе издълбан един и същ символ, който Теса бе виждала и преди — четири преплетени букви — К, С, З и К. Джем посочи към символа.

— Означават Клейв, Съвет, Завет и Консул — каза той, преди тя да бе попитала.

— Консулът. Той ли е предводителят на Клейва? Нещо като крал?

— Само че не по рождение като всеки монарх — додаде Уил. — Избира се като президента или премиера.

— А Съветът?

— Ще го видиш съвсем скоро.

И Уил разтвори широко вратата.

Устата на Теса остана отворена; тя побърза да я затвори, съзирайки леко насмешливия поглед на Джем, застанал от дясната й страна. Стаята оттатък вратата бе една от най-големите, които бе виждала някога. Представляваше огромно пространство, увенчано от купол, чийто таван бе изрисуван със звезди и съзвездия. Огромен полилей във формата на ангел с пламтяща факла в ръка се спускаше от най-високата точка на купола. Пространството под него бе оформено като амфитеатър, с дълги, извити скамейки. Уил, Джем и Теса стояха в горната част на поредица от стълби, пресичащи центъра с местата за сядане, три четвърти от които бяха заети. В долната част на стълбите се издигаше подиум, върху който имаше няколко дървени стола с високи облегалки, изглеждащи доста неудобни.

В един от тях бе седнала Шарлот; зад нея бе Хенри, който гледаше стреснато и очевидно бе нервен. Шарлот седеше спокойно, с ръце, отпуснати в скута; само който я познаваше добре би могъл да забележи напрежението в раменете и в свитите й устни.

Пред тях, на нещо като катедра — беше по-широка и по-дълга от обикновена катедра — бе застанал висок мъж с дълга, светла коса и гъста брада; бе широкоплещест и носеше над дрехите си дълга тъмна мантия, като на съдиите, върху ръкавите му проблясваха втъкани в плата руни. На нисък стол близо до него бе седнал възрастен мъж, кестенявата му коса бе прошарена, лицето му бе гладко избръснато, но набраздено от дълбоки бръчки. Мантията му бе тъмносиня, а когато помръднеше ръката си, върху пръстите му заблестяваха скъпоценни камъни. Теса го позна, беше Инквизиторът Уитлоу, с ледения си глас и ледените си очи, който разпитваше свидетелите от името на Клейва.

— Господин Херондейл — каза светлокосият мъж и отправи поглед към Уил, а устните му се извиха в усмивка. — Колко любезно от ваша страна да се присъедините към нас. Както и господин Карстерс. А спътничката ви трябва да е…

— Госпожица Грей — каза Тереза, преди той да е успял да завърши. — Госпожица Тереза Грей от Ню Йорк.

Сред залата се понесе шепот, подобно на отдръпваща се вълна. Тя усети напрежението на Уил, който стоеше до нея, а Джем пое въздух, сякаш щеше да заговори. Да прекъсне Консула, стори й се, че чува някой да казва. Значи това бе консулът Уейланд, предводителят на Клейва. Хвърли бърз поглед към стаята и разпозна няколко лица — Бенедикт Лайтууд, с острия си, наподобяващ човка нос и скована стойка; и сина му, Гейбриъл Лайтууд, със стърчаща във всички посоки коса, който гледаше пред себе си с каменно изражение. Тъмнокосата Лилиан Хайсмит. Дружелюбно гледащия Джордж Пенхалоу и дори огромната леля на Шарлот, Калида, чиято коса бе напластена върху главата й на дебели сиви вълни. Имаше и много други хора, които не познаваше. Сякаш разглеждаше книга с картинки, предназначена да й разкаже за всички хора на земята. Имаше рус ловец на сенки, който приличаше на викинг, мъж с тъмна кожа, сякаш халиф, току-що излязъл от илюстрациите на книгата й „Хиляда и една нощ“, и една индийка във великолепно сари, украсено със сребърни руни. Бе седнала зад друга жена, която бе обърнала глава и гледаше към тях. Бе облечена в елегантна копринена рокля, а лицето й приличаше на това на Джем — същите деликатни и красиви черти, същите очертания на очите и скулите, само че неговите очи и коси бяха сребристи, а нейните — тъмни.

— Е, добре дошла тогава, госпожице Грей от Ню Йорк — рече Консулът, който изглеждаше развеселен. — Изключително се радваме, че се присъединявате към нас. Разбрах, че вече сте отговорили на доста въпроси, свързани с лондонския Анклав. И бих искал да се надявам, че няма да имате нищо против да отговорите на още няколко.

Теса устреми поглед към Шарлот и очите им се срещнаха. Необходимо ли е?

Шарлот едва забележимо й кимна. Моля те.

Теса изправи рамене. Разбира се, щом ти ме молиш.

— Приближете се тогава към скамейката на Консула — рече Консулът и Теса предположи, че той сигурно имаше предвид дългата тясна дървена пейка, която се намираше пред катедрата. После додаде: — Приятелите ви може да ви придружат.

Уил измърмори нещо под нос, но толкова тихо, че дори Теса не можа да го чуе; тя тръгна надолу по стълбите и се отправи към скамейката пред катедрата. Уил и Джем я съпровождаха. Уил вървеше от лявата й страна, а Джем — от дясната. Тя неуверено се изправи пред катедрата. Отблизо можеше да види, че Консулът имаше предразполагащи сини очи, за разлика от Инквизитора, чиито очи бяха сиви и мрачни като морето по време на буря.

— Инквизитор Уитлоу — обърна се Консулът към мъжа със сивите очи. — Мечът на смъртните, ако не възразявате.

Инквизиторът се изправи и извади изпод мантията си огромно острие. Теса го разпозна начаса. Бе дълго и матово, а ръкохватката му бе във формата на разперени криле. Бе Мечът от Кодекса, този, който държеше ангелът Разиел, докато се издигаше над езерото, същият този, който бе дал на нефилима Джонатан, първият от всички ловци на сенки.

— Мелартак — произнесе тя, назовавайки меча по име.

Консулът взе меча и усмихнато погледна към нея.

— Виждам, че сте подготвена — каза той, приятно изненадан. — Кой от вас я е обучавал? Уилям? Джеймс?

— Сама се обучаваше, сир — отвърна Уил, като разтягаше думите, а гласът му прозвуча бодро и иронично, в контраст със строгата атмосфера в залата. — Тя е много любознателна.

— Още едно основание да не бъде тук — разнесе се глас зад тях.

Нямаше нужда да се обръща, Теса познаваше този суров глас. Бе на Бенедикт Лайтууд.

— Това е Съвет по отбрана — продължи той. — Не трябва да допускаме тук долноземци. Мечът на смъртните няма да ни помогне да научим истината; тя не е ловец на сенки. Какъв е смисълът от присъствието му тогава, както и от нейното впрочем?

— Спокойно, Бенедикт — Консулът Уейланд държеше меча без никакво усилие, все едно изобщо не тежеше. Бе вперил изпитателен поглед в Теса. Тя се почувства така, сякаш той можеше да чете по лицето й и бе прочел страха в очите й. — Няма да ви нараним, малка магьоснице. Съглашението го забранява.

— Не би трябвало да ме наричате магьосница — отвърна Теса. — Нямам техните белези.

Почувства се доста особено поради това, че се налага да го повтори, още повече че досега я бяха разпитвали само членове на Клейва, не и самият Консул. Той бе висок и широкоплещест и от него се излъчваше сила и авторитет. Точно тези сила и авторитет, които претендираше, че притежава и Шарлот, и срещу които толкова негодуваше Бенедикт Лайтууд.

— Каква сте тогава? — попита я той.

— И тя самата не знае — гласът на Инквизитора прозвуча сухо. — Нито пък Мълчаливите братя.

— Да й разрешим да седне. И да изложи фактите, но показанията й ще имат тежест наполовина колкото тази на ловците на сенки — рече Консулът. След това се обърна към Брануел. — Впрочем, Хенри, отстранявам те от разпита за известно време. Шарлот, моля те, остани.

Теса преглътна негодуванието си и седна в първата редица, като се озова близо до Хенри, който гледаше напрегнато, а острата му коса бе щръкнала непокорно нагоре. Джесамин също бе тук, в рокля от бледокафява алпака[3], изглеждаше отегчена и изнервена. Теса седна до нея, Уил и Джем бяха от другата й страна. Джем бе непосредствено до нея и тъй като седалките бяха тесни, можеше да усети топлината на рамото му.

Първоначално заседанието на Съвета протичаше така, както и предишните заседания на Анклава. Призоваха Шарлот да разкаже какво си спомня за нощта, в която Анклавът атакува крепостта на вампира Де Куинси, уби него и тези от привържениците му, които бяха там, а братът на Теса, Нат, предаде доверието на Анклава и позволи на Магистъра, Аксел Мортмейн, да влезе в Института, където той уби двама от слугите и едва не отвлече Теса. Когато призоваха Теса, тя каза същите неща, които бе казвала и преди — че не е знаела къде е Нат, че не го е подозирала, както и че не е знаела нищо за способностите си, преди Сестрите на мрака да й ги покажат, и че винаги е мислела, че родителите й са били хора.

— Ричард и Елизабет Грей бяха проучени много внимателно — каза Инквизиторът. — Няма никакви факти, които да сочат, че някой от тях не е бил човек. Момчето, брат й, също е човек. Много възможно е Мортмейн да е смятал, че бащата на момичето е демон, но, ако това е така, изниква въпросът защо липсват магьосническите знаци.

— Всичко свързано с вас е много любопитно, включително и способностите ви — Консулът я гледаше със спокойните си светлосини очи. — Значи нямате представа какво ги е породило и какъв е пределът им? Опитвали ли сте с нещо, принадлежало на Мортмейн? За да дали видите дали можете да стигнете до спомените или мислите му?

— Да, опитах. С едно негово копче.

— И?

Тя поклати глава.

— Не се получи. В него нямаше искра, нямаше… нямаше никакъв признак на живот. Нищо, с което да мога да се свържа.

— Колко удобно — промърмори Бенедикт, достатъчно тихо, за да не бъде чут, но Теса го чу и пламна.

Консулът й даде знак, че може отново да се върне на мястото си. Когато го направи, тя мерна за миг лицето на Бенедикт Лайтууд. Устните му бяха свити в тънка гневна линия. Учуди се какво толкова бе казала, че да предизвика гнева му.

— И никой не знае абсолютно нищо за Мортмейн, след… спречкването на госпожица Грей с него в Храма — продължи Консулът, когато Теса се върна на мястото си.

Инквизиторът размаха няколко от листовете, които се намираха върху катедрата.

— Къщите му са били претърсени и се е оказало, че са напълно опразнени, нямало е никакви негови вещи. Претърсени са били и складовете му и резултатът е идентичен. Приятелите ни от Скотланд Ярд също са провели разследване. Той просто е изчезнал. В буквалния смисъл, както ни каза нашият млад приятел Уилям Херондейл.

Уил се усмихна сияйно, сякаш бе получил комплимент, но на Теса не й убягна ехидността, стаена под тази усмивка, ехидност, която й напомни блестящите ръбове на бръснач.

— Предложението ми е — заговори Консулът — Шарлот и Хенри Брануел да бъдат порицани и през следващите три месеца всички техни действия, свързани с Клейва, да ми бъдат докладвани за одобрение.

— Милорд — прозвуча в този момент твърд, ясен глас. Всички се обърнаха, изумени; Теса осъзна, че не се случваше често някой да прекъсне Консула. — Бих искал да кажа нещо, ако ми разрешите.

Консулът вдигна вежди.

— Бенедикт Лайтууд — рече той. — Имахте възможност да се изкажете преди малко по време на разпита.

— Тогава нямах какво да кажа — отвърна Лайтууд. Острият му клюнообразен профил изглеждаше още по-остър на магическата светлина. — Но сега искам да оспоря предложението ви.

Консулът се наведе напред върху катедрата. Беше едър и широкоплещест мъж, с дебел врат, а ръцете му бяха толкова големи, че можеше да извие гърлото на Бенедикт само с едната от тях. На Теса ужасно й се прииска той да го направи. Бе видяла достатъчно, за да не харесва Бенедикт Лайтууд.

— И защо?

— Мисля, че дългогодишното ви приятелство със семейство Феърчайлд ви е направило сляп за слабостите на Шарлот като ръководител на Института — каза Бенедикт и всички ахнаха при тези думи. — Гафовете, допуснати в нощта на пети юли, не само злепоставиха Клейва, но и станаха причина да изгубим Пиксиса. Необмисленото нападение срещу Де Куинси нанесе непоправим удар върху взаимоотношенията ни с лондонските долноземци.

— Вече постъпиха доста молби за обезщетения — избоботи Консулът. — Те ще бъдат удовлетворени съобразно закона. Но едва ли обезщетенията са това, което ви вълнува, Бенедикт.

— Но това далеч не е всичко — продължи Бенедикт, а гласът му се извиси. — Най-лошото е, че тя остави един опасен престъпник, кроящ планове да съсипе и унищожи ловците на сенки, да избяга, и ние дори нямаме представа къде би могъл да е той. Така че и отговорността за намирането му, където и да се крие, също лежи върху плещите на този, който допусна той да избяга.

Той отново извиси глас. Разнесе се глъчка. Шарлот бе ужасена, Хенри объркан, а Уил вбесен. Консулът, чиито очи потъмняха, когато Бенедикт спомена Феърчайлд — това вероятно е семейството на Шарлот, помисли си Теса — запази мълчание, докато шумът не утихна. След това каза:

— Омразата ви към предводителя на Анклава няма да ви донесе дивиденти, Бенедикт.

— Моля за извинение, Милорд. Но не вярвам, че оставането на Шарлот Брануел начело на Института — още повече, когато за всички е ясно, че ангажиментът на Хенри Брануел е само фиктивен — е в интерес на Клейва. Смятам, че Институтът не може да се ръководи от жена. Когато вземат решения, жените не разсъждават логично, а следват емоциите, идващи от сърцето. Не се съмнявам, че Шарлот е чудесна жена, но един мъж не би могъл да бъде измамен от жалък шпионин като Натаниъл Грей.

— Аз бях измамен — Уил скочи на крака и се обърна. Очите му горяха. — Всички ние бяхме измамени. Какво намеквате за мен, Джем и Хенри, господин Лайтууд?

— Вие с Джем сте деца — остро възрази Бенедикт. — А Хенри никога не вдига поглед от работната си маса.

Уил понечи да се покатери на стола си, а Джем с все сила го задърпа обратно надолу, като му шепнеше да престане. Джесамин изръкопляска, а кафявите й очи блестяха.

— Най-накрая стана интересно — възкликна тя.

Теса я погледна възмутено.

— Чу ли го изобщо какво каза? Обижда Шарлот — прошепна тя, но Джесамин пренебрежително махна с ръка.

— И кого предлагате за ръководител на Института вместо нея? — попита Консулът Бенедикт, а в гласа му се долавяше сарказъм. — Може би самия себе си?

Бенедикт разпери широко ръце и промълви с престорена скромност:

— Е, щом вие го казвате…

Преди още да е довършил, трима души се изправиха. Теса познаваше двама от тях, въпреки че не знаеше имената им. Бяха членове на лондонския Анклав. Третата бе Лилиан Хайсмит.

Бенедикт се усмихна. В този момент всички погледи бяха устремени към него; до него седеше по-малкият му син Гейбриъл, който почтително гледаше към баща си с непроницаемите си зелени очи. Тънките му пръсти бяха стиснали облегалката на стола пред него.

— Трима, които ме подкрепят — рече Бенедикт. — Както го изисква законът, за да оспоря оставането на Шарлот Брануел на поста ръководител на лондонския Анклав.

Шарлот едва чуто ахна, но остана неподвижна на мястото си, без да поглежда край себе си. Джем беше хванал Уил за китката. А Джесамин продължаваше да се държи така, сякаш присъстваше на завладяващо представление.

— Не съм съгласен — рече Консулът.

— Не можете да ми попречите да поискам оставката й.

— Бенедикт, оспорвате назначаването на Шарлот като ръководител на Института от самото начало. Винаги сте искали Института. Сега, когато е необходимо Анклавът повече от всякога да обедини силите си, вие всявате смут и раздори, като занимавате Съвета с исканията си.

— Промените невинаги се извършват по мирен начин, но това не ги прави по-малко благоприятни. Искането ми за оставка на Шарлот остава в сила — Бенедикт бе стиснал здраво ръце.

Консулът започна да барабани с пръсти по катедрата. До него стоеше Инквизиторът и гледаше хладно. Накрая Консулът каза:

— Искате да кажете, Бенедикт, че отговорността за намирането на Мортмейн лежи изцяло върху плещите на тези, които, както се изразихте, са „допуснали да избяга“. Вярвам, ще се съгласите с мен, че да открием Мортмейн е най-важната ни задача в момента?

Бенедикт кимна.

— В такъв случай предлагам следното: да възложим на Шарлот и Хенри Брануел да открият къде се крие. Ако до две седмици не установят местонахождението му или най-малкото нямат убедителни доказателства, че са по следите му, ще дам ход на искането ви за оставка на Шарлот.

— Да намерим Мортмейн? — подскочи Шарлот. — Сами, Хенри и аз, без помощта на Анклава?

Погледът, който й отправи Консулът, не бе осъдителен, но не бе и напълно благосклонен.

— Можете да се обърнете към останалите членове на Клейва, в случай на необходимост, и разбира се, Мълчаливите братя и Железните сестри са на ваше разположение — каза той. — Колкото до разследването, да, ще го осъществите самостоятелно.

— Това не ми харесва — възропта Лилиан Хайсмит. — Превръщате издирването на този луд в състезание за надмощие.

— Значи ли това, че искате да оттеглите подкрепата си за Бенедикт? — попита Консулът. — Искането му за оставка може да бъде оттеглено и тогава няма да е необходимо семейство Брануел да доказват себе си.

Лилиан отвори уста, но срещна погледа на Бенедикт и отново я затвори.

— Освен това изгубихме слугите си — в гласа на Шарлот се усещаше напрежение.

— Ще получите нови слуги съгласно установените правила — каза Консулът. — Сирил, братът на предишния ви слуга Томас, е тръгнал от Бирмингам насам и ще се присъедини към домакинството ви, а Институтът в Дъблин ви отстъпва втория си готвач. И двамата са добре обучени бойци, каквито, впрочем, щяха да станат и вашите.

— Томас и Агата бяха обучени — възрази Хенри.

— Но имате и доста други, които не са — каза Бенедикт. — Не само обучението на госпожица Лъвлис е под всякаква критика, но и това на слугинята й Софи, а също и това на долноземката тук — и той посочи към Теса. — Но, ако все пак твърдо сте решили да я направите част от домакинството си, няма да е зле тя и слугинята да бъдат обучени на основните умения за отбрана.

Теса изумено погледна към Джем: „Мен ли има предвид?“

Джем кимна. Изражението му бе мрачно.

— Не мога, ще отсека собствения си крак.

— Ако ще отсичаш нечий крак, отсечи този на Бенедикт — промърмори Уил. — Всичко ще е наред, Теса. Не е нещо, което да не можеш да направиш — започна Уил, но Бенедикт го прекъсна.

— Всъщност — каза той, — след като вие двамата сте толкова заети да търсите Мортмейн, бих могъл да ви помогна. Предлагам да ви изпратя двамата си сина, Гейбриъл и Гидеон, който тази вечер се връща от Испания, да ги обучат. И двамата са отлични бойци и ще им предадат опита си.

— Татко! — възрази Гейбриъл, който изглеждаше ужасен; още повече, че това не бе нещо, което Бенедикт бе обсъждал с него.

— Можем да обучим слугите си — троснато отвърна Шарлот, но Консулът поклати глава.

— Бенедикт Лайтууд ви прави много щедър подарък. Приемете го.

Лицето на Шарлот пламна. Мина доста време, преди тя да кимне с глава, благодарейки на Консула. Теса почувства, че й се завива свят. Да бъде обучена? Да се бие, да хвърля ножове и да размахва меч? Една от любимите й героини, Капитола от „Скритата ръка“[4] можеше да се бие като мъж и се обличаше като мъж. Но това не означаваше, че Теса искаше да е като нея.

— Много добре — рече Консулът. — Заседанието на Съвета се закрива и ще бъде възобновено отново на това място след две седмици. Можете да се оттеглите.

Никой, разбира се, не си тръгна веднага. Настана шумотевица — хората наставаха от местата си и започнаха да говорят помежду си. Шарлот бе останала на мястото си; до нея бе Хенри, който сякаш ужасно искаше да й каже нещо успокоително, но не се сещаше какво, ръката му извършваше колебливи движения около раменете й. Уил гледаше свирепо към Гейбриъл Лайтууд в другия край на стаята, а той му отвръщаше с хладен поглед.

Шарлот бавно се изправи. С ръка върху гърба й, Хенри й шепнеше нещо. Джесамин също се бе изправила и въртеше новия си бял дантелен слънчобран. Хенри й го бе дал в замяна на стария, счупен в битката с автоматоните на Мортмейн. Косата й бе вдигната нагоре в стегнати кичури и падаше на гроздове над ушите й. Теса стана бързо и групичката им се отправи напред по пътеката между местата за сядане. Теса чуваше шепота около себе си, долавяше и откъслечни думи, повтаряни многократно: „Шарлот“, „Бенедикт“ „никога няма да намери Магистъра“ „две седмици“, „искане“, „Консулът“, „Мортмейн“ „Анклавът“, „оскърбителен“.

Шарлот вървеше с изправен гръб, страните й бяха червени, а очите — вперени напред, сякаш не искаше да чува шептенето край себе си. Уил се втурна напред, сякаш искаше да се разправи с всички, но Джем сграбчи парабатая си отзад за палтото. Теса си помисли, че и неговата не бе лесна, нещо като да си собственик на чистокръвна порода куче, което иска да ухапе гостите ти. Ръката ти непрекъснато трябва да е върху нашийника му. Джесамин отново изглеждаше отегчена. Ни най-малко не я интересуваше какво мисли Анклавът за нея или за някой от останалите.

Когато стигнаха до вратите на заседателната зала, вече почти тичаха. Шарлот се спря за момент, за да могат останалите да ги настигнат. Повечето хора се бяха устремили наляво, откъдето идваха Теса, Джем и Уил, но Шарлот зави надясно, направи няколко крачки, зави зад ъгъла и внезапно спря.

— Шарлот, скъпа — разтревожено произнесе Хенри, настигайки я.

Внезапно Шарлот отмести назад крака си и с все сила ритна стената. Тъй като тя беше от камък, щети нямаше, но пък Шарлот извика от болка.

— На това му се вика ритник — рече Джесамин, като завъртя слънчобрана си.

— Мога ли да ти отправя едно предложение — обади се Уил. — На двайсетина крачки зад нас, в заседателната зала, е Бенедикт. Ако искаш да се върнеш и да го ритнеш, ще трябва да се целиш малко по-нагоре.

— Шарлот — дълбокият и нисък глас нямаше как да бъде сбъркан. Шарлот се обърна бързо, кафявите й очи бяха широко отворени.

Беше Консулът. Извезаните със сребърни нишки руни изпъкваха върху ръкавите и по краищата на мантията му. Приближаваше се към малката групичка, а погледът му бе вперен в Шарлот. До стената имаше не повече от една ръка разстояние, така че тя нямаше накъде да отстъпва.

— Шарлот — рече Консулът Уейланд, — знаеш какво казваше баща ти всеки път, когато ти загубеше самообладание.

— Да, но казваше също така, че е трябвало да има син — горчиво отвърна Шарлот. — И ако това се беше случило, ако аз бях мъж, щяхте ли да се отнесете с мен така, както току-що се отнесохте?

Хенри я прегърна, като й шепнеше нещо, но тя отмести ръката му. Големите й очи, в които се четеше болка, бяха обърнати към Консула.

— И как се отнесох с вас? — попита той.

— Като с дете, като с малко момиченце, което трябва да бъде смъмрено.

— Шарлот, аз съм този, който те назначи за ръководител на Института — гневно рече Консулът. — Направих го не само защото обичах Гранвил Феърчайлд и знаех, че иска дъщеря му да го наследи, но и защото смятах, че ще вършиш добре работата си.

— Но назначихте също така и Хенри — каза тя. — И дори ни казахте тогава, че го правите, защото Анклавът ще приеме да бъде ръководен от мъж и жена, които са женени, но не и от неомъжена жена.

— В такъв случай, поздравления, Шарлот. Не мисля, че някой от лондонския Анклав има илюзията, че по някакъв начин е ръководен от Хенри.

— Вярно е — отвърна Хенри, забил поглед в обувките си. — Всички знаят, че не ме бива за нищо. Аз съм виновен за случилото се.

— Не е така — отвърна Консулът Уейланд. — Струпаха се доста неща: типичното за част от Клейва самодоволство, лош късмет и недобро стечение на обстоятелствата, а също и някои не дотам удачни твои решения, Шарлот. Ще те държа отговорна за тях.

— Значи сте съгласен с Бенедикт! — извика Шарлот.

— Бенедикт Лайтууд е негодник и лицемер — уморено отвърна Консулът. — Всички го знаят. Но има политическо влияние, затова ще е по-добре да го предразположим с това шоу, вместо да го отблъскваме, като го игнорираме.

— Шоу? Така ли наричате това, което се случи? — жлъчно попита Шарлот. — Възложихте ми непосилна задача.

— Поставих ви задача да установите къде се крие Магистърът — рече Консулът Уейланд. — Човекът, който нахълта в Института, уби слугите ви, отмъкна Пиксиса ви и възнамерява да построи армия от механични чудовища, за да унищожи всички ни. Накратко, човекът, който трябва да бъде спрян. Като ръководител на Анклава, Шарлот, ваша задача е да го направите. Ако смятате това за невъзможно, може би все пак трябва да се запитате защо толкова държите на тази работа.

[1] Неф — главен кораб на църква. — Бел.прев. ↑

[2] Франсис Бомон, „Върху надгробните камъни на Уестминстърското абатство“. — Бел.прев. ↑

[3] Алпака — фина, мека и лъскава вълна. Използва се много рядко, защото е доста скъпа. — Бел.прев. ↑

[4] „Скритата ръка“ — роман на Ема Саутуърт (1819–1899), американска писателка, авторка на сантиментални романи. — Бел.прев. ↑

2

ОБЕЗЩЕТЕНИЯТА

Главата си склони на мойто рамо, разкъсващата горест сподели.

Ще ти олекне, ще я взема цялата. Таз мъничка утеха приеми.

Александър Поуп, „Елоиз към Абелар“

Магическата светлина, осветяваща Голямата библиотека, започна да премигва подобно на свещ, която се стапя върху поставката си, но Теса знаеше, че това е само във въображението й. Магическата светлина, за разлика от огъня или светилния газ, не гаснеше никога и не изгаряше докрай.

Очите й бяха започнали да се уморяват, и изглежда, не само нейните. Бяха се настанили около една от дългите маси, Шарлот начело, Хенри отдясно на Теса. По-нататък един до друг се бяха разположили Уил и Джем; единствено Джесамин бе седнала в най-отдалечения край, отделно от останалите. Масата бе зарината с най-различни бумаги — стари вестникарски статии, книги, листове пергамент, покрити с тънка паяжина от букви. Това бяха генеалогии на различни фамилии Мортмейн, книги по история на автоматоните, огромно количество книги със заклинания за призоваване и обвързване и всякакъв вид изследвания за клуба „Пандемониум“, които Мълчаливите братя бяха успели да изровят от архивите си.

Теса имаше за задача да изчете вестникарските статии и да отбележи всичко, свързано с Мортмейн и корабната му компания; погледът й вече бе започнал да се премрежва, а думите танцуваха по страниците. Почувства облекчение, когато Джесамин наруши мълчанието, блъсна встрани книгата, която четеше — „За движещите сили на магията“, — и каза:

— Шарлот, мисля, че само си губим времето.

Шарлот вдигна очи, в които се четеше обида.

— Джесамин, не е необходимо да продължаваш, щом като не желаеш. Искам само да кажа, че се съмнявам някой от нас да е очаквал да ни помогнеш, и че, ако си толкова неспособна да се съсредоточиш, няма как да ти помогна, въпреки че не мога да не се запитам дали изобщо знаеш какво точно търсиш. В състояние ли си изобщо да кажеш кое заклинание е за обвързване и кое за призоваване, ако ги сложа пред теб?

Теса бе озадачена. Шарлот рядко си позволяваше да е толкова остра към някого от тях.

— Искам да помогна — мрачно каза Джеси. — Само че всички тези машинарии на Мортмейн направо ме убиват. Искам той да бъде заловен и наказан.

— Не, не искаш — Уил разгърна някакъв пергамент, толкова стар, че изпука, и измери с поглед черния символ върху страницата. — Искаш братът на Теса да бъде заловен и наказан, за да продължиш да си мислиш, че е влюбен в теб, което всъщност не е вярно.

Джесамин пламна.

— Не го искам. Тоест, не го исках. Тоест… ъъъ! Шарлот, Уил се заяжда с мен.

— Слънцето изгрява от изток — каза Джем, без да се обръща към никого конкретно.

— Не искам да бъда изхвърлена от Института, ако не успеем да намерим Магистъра — продължи Джесамин. — Толкова ли е трудно за разбиране.

— Не ти ще бъдеш изхвърлена от Института, а Шарлот. Сигурен съм, че Лайтууд ще искат ти да останеш. Бенедикт има двама синове за женене. Вероятно си очарована — каза Уил.

Джесамин направи физиономия.

— Те са ловци на сенки. Сякаш искам да се омъжа за такъв.

— Джесамин, ти също си такава.

Преди Джесамин да отвърне, вратата на библиотеката се отвори и вътре влезе Софи, свеждайки покритата си с бяло боне глава. Тя тихо прошепна нещо на Шарлот, която се изправи.

— Брат Енох е тук — каза тя. — Трябва да говоря с него. Уил, Джесамин, опитайте се да не се избиете, докато ме няма. Хенри, би ли могъл…

Гласът й внезапно заглъхна. Хенри бе вперил поглед надолу към книгата пред себе — трактата на Ал Джазари[1] „Енциклопедия на изумителните механични устройства“ — и не чуваше и не виждаше нищо друго. Шарлот разпери ръце и излезе от стаята заедно със Софи.

В момента, в който вратата се затвори зад нея, Джесамин хвърли отровен поглед към Уил.

— Ако смяташ, че ми липсва опит, за да помагам, какво в такъв случай прави тя тук? — и посочи към Теса. — Не искам да бъда груба, но мислиш ли, че тя може да различи заклинание за обвързване от заклинание за призоваване? Ами ти, Уил, можеш ли? Ами че ти изобщо не си даваш труд да внимаваш в часовете, едва ли си в състояние да различиш заклинание за обвързване от рецепта за приготвяне на суфле.

Уил се облегна назад и произнесе в унес:

— „Аз съм побъркан само при северозападен вятър, но щом духа откъм юг, различавам сокол от сойка“[2].

— Джесамин, Теса любезно предложи да помогне, а в момента се нуждаем от всяко око — строго каза Джем. — Уил, не цитирай „Хамлет“. Хенри…

Джем се покашля.

— ХЕНРИ.

Хенри вдигна поглед, премигвайки.

— Да, скъпа? — той отново премигна, оглеждайки се. — Къде е Шарлот?

— Излезе, за да говори с Мълчаливите братя — каза Джем, който не изглеждаше ядосан от това, че Хенри го бе объркал с жена си. — Всъщност, страхувам се… че в известна степен съм съгласен с Джесамин.

— Слънцето залязва на запад — отвърна Уил, който очевидно бе чул предишния коментар на Джем.

— Но защо? — възкликна Теса. — Не можем да се откажем точно сега. Това би означавало да предадем Института на този ужасен Бенедикт Лайтууд.

— Ни най-малко не предлагам да не правим нищо, много добре разбирате това. Само че през цялото време се опитваме да разшифроваме какво ще направи Мортмейн. Опитваме се да предвидим бъдещето, вместо да се опитваме да разберем миналото.

— Знаем миналото на Мортмейн и плановете му — Уил махна с ръка към вестниците. — Роден е в Девън, бил е корабен хирург, станал е богат търговец, забъркал се е в черна магия и сега планира да управлява света с помощта на огромната си армия от механични създания. Не толкова нетипично за решителен и непоколебим млад мъж.

— Не мисля, че някога е казвал, че ще управлява света — прекъсна го Теса. — Само Британската империя.

— Благодаря за уточнението — каза Уил. — Исках само да отбележа, че знаем какъв е произходът на Мортмейн. Едва ли имаме вина, че не е особено интересен… — той внезапно замлъкна. — Хм.

— Какво „хм“? — попита Джесамин, като изнервено премести поглед от Уил към Джем. — Искам да ви кажа, че от начина, по който вие двамата общувате — сякаш си четете мислите — направо ме побиват тръпки.

— Хм — отвърна Уил. — Джем искаше просто да каже, и аз съм склонен да се съглася с него, че историята за живота на Мортмейн е някак твърде обикновена, някакви празни дрънканици. Малко лъжа, малко истина, но в нея едва ли има нещо, което може да ни помогне. Това са само неща, които той е съчинил и после е подхвърлил на вестниците, за да има какво да публикуват за него. Още повече, че изобщо не ни е грижа колко кораба притежава; искаме да знаем къде е учил черна магия и от кого.

— И защо мрази ловците на сенки — добави Теса.

Сините очи на Уил бавно се обърнаха към нея.

— Дали е омраза? — попита той. — Допускам, че е просто стремеж към господство. След като ни премахне от пътя си, и с армията от механични създания на своя страна, ще получи могъществото, към което се стреми.

Теса поклати глава.

— Не, не е само това. Трудно е да се обясни, но той мрази нефилимите. За него това е нещо много лично. И то има връзка с този часовник. Сякаш жадува да получи отплата за нещо лошо, което му е било причинено, за това, че е бил наранен.

— Обезщетение — внезапно произнесе Джем, оставяйки писалката, която държеше.

Уил го погледна озадачено.

— Това някаква игра ли е? Казваш първата дума, която ти дойде наум. В такъв случай казвам генуфобия. Означава безпричинен страх от колене.

— Каква е думата за безпричинен страх от досадни идиоти? — осведоми се Джесамин.

— Отделът за обезщетения към архива — каза Джем, игнорирайки казаното и от двамата. — Консулът спомена за това вчера и оттогава не ми излиза от главата. Трябва да погледнем там.

— Обезщетения ли? — попита Теса.

— Когато някой долноземец или мундан заяви, че ловец на сенки е нарушил Закона във взаимоотношенията си с него, долноземецът трябва да подаде жалба за обезщетение. Прави се разследване и долноземецът получава определено заплащане, стига да може да приведе достатъчно убедителни доказателства.

— Е, добре, изглежда малко глупаво, погледнато отстрани — каза Уил. — Не че Мортмейн ще тръгне да подава жалба срещу ловците на сенки по общоприетия ред. „Дълбоко възмутените ловци на сенки отказаха да умрат, когато го поисках от тях. Искам компенсация. Моля изпратете чек на А. Мортмейн, «Кенсингтън Роуд», № 18.“

— Стига шегички — каза Джем. — Може би изобщо не е мразел ловците на сенки. Може би в някакъв момент се е опитал да получи обезщетение по официалния ред, но не е успял. Какво ще загубим, ако проверим? Най-лошото, което може да ни се случи, е да не открием нищо, което е същото, което сме постигнали и към момента.

Той се изправи, отмятайки назад сребристата си коса.

— Тръгвам да настигна Шарлот, преди брат Енох да си е тръгнал, и да я помоля да накара Мълчаливите братя да проверят в архивите.

Теса също се изправи. Не бе очарована от идеята да остане в библиотеката сама с Уил и Джесамин, които нямаше да пропуснат възможността да се сдърпат. Хенри, разбира се, също бе тук, но по всичко изглеждаше, че бе решил да подремне върху купчината от книги, и в най-добрия случай щеше да бъде само буфер. Тя се чувстваше доста неловко край Уил; издържаше се само когато Джем бе наоколо. По някакъв начин Джем успяваше да заглади острите ръбове на Уил и да направи така, че той да придобие човешки облик.

— Ще дойда с теб, Джем — каза тя. — Освен това има нещо… имаше нещо, за което исках да поговоря с Шарлот.

Джем изглеждаше изненадан, но се зарадва. Уил поглеждаше ту към единия, ту към другия, после блъсна назад стола си.

— Прекарваме дни наред сред тези разпадащи се стари книги — обяви той, а после разпери пръстите си. — Красивите ми очи са изтощени и имам рани от хартията. Вижте! Така че отивам да се поразходя.

Теса не можа да се сдържи да не каже:

— Може би трябва да използваш иратце и да се погрижиш за себе си.

Той я погледна свирепо. Очите му бяха невероятно красиви.

— Винаги и за всичко готовата да помогне Теса.

Тя отрази гнева му.

— Единственото ми желание е да съм полезна.

Джем сложи ръка на рамото й, в гласа му се усещаше загриженост.

— Теса, Уил. Не мисля, че…

Но Уил вече бе излязъл, бе грабнал палтото си и бе профучал навън така стремително, че касата на вратата се разтресе.

Джесамин се облегна върху стола си, притваряйки кафявите си очи.

— Колко интересно.

Ръката на Теса, която прибираше кичур коса зад ухото си, трепна. Мразеше това, че Уил й въздейства по този начин. Знаеше какво си мисли той за нея. Че е нищо, че не струва нищо. И че един-единствен негов поглед може да я накара да затрепери със смесено чувство на ярост и копнеж. Бе като да има отрова в кръвта си и единствената противоотрова за нея беше Джем. Само с него се чувстваше върху сигурна почва.

— Ела — Джем леко докосна рамото й. Не бе прието джентълмен да докосва дама на публично място, но тук в Института, ловците на сенки се отнасяха доста по-непринудено помежду си, за разлика от обикновените хора навън. Обърна се и го погледна, а той й се усмихна. Вложи всичко в тази усмивка, усмихваше се с очите си, със сърцето си, с цялото си същество.

— Да намерим Шарлот.

— А аз какво ще правя, докато ви няма? — тросна им се Джесамин, когато се отправиха към вратата.

Джем й хвърли поглед през рамо.

— Ще се пробваш да събудиш Хенри. Май пак се е опитвал да яде хартия насън, а знаеш колко мрази това Шарлот.

— О, по дяволите — вбесено отвърна Джесамин. — Защо все аз трябва да изпълнявам тъпите задачи.

— Защото не желаеш да изпълняваш сериозните — отвърна Джем и гласът му прозвуча почти вбесено, нещо, което, помисли си Теса, почти не се бе случвало досега. Нито един от тях така и не видя ледения поглед, с който тя ги стрелна, докато излизаха от библиотеката и се отправяха по коридора.

— Господин Бейн ви очаква, господине — каза лакеят и отстъпи встрани, пропускайки Уил да влезе. Името на лакея бе Арчър или Уокър, или нещо подобно, доколкото можеше да си спомни, и бе един от мунданите, подчинени на Камила. Подобно на всички мундани, подчиняващи се на желанията на вампирите, и той бе изпит и слаб, с пергаментово бледа кожа и тънка, слепваща се коса. Той се зарадва на Уил почти толкова, колкото гост, поканен на вечеря, който вижда как от салатата му изпълзява плужек.

В момента, в който Уил влезе в къщата, в носа го удари остра миризма. Бе миризмата на черна магия, сякаш някой бе разбъркал сяра в Темза в особено горещ ден. Уил сбърчи нос. Лакеят го погледна с още по-голямо отвращение.

— Господин Бейн е в гостната — гласът му даваше да се разбере, че нищо не би го накарало да съпроводи Уил дотам. — Да взема ли палтото ви?

— Няма да е необходимо — и както си бе с палтото, Уил тръгна по коридора, следвайки миризмата. Колкото повече се приближаваше до плътно затворената врата на гостната, толкова по-силна ставаше тя. Изпод цепнатината на вратата излизаха кълба дим. Уил пое дълбоко възкиселия въздух и отвори вратата.

Гостната изглеждаше някак странно гола. След миг осъзна, че е така, защото Магнус бе струпал тежките мебели от тиково дърво, в това число и пианото, край стените. От тавана висеше богато украсен полилей за светилен газ, но стаята се осветяваше от множество дебели черни свещи, подредени в кръг в средата на стаята. Магнус стоеше до кръга, в ръцете си държеше отворена книга; старомодната му вратовръзка беше разхлабена, а черната му коса стърчеше във всички посоки, сякаш бе наелектризирана. Когато Уил влезе, той вдигна очи и се усмихна.

— Тъкмо навреме! — извика той. — Точно си помислих, че този път го спипахме. Уил, запознай се с Тамъз, младши демон от осмо измерение. Тамъз, запознай се с Уил, младши ловец на сенки от Уелс, нали така?

— Ще ти издера очите — изсъска създанието, което се намираше в средата на горящия кръг. Нямаше съмнение, че е демон, около метър висок, с бледа синя кожа, три горящи черни въглена вместо очи и дълги кървавочервени нокти на хищник върху всеки от осемте пръста на ръцете си. — Ще разкъсам кожата на лицето ти.

— Не бъди груб Тамъз — каза Магнус и въпреки че гласът му не беше силен, кръгът от свещи внезапно лумна в ярки пламъци, което накара демона да изпищи и да се смали.

— Уил има въпрос. Ще му отговориш.

Уил поклати глава.

— Не знам, Магнус — каза. — Не съм сигурен, че е той.

— Каза, че бил син. Този е син.

— Син е — потвърди Уил, пристъпвайки към кръга от пламъци. — Но демонът, който ми трябва, беше по-скоро кобалтовосин. Този тук е… виолетово-син.

— Как ме нарече? — изрева демонът. — Ела по-близо, малък ловецо на сенки, за да мога да се нахраня с черния ти дроб! Ще го изтръгна от тялото ти, докато крещиш от болка.

Уил се обърна към Магнус.

— Не ми звучи като него. Гласът му е различен. Както и броят на очите му.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно сигурен — отвърна Уил с глас, нетърпящ възражение. — Как бих могъл да не съм, никога не бих могъл да забравя подобно нещо.

Магнус въздъхна и се обърна към демона:

— Тамъз — каза той, като четеше на висок глас от книгата. — В името на могъществото на камбаната, свещеното писание и свещта[3] и в името великите Самаел, Абадон и Молох ти заповядвам да говориш истината. Срещал ли си се досега с ловеца на сенки Уил Херондейл или с някого от неговата кръв или потекло?

— Не знам — кисело отвърна демонът. — Всички човеци ми изглеждат еднакви.

Магнус извиси глас, остро и властно:

— Отговори ми!

— Е, добре. Не съм го виждал никога досега. Щях да си спомня, ако го бях виждал. Изглежда ми вкусен — и демонът се ухили, оголвайки острите си като бръснач зъби. — Не съм бил на тази земя от, ъъъ, хиляда години, ако не и повече. Никога не мога да направя разлика между сто и хиляда. Както и да е, последният път, когато бях тук, всички живееха в землянки и ядяха дървеници. Съмнявам се, че е бил наоколо, освен ако не е от порода, живееща много по-дълго, отколкото мога да допусна.

Магнус завъртя очи.

— Твърдо си решил, че по никакъв начин няма да ни помогнеш, така ли?

Демонът сви рамене, жест, който беше твърде човешки.

— Настояваше да чуеш истината. Казах я!

— Добре, а чувал ли си за демон, подобен на този, който описах? — прекъсна го Уил, в гласа му се долавяше отчаяние. — Тъмносин, с дрезгав като шкурка глас и с дълга опашка с шипове.

Демонът го погледна с отегчено изражение.

— Имаш ли представа колко вида демони има в празнотата, нефилиме? Хиляди или може би дори милиони. В сравнение с великия град на демоните, Пандемониум, вашият Лондон прилича на някакво село. Става въпрос за демони с различна форма, големина и цвят. При това някои от тях могат да променят външността си, ако поискат.

— О, замълчи тогава, щом не можеш да си полезен — каза Магнус и хлопна книгата. Свещите мигновено угаснаха, а демонът изчезна с тревожен вопъл, оставяйки след себе си тънка струйка зловонен дим.

Магьосникът се обърна към Уил.

— Бях сигурен, че този път е точно този, който ти трябва.

— Вината не е твоя — Уил се тръшна на един от диваните, избутани до стената. Беше му горещо и студено едновременно, по кожата му сякаш лазеха мравки, нервите му бяха изопнати от разочарованието, че трябва да се върне обратно, без да се е добрал до нещо. Той нетърпеливо свали ръкавиците си и ги пъхна в джобовете на закопчаното си палто. — Поне се опита. Тамъз имаше право. Не можах да ти дам достатъчно информация, за да продължиш.

— Предполагам — тихо отвърна Магнус, — че ми каза всичко, което си спомняш. Отворил си Пиксиса и си освободил демона. Той те е проклел. Поиска от мен да намеря този демон и да видя дали няма да заличи проклятието. Това ли е всичко, което можеш да ми кажеш?

— Това е всичко, което мога да ти кажа — отвърна Уил. — Едва ли ще ми помогне да скрия нещо, щом знам какво търся. За теб това би означавало да намериш игла, о, боже, дори не в купа сено. В кула, натъпкана с други игли.

— Пъхни ръката си в кула с игли — отвърна Магнус — и най-вероятно ще я нараниш сериозно. Сигурен ли си, че искаш точно това?

— Сигурен съм, че алтернативата е още по-лоша — каза Уил, като не откъсваше очи от опушеното място в пода, където бе стоял демонът. Беше изтощен. Руната за енергия, която си бе поставил тази сутрин, преди да тръгне към заседанието на Съвета, почти се бе изличила към обяд и главата му пулсираше. — Пет години живях с това. Мисълта да продължа да живея с него дори още една ме плаши повече от мисълта за смъртта.

— Ти си ловец на сенки; не се страхуваш от смъртта.

— Разбира се, че се страхувам — отвърна Уил. — Всеки се страхува от смъртта. Може да сме родени от ангели, но не знаем много повече от вас за това, което се случва след смъртта.

Магнус се премести по-близо до него и седна в противоположния край на дивана. Златистозелените му очи светеха в полумрака като очите на котка.

— Значи не знаете, че след смъртта има само забрава.

— А вие може би не знаете, че няма, така ли? Джем вярва, че всички се прераждаме, че животът е колело. Умираме, променяме се и се прераждаме, както сме заслужили да се преродим, съобразно делата ни в този свят — Уил погледна надолу към изгризаните си нокти. — Аз сигурно ще се преродя в гол охлюв, маринован от някого.

— Пътят на душите — промълви Магнус и устните му се разтеглиха в усмивка. — Добре, продължавай да мислиш в същия дух. Вероятно си направил нещо добро в последния си живот, за да се преродиш в това, което си. Нефилим.

— О, да — унило отвърна Уил. — Извадил съм голям късмет.

После изтощено облегна глава назад върху дивана.

— Предполагам, че са ти необходими още… съставки. Мисля, че на старата Мол оттатък в „Черепите и костите“ вече й се повдига от мен.

— Аз имам други канали — отвърна Магнус, на когото очевидно му стана жал. — Но преди това трябва да направя някои проучвания. Дали не можеш да ми кажеш повече за природата на проклятието…

— Не — надигна се Уил. — Не мога. Казах ти вече, поех твърде голям риск, когато ти казах за съществуването му. Ако ти кажа повече…

— Какво тогава? Да се опитам ли да отгатна? Не знаеш какво ще се случи, но си сигурен, че ще стане по-лошо.

— Не ме карай да си мисля, че идването ми тук е било грешка.

— Има нещо общо с Теса, нали?

През изминалите пет години Уил се бе научил да не показва емоциите си — изненада, привързаност, надежда, радост. Бе абсолютно убеден, че изражението му не се бе променило, но усети напрежение в гласа си, когато каза:

— Теса ли?

— Минали са пет години — настоя Магнус. — И през цялото това време не си казал на никого. Какво е това толкова силно отчаяние, което те доведе при мен, посред нощ, в тази буря? Какво се промени в Института? Идва ми наум само едно нещо, при това доста очарователно, с големи сиви очи.

Уил скочи на крака така внезапно, че едва не обърна дивана.

— Има други неща — каза, като полагаше огромни усилия гласът му да остане равен. — Джем умира.

Магнус се взря в него, погледът му бе хладен и спокоен.

— Той умира от години — отвърна. — Нито едно проклятие, отправено към теб, не може да навреди на здравословното му състояние или да го подобри.

Уил установи, че ръцете му треперят; той ги сви в юмруци.

— Не разбираш.

— Знам, че сте парабатаи — каза Магнус. — И че смъртта му ще бъде голяма загуба за теб. Това, което не знам, е…

— Знаеш това, което трябва да знаеш — Уил усети студ с цялото си тяло, помисли си, че в стаята е топло и че все още е с палтото си. — Мога да ти платя още, ако това ще те накара да спреш да ми задаваш въпроси.

Магнус вдигна крака върху дивана.

— Нищо няма да ме спре да продължа да ти задавам въпроси — каза той. — Но ще направя всичко, което е по силите ми, за да покажа, че уважавам мълчанието ти.

Уил облекчено отпусна юмруци.

— Значи все пак ще ми помогнеш.

— Все пак ще ти помогна — Магнус сложи ръце зад главата си и се облегна назад, гледайки към Уил през полупритворените си клепачи. — Но ще ти помогна по-добре, ако ми кажеш истината. Ще направя каквото мога. Успя да ме заинтригуваш, Уил Херондейл.

Уил сви рамене.

— Ако това може да помогне. Кога смяташ да опиташ отново?

Магнус се прозя.

— Може би този уикенд. Ще ти изпратя съобщение някъде към събота дали има… някакво развитие.

Развитие. Проклятие. Истина. Джем. Смърт. Теса. Теса, Теса, Теса. Името й отекна в съзнанието на Уил като камбанен звън; учуди се дали някое друго име на земята би имало същия резонанс. Нали все пак не са й дали някое ужасно име, Милдред например. Не можеше да си представи, че лежи буден посред нощ, вперил поглед в тавана, докато невидими гласове му шепнат в ухото „Милдред“. Но Теса…

— Благодаря — каза рязко. Бе минал от една крайност в друга, в началото му бе твърде горещо, след това му бе станало твърде студено; в стаята бе станало задушно и миришеше на изгорял восък от свещи. — С нетърпение ще очаквам да ми се обадиш.

— Добре — отвърна Магнус и затвори очи. Уил не можеше да каже дали бе заспал или просто чакаше той да си тръгне; във всеки случай намекът бе повече от ясен. Не без известно облекчение, той се съобрази с него.

Софи бе тръгнала към стаята на госпожица Джесамин, за да измете пепелта и да почисти решетката на камината, когато чу гласове в коридора. На предишната й работа я бяха учили „да прави място“ — да се обръща и да гледа към стената, когато господарите й минават покрай нея, да се държи така, все едно е мебел, нещо неодушевено, което те би трябвало да игнорират.

Когато дойде в Института и разбра, че нещата тук не са организирани по този начин, тя бе направо поразена. Първото, което я изненада, бе, че в толкова голяма къща има толкова малко слуги. Тя не схвана веднага, че ловците на сенки правят много от нещата, които едно типично семейство с обноски би сметнало, че са под достойнството му — палят огъня в стаите си, купуват си нещата, които им трябват, поддържат залата за тренировка и оръжейната чисти и подредени. Тя бе шокирана от фамилиарността, с която Агата и Томас се отнасяха към господарите си, без да си дават сметка, че те и останалите слуги бяха работили за няколко поколения ловци на сенки или имаха магически способности.

Самата тя произхождаше от бедно семейство и в началото, когато започна да работи като домашна прислужница, често я наричаха „глупачка“ и дори я шамаросваха, тъй като не бе отраснала с фини мебели, истинско сребро или китайски порцелан, толкова тънък, че през него прозираше тъмният цвят на чая. Но тя се научи и когато стана ясно, че ще бъде красавица, я направиха салонна камериерка. Участта на салонната камериерка далеч не бе за завиждане. От нея се очакваше да бъде красива и затова заплатата й започна да намалява с всяка изминала година, след като навърши осемнайсет.

За нея бе огромно облекчение, когато дойде да работи в Института, където никого не го бе грижа, че е почти на двайсет, и никой не изискваше от нея да гледа към стените или пък да не говори, преди да я заговорят — така че едва ли не си мислеше, че обезобразяването на красивото й лице от предишния й господар е имало смисъл. Тя все така избягваше да се гледа в огледалото, но ужасният кошмар от загубата бе започнал да избледнява. Джесамин я дразнеше заради дългия белег, който пресичаше бузата й, но останалите изглежда не го забелязваха, като изключим Уил, който от време на време казваше нещо неприятно, но някак проформа, просто защото всички го очакваха от него, а на самия него то не доставяше особено удоволствие.

Но това бе преди да се влюби в Джем.

Докато вървеше по коридора, тя разпозна гласа му, който се извиси в смях, а госпожица Теса му отвърна нещо. Софи усети някакво странно напрежение в гърдите си. Ревност. Презираше се за това, но не можеше да го възпре. Госпожица Теса винаги бе толкова мила с нея, а широко отворените й сиви очи издаваха такава уязвимост — такава потребност от приятел — че бе просто невъзможно да не я харесваш. И все пак, начинът, по който господарят Джем погледна към нея… и Теса като че ли дори не забеляза погледа му.

Не. Нямаше да понесе да се изправи очи в очи с тях двамата в коридора, а Джем да гледа Теса по начина, по който я гледаше напоследък.

Здраво стиснала метлата и кофата, Софи отвори най-близката врата и се шмугна вътре, затваряйки вратата зад себе си. Стаята бе като повечето стаи в Института, спалня, която не се използваше в момента, предназначена бе за гостуващите ловци на сенки. Трябваше да почиства тези стаи веднъж на две седмици, освен в случаите, когато някой не живееше в тях; през останалото време стояха неизползвани. Тази беше доста прашна; в светлината, струяща през прозореца, се виждаха танцуващите прашинки и Софи изпита непреодолима нужда да кихне, когато долепи око до цепнатината на вратата.

Оказа се права. Бяха Джем и Теса, които вървяха срещу нея по коридора. Изглеждаха напълно заети със себе си. Джем носеше нещо — приличаше на сгъната униформа — а Теса се смееше на нещо, казано от него. Тя гледаше малко надолу и встрани от него, а той бе вперил поглед в нея като човек, който си мисли, че никой не го вижда. Гледаше я по начина, по който гледаше само когато свиреше на цигулка, напълно отдаден на музиката и очарован от нея.

Сърцето й се сви. Той бе толкова красив. Винаги го бе мислила. Повечето хора не спираха да повтарят колко красив е Уил, но тя смяташе, че Джем изглежда хиляди пъти по-добре. Той имаше неземния поглед на ангелите от картините и въпреки че тя знаеше, че сребристият цвят на кожата и косата му е резултат от лекарствата, които взима заради болестите си, намираше и него за възхитителен. Джем бе нежен, решителен и мил. Мисълта за ръцете му, които галят косата й и я придърпват назад, й подейства успокоително, докато мисълта за някой мъж или дори младеж, който я докосва, обикновено я караше да се чувства уязвима и нервна. Той имаше най-внимателните и прекрасни ръце…

— Просто не мога да повярвам, че пристигат утре — каза Теса и отново впери поглед в Джем. — Имам чувството, че подхвърлиха мен и Софи на Бенедикт Лайтууд, за да го успокоят; нещо като кокал за кучето. Едва ли го е грижа дали сме обучени или не. Това, което иска, е синовете му да са тук, за да ядосва Шарлот.

— Така е — съгласи се Джем. — Но защо да не се възползваме от обучението, щом ни го предлага. Неслучайно Шарлот се опитва да убеди Джесамин да се включи. Колкото до теб, с твоя талант, не трябва да забравяш, че дори и когато Мортмейн престане да е заплаха за теб, може да се намерят хора, които да бъдат привлечени от способностите ти. Така че ще е добре да се научиш как да се предпазваш.

Ръката на Теса се устреми към ангела на верижката върху шията й, привичен жест, за който Софи подозираше, че тя дори не си дава сметка.

— Знам какво иска да каже Джеси. Иска да каже, че единственото нещо, за което й трябва помощ, е отпорът срещу красивите ухажори.

— А дали не се нуждае от помощ в отпора срещу грозните?

— Не и когато са мундани — подсмихна се Теса. — Във всеки случай предпочита грозен мундан пред красив ловец на сенки.

— Интересно дали това автоматично ме изключва? — отвърна Джем с престорено разочарование и Теса отново се засмя.

— Това е ужасно — каза тя. — Някой толкова красив, колкото Джесамин, трябва да се наслаждава на прелестите й, но тя е категорична, че няма да е ловец на сенки.

— Ти си много по-красива от нея — каза Джем.

Теса го погледна изненадано, бузите й пламнаха. Софи отново усети как сърцето й се свива от ревност, въпреки че бе съгласна с Джем. Джесамин бе някак тривиално красива, джобна Венера, ако изобщо имаше такава, само че обичайното й кисело изражение убиваше чара й. Теса, за разлика от нея, имаше топло излъчване, а гъстата й тъмна коса, падаща на вълни, и морско сивите й очи пленяваха по-силно с всеки изминал ден. Лицето й излъчваше интелигентност и чувство за хумор, все неща, които липсваха на Джесамин, или поне не ги показваше.

Джем се спря пред вратата на госпожица Джесамин и почука на нея. Когато никой не му отговори, той сви рамене, наведе се надолу и остави купчина тъмен плат — униформата — пред вратата.

— Тя никога няма да облече това — с усмивка отбеляза Теса.

Джем се изправи.

— Не съм приемал да я натикам в дрехите, приех да ги доставя.

Той отново тръгна по коридора, а Теса вървеше до него.

— Не знам как Шарлот издържа да говори толкова често с брат Енох. Той ме ужасява — каза тя.

— О, не знам. Предпочитам да мисля, че, когато са си в къщи, Мълчаливите братя приличат на нас. Радват се на грубите си шеги в Града на тишината и си правят препечени сандвичи с кашкавал.

— Мисля, че играят на шарада[4] — иронично подметна Теса, — за да се възползват от преимуществата на природните си таланти.

Джем избухна в смях и после те стигнаха до ъгъла и изчезнаха от погледа й. Софи се облегна върху рамката на вратата. Помисли си, че никога не бе успяла да накара Джем да се разсмее така; помисли си, че никой не би могъл да го направи, никой, с изключение на Уил. Трябва да познаваш много добре някого, за да го накараш да се смее така. Обичаше го от толкова много време, помисли си тя. Как бе възможно да го познава толкова малко.

С въздишка на примирение тя се приготви да напусне укритието си, когато вратата на стаята на госпожица Джесамин се отвори и обитателката й се появи на прага. Софи се отдръпна в полумрака. Госпожица Джесамин бе облечена в дълга виолетова пътническа пелерина, скриваща по-голямата част от тялото й — от гърлото до пръстите на краката й. Косата й бе вдигната и стегната на тила, в едната си ръка носеше мъжка шапка. Софи замръзна от изненада, когато Джесамин погледна надолу, видя униформата в краката си и изкриви лице. После бързо я ритна към стаята, показвайки на Софи крак, който по всичко изглежда бе обут в мъжка обувка — и безшумно затвори вратата зад себе си. Хвърли поглед нагоре и надолу по коридора, сложи шапката на главата си, свря брадичка в пелерината и се измъкна навън, оставяйки Софи да се взира озадачено след нея.

[1] Ал Джазари — арабски учен, конструирал през XII в. няколко автоматични машини, сред които кухненски уреди и програмируеми музикални автомати, задвижвани с вода. — Бел.прев. ↑

[2] „Хамлет“, Уилям Шекспир, превод Валери Петров. — Бел.прев. ↑

[3] В името на могъществото на камбаната, свещеното писание и свещта — формула за отлъчване от Римокатолическата църква. — Бел.прев. ↑

[4] Шарада — салонна игра, чиято цел е да се отгатне отделна дума или съчетание от думи. — Бел.прев. ↑

3

НЕОПРАВДАНО УБИЙСТВО

Приятели те бяха в безгрижни младини.

Уви! Пострада дружбата от грозни клевети.

А верността я има само на небето.

Животът е трънлив и празна младостта.

Това, да се смразиш с човек, от теб обичан,

е истински апотеоз на лудостта.

Самюъл Тейлър Колридж, „Кристабел“

На следващия ден след закуска Шарлот разпореди на Теса и Софи да се върнат в стаите си, да облекат новополучените си униформи и да отидат при Джем в залата за тренировки, където трябваше да чакат братята Лайтууд. Джесамин не бе дошла за закуска, оправдавайки се с главоболие, както и Уил, за когото не се знаеше къде е. Теса подозираше, че се бе скрил, за да не му се налага да бъде любезен с Гейбриъл Лайтууд и с брат му. Не можеше да го вини много строго за това.

Върна се в стаята си и когато взе в ръце униформата си, усети как стомахът й се преобърна; тези дрехи нямаха нищо общо с това, което някога бе обличала. Софи я нямаше, за да й помогне. Част от обучението се състоеше именно в това да свикне с униформата: обувки с равна подметка, свободни панталони от плътна черна материя и препасана туника, стигаща почти до коленете й. Бе виждала Шарлот да се сражава в същите дрехи и бе виждала илюстрации в Кодекса; намираше ги за странни, но да ги облече самата тя бе още по-странно. Ако леля Хариет можеше да я види сега, помисли си Теса, сигурно щеше да получи припадък.

Срещна Софи на площадката на стълбището, водещо нагоре към залата за тренировки. Не си размениха нито дума, само окуражаващи усмивки. След минута Теса тръгна първа нагоре по стълбата, тясна, дървена стълба със стари перила, толкова стари, че дървото бе започнало да се руши. Колко странно, помисли си, да се изкачваш нагоре по стълба и да не ти се налага да повдигаш полите на роклята си или да ги настъпваш. Само че независимо че бе напълно облечена, се чувстваше някак гола в новите си дрехи.

Това, че Софи бе с нея, й действаше успокоително, по всяка вероятност и тя се чувстваше също толкова некомфортно в облеклото си на ловец на сенки. Когато се изкачиха най-горе, Софи отвори вратата и те влязоха в залата за тренировки, заедно, без да разговарят.

По всяка вероятност се намираха в най-високата част на Института, непосредствено под мансардата, помисли си Теса, и почти двойно по-голяма от нея. Подът бе от лакирано дърво с изрисувани с черна боя фигури — кръгове и квадрати, някои от които номерирани. Дълги, подвижни въжета, се спускаха от грамадните полегати покривни греди над главите им, почти невидими в сенките им. По продължение на стените горяха факли с магическа светлина, между които висяха различни оръжия — боздугани и брадви, и други, причиняващи смърт, предмети.

— Ъх — рече Софи, потрепервайки при вида им. — Само да не изглеждаха толкова ужасяващо.

— Разпознавам някои от тях от Кодекса — отвърна Теса, сочейки ги. — Онова там е меч за дуел, а това тук е рапира, рапира за фехтовка, а онова там, което можеш да вдигнеш само ако използваш и двете си ръце, е клеймър[1] струва ми се.

— Точно така — раздаде се безапелационен глас над главите им. — Това е меч за екзекуции. Използва се най-често за обезглавяване. Затова няма остър връх.

Сепната, Софи нададе лек вик и отстъпи назад, когато едно от висящите въжета се разлюля и над главите им се появи тъмна сянка. Беше Джем, който се спускаше по въжето, изящен и бърз като птица. Той леко се приземи пред тях и се засмя.

— Приемете извиненията ми. Нямах намерение да ви стресна.

Бе облечен в същата униформа, само че вместо туника носеше риза, стигаща до кръста му. Гърдите му бяха опасани с кожен ремък и иззад рамото му се подаваше дръжката на меч. Тъмните дрехи правеха кожата му да изглежда още по-бледа, а косата и очите му изглеждаха по-сребристи от всякога.

— Стресна ни — каза Теса с лека усмивка, — но няма нищо. Вече започвах да се тревожа дали няма да ни се наложи да се обучаваме една друга.

— О, братята Лайтууд ще дойдат всеки момент — отвърна Джем. — Закъсняват просто защото искат да направят впечатление. Искат да подчертаят, че не им се налага да правят това, което им казваме ние, или това, което им казва баща им.

— Бих искала да ни обучаваш само ти — импулсивно рече Теса.

Джем бе озадачен.

— Не мога, аз самият не съм завършил обучението си — но когато срещна очите му, в последвалия разговор без думи Теса чу това, което той всъщност искаше да каже: — Аз не съм достатъчно добре, при това нерядко, за да мога да ви обуча надеждно.

Внезапно я заболя гърлото и погледът й се сплете с неговия, в надежда той да прочете мълчаливото съчувствие в очите й. Не искаше да отмести поглед и осъзна, че се пита дали начинът, по който е вдигнала косата си назад, старателно защипвайки я на кок, от който все пак се изплъзваха отделни кичури, не изглеждаше ужасно неугледен. Но това разбира се едва ли имаше някакво значение. Това бе само Джем, все пак.

— Няма да преминем пълен курс на обучение, нали? — каза Софи и разтревоженият й глас прекъсна мислите на Теса. — Съветът каза само, че ни е нужно да знаем как да се защитаваме… малко от малко…

Джем отмести поглед и връзката се разпадна.

— Няма от какво да се страхуваш, Софи — каза той с благия си глас. — Ще останеш доволна; винаги е полезно за едно красиво момиче да може да избегне нежеланото ухажване на някой джентълмен.

Лицето на Софи се изопна, сиво-синият белег върху лицето й почервеня така, сякаш бе нарисуван.

— Не се шегувай с мен — каза тя. — Не е хубаво.

Джем я погледна стреснато.

— Софи, не исках…

Вратата към залата за тренировки се отвори. Теса се обърна и видя как Гейбриъл Лайтууд влиза, следван от някакво момче, което тя не познаваше. Докато Гейбриъл бе строен и тъмнокос, другото момче бе мускулесто, с гъста, пясъчноруса коса. И двамата бяха облечени в униформи, със скъпи тъмни ръкавици, с метални пластини около ставите. И двамата носеха сребърни ленти около китките си — ножници за ками, както вече бе научила Теса — и в ръкавите им бяха втъкани бели руни с едни и същи сложни мотиви. Бе ясно, че са роднини не само от сходството в дрехите, с които бяха облечени, но и от формата на лицата им и от светлите им лъчистозелени очи, така че Теса не бе изненадана, когато Гейбриъл, с присъщия му отривист маниер, каза:

— Ето ни и нас, както бяхме казали. Джеймс, надявам се, че помниш брат ми Гидеон. Госпожице Грей, госпожице Колинс.

— Приятно ми е да се запознаем — промърмори Гидеон, срещайки очи с техните. Изглежда лошото настроение се котира в това семейство, помисли си Теса, спомняйки си думите на Уил, че в сравнение с брат си, Гейбриъл е почти сладурче.

— Не се безпокой. Уил го няма — каза Джем на Гейбриъл, който оглеждаше стаята. Гейбриъл го погледна свъсено, но Джем вече бе успял да се обърне към Гидеон и любезно го питаше: — Кога се върна от Мадрид?

— Татко ме извика преди няколко дни — гласът му прозвуча неутрално. — Семейни дела.

— Надявам се, че всичко е добре.

— Всичко е сравнително добре, благодаря, Джеймс — отвърна Гейбриъл, гласът му прозвуча насечено. — А сега, преди да пристъпим към днешното обучение, трябва да се запознаете с двама души.

И той обърна глава и извика:

— Господин Танер, госпожице Дейли! Елате, моля.

Чуха се стъпки и в стаята влязоха двама непознати, нито един от тях не бе в униформа. И двамата бяха облечени в дрехи на слуги. Едната от тях бе млада жена, която напълно отговаряше на определението „с едър кокал“ — костите й изглеждаха твърде големи за кльощавото й непохватно тяло. Косата й бе яркочервена, събрана на тила в кок и скрита под скромна шапка. Ръцете й бяха червени и протрити. Според Теса бе на около двайсет. Зад нея стоеше млад мъж с тъмнокестенява къдрава коса, мускулест и слаб.

Софи си пое рязко въздух.

— Томас…

Младият мъж се почувства ужасно неловко.

— Аз съм братът на Томас, госпожице. Сирил. Сирил Танер.

— Това са заместниците на слугите, които загубихте. Съветът обеща да ви ги изпрати — каза Гейбриъл. — Сирил Танер и Бриджет Дейли. Съветът разпореди да ги вземем от Кингс Крос[2] и да ги доведем тук и ние, разбира се, го направихме. Сирил ще замести Томас, а Бриджет ще замести готвачката ви Агата. И двамата са обучени във видни семейства на ловци на сенки и имат отлични препоръки.

По лицето на Софи избиха червени петна. Но преди тя да успее да каже нещо, Джем промълви бързо:

— Никой няма да замести Агата и Томас за нас, Гейбриъл. Те бяха наши приятели, не само слуги. — После кимна към Бриджет и Сирил. — Не искам да обидя никого.

Бриджет само премигна с кафявите си очи.

— Не съм се обидил — каза Сирил. Гласът му приличаше на гласа на Томас, но бе някак по-мрачен. — Томас бе мой брат. Никой не може да го замести и за мен.

В стаята настъпи неловка тишина. Гидеон се облегна със скръстени ръце на една от стените, лицето му бе леко свъсено. Имаше приятна външност, както и брат си, помисли си Теса, но свъсените вежди го загрозяваха.

— Много добре — каза Гейбриъл в настъпилата тишина. — Шарлот ни помоли да ги доведем тук, за да се запознаете. Джем, можеш да ги придружиш до гостната, Шарлот те чака там с инструкции.

— Те не се ли нуждаят от тренировки? — отвърна Джем. — Бихте могли да обучавате както Теса и Софи, така и Бриджет и Сирил.

— Както вече каза Консулът, те са доста добре обучени от предишните семейства, в които са били — каза Гидеон. — Искаш ли да ти го демонстрират?

— Не мисля, че е необходимо.

Гейбриъл се ухили.

— Хайде ела, Карстерс, момичетата ще могат да видят, че един мундан може да се бие също толкова добре, колкото и един ловец на сенки, когато е добре обучен. Сирил?

Той пристъпи към стената, като си придаваше важност, избра два дълги меча и хвърли единия на Сирил, който ловко го улови и пристъпи напред към центъра на стаята, където бе начертан кръг.

— Знаем това — промърмори Софи, толкова тихо, че само Теса я чу. — Томас и Агата също бяха обучени.

— Гейбриъл само се опитва да те ядоса — каза Теса, също шепнешком. — Не му се връзвай.

Софи стисна зъби, когато Гейбриъл и Сирил се срещнаха в центъра на стаята, а мечовете им проблеснаха.

Теса трябваше да се съгласи, че имаше нещо изключително красиво в начина, по който пристъпваха в кръг един срещу друг, а мечовете им свистяха във въздуха. Неясно кълбо от черно и сребристо. Звънтящият звук на метал, начинът, по който се движеха, толкова бързо, че тя едва успяваше да проследи движенията им. И, разбира се, Гейбриъл бе по-добър; това бе ясно дори и за човек, който не бе обучен. Рефлексите му бяха по-бързи, движенията по-изящни. Не беше битка в истинския смисъл на думата; Сирил, чиято коса се бе залепила върху челото, даваше всичко от себе си, докато Гейбриъл само маркираше. Накрая, когато Гейбриъл с небрежно движение на китката си го обезоръжи, запращайки меча му на земята, Теса се изпълни с негодувание към държанието му. Никой човек не бе по-добър от един ловец на сенки. Това ли бе посланието?

Върхът на меча му се закова на сантиметър от гърлото на Сирил, който вдигна ръка в знак, че се предава. На лицето му заигра широка усмивка, толкова напомняща за усмивката на брат му.

— Предавам се.

Последва някакво бързо движение. Гейбриъл нададе слаб вик и се свлече надолу. Мечът се изплъзна от ръката му. Тялото му се удари в пода, а Бриджет коленичи върху гърдите му с лице, разкривено в гримаса. Бе се промъкнала зад гърба му и го бе препънала, преди останалите да се усетят. Измъкна малка кама от корсета си и я доближи до гърлото му. Гейбриъл я гледаше изумено, премигвайки със зелените си очи. След това започна да се смее.

В този момент Теса го харесваше повече, отколкото когато и да било преди.

— Много впечатляващо — провлачи откъм вратата познат глас.

Теса се обърна. Бе Уил, който изглеждаше, както би казала леля й, сякаш го бяха влачили през храсти. Ризата му бе скъсана, косата му бе в безпорядък, а около очите му се виждаха червени кръгове. Той се наведе, вдигна меча на Гейбриъл и посочи към Бриджет с насмешливо изражение.

— А може ли да готви?

Бриджет бързо се изправи на крака, бузите й пламтяха. Гледаше към Уил по начина, по който момичетата го гледаха винаги — с леко отворена уста, сякаш не вярваше на очите си. Теса искаше да й каже, че Уил изглежда много по-добре, когато не е толкова мръсен, и че да се впечатлява от красотата му е все едно да се впечатлява от острия като бръснач връх на шпага — опасно и неразумно. Но защо ли да го прави, когато тя и сама бързо щеше да го разбере.

— Аз съм великолепна готвачка, господине — каза тя с напевен ирландски акцент. — Предишните ми господари нямаха оплаквания.

— Боже, ирландка ли си? — каза Уил. — А умееш ли да готвиш неща, в които да няма картофи? Имахме една ирландска готвачка, когато бях момче. Пай с картофи, пюре от картофи, картофи със сос от картофи…

Бриджет гледаше Уил слисано. Междувременно Джем бе успял да прекоси стаята и го хвана за ръката.

— Шарлот иска Сирил и Бриджет да слязат в приемната. Хайде да им покажем къде се намира.

Уил се поколеба. Гледаше към Теса. Тя преглътна, бе усетила сухота в гърлото си. Той я гледаше така, сякаш имаше да й казва нещо. Гейбриъл, който им хвърли бърз поглед, изкриви лице в усмивка. Очите на Уил потъмняха, той се обърна — ръката на Джем го водеше към стълбището — и се отдалечи. Бриджет и Сирил излязоха от вцепенението си и ги последваха.

Когато Теса погледна към центъра на стаята, видя, че Гейбриъл е взел един от ножовете и го подава на брат си.

— А сега — каза той, — е време да започнем обучението, какво ще кажете, госпожици?

Гидеон взе ножа.

— Esta es la idea más estúpida que nuestro padre ha tenido — каза той. — Nunca.

Софи и Теса се спогледаха. Теса не бе напълно сигурна какво точно каза Гидеон, но estúpida й звучеше доста познато. Предстоеше им дълъг ден.

Прекараха следващите няколко часа като изпълняваха упражнения за балансиране и блокиране. Гейбриъл се зае с обучението на Теса, а Софи бе прикрепена към Гидеон. Теса не бе съвсем сигурна, но усещаше, че Гейбриъл е избрал нея, за да дразни Уил, независимо дали Уил се досещаше за това или не. Всъщност той не бе лош учител — бе много спокоен и нямаше нищо против да вдига отново и отново оръжията, които тя изпускаше, докато й показваше как да ги държи правилно, освен това я хвалеше, когато направеше нещо добре. Тя бе твърде съсредоточена върху това, което трябваше да прави, за да забележи дали Гидеон е толкова вещ в обучаването на Софи, но от време на време го чуваше да мърмори на испански.

Когато обучението приключи и тя се изкъпа и преоблече за вечеря, усети, че е гладна по начин, неподобаващ за една дама. За щастие, въпреки страховете на Уил, се оказа, че Бриджет умее да готви, при това доста добре. За вечеря тя сервира на Хенри, Уил, Теса и Джем топло печено със зеленчуци и сладкиш със сладко и яйчен крем. Джесамин остана в стаята с главоболието си, а Шарлот бе отишла в Града от кости, за да разгледа лично архива с обезщетенията.

Бе странно, че Софи и Сирил влизаха и излизаха от трапезарията с подноси с храна, а Сирил режеше месото, точно както го бе правил Томас преди. Софи мълчаливо му помагаше. Теса не можеше да не си помисли колко трудно й бе на Софи — Агата и Томас бяха най-близките й приятели в Института. Но когато се опитваше да я погледне в очите, Софи отклоняваше погледа си.

Теса си спомни изражението на Софи, когато Джем бе болен последния път, начина, по който мачкаше бонето си, с надеждата да получи информация за него. Изпитваше непреодолимо желание да поговори с нея за това, но знаеше, че тя никога няма да приеме. Любовта между мунданите и ловците на сенки беше забранена; майката на Уил бе мунданка и баща му е бил принуден да напусне ловците на сенки, за да бъде с нея. Трябва да е бил много влюбен, за да се реши на подобно нещо. Теса нямаше усещането, че Джем държи толкова много на Софи. И после болестта му…

— Теса — тихо каза Джем. — Добре ли си? Изглеждаш така, сякаш си на хиляди километри оттук.

Тя му се усмихна.

— Само съм уморена. Обучението… не съм свикнала с него.

Беше истина. Ръцете я боляха от тежките тренировъчни мечове, помисли си, че със Софи бяха направили малко повечко упражнения за баланс и блокиране, краката също я наболяваха.

— Мълчаливите братя правят един мехлем, който помага при болки в мускулите. Почукай на вратата ми, преди да си легнеш, и ще ти дам от него.

Теса се изчерви едва забележимо, после се зачуди защо се бе изчервила. Ловците на сенки бяха доста странни. Бе влизала вече в стаята на Джем, бе оставала насаме с него, при това само по нощница, и това не породи никакво безпокойство у никого. Това, което той направи сега, бе да й предложи малко лекарство, но тя усети как лицето й пламва, и по всичко изглежда той го забеляза и също пламна, при това доста видимо, като се има предвид бледата му кожа. Теса бързо отклони поглед и улови погледа на Уил, който ги наблюдаваше, сините му очи гледаха открито и мрачно. Единствено Хенри, който гонеше с вилицата си меките грахови зърна из чинията си, не забелязваше какво става край него.

— Много ти благодаря — каза тя. — Ще го направя.

В този момент в стаята влетя Шарлот, тъмната й коса се бе изплъзнала изпод фуркетите и къдриците й стърчаха в безпорядък, в ръцете си стискаше дълъг свитък хартия.

— Открих го! — извика тя и се строполи без дъх на стола до Хенри. Бледото й лице бе порозовяло от напрежение. Тя се усмихна към Джем.

— Ти се оказа прав за архива с обезщетенията. Порових няколко часа и го открих.

— Нека погледна — каза Уил, оставяйки вилицата си. Едва се бе докоснал до храната си, забеляза Теса. Пръстенът с форма на птица проблесна върху пръста му, когато протегна ръка към свитъка в ръцете на Шарлот.

Тя добродушно го плесна през ръката.

— Не, ще го разгледаме всички заедно. Все пак идеята беше на Джем, нали?

Уил се намръщи, но не каза нищо. Шарлот разгърна свитъка върху масата, разбутвайки чашите за чай и празните чинии, за да отвори място, а останалите станаха и се скупчиха около нея, вперили поглед в документа. Листът приличаше повече на пергамент, изписан с тъмночервено мастило, подобно на цвета на руните върху робите на Мълчаливите братя. Беше на английски, но нечетлив и пълен със съкращения. Теса не можеше да разбере абсолютно нищо.

Джем се наведе надолу, бе съвсем близо до нея, рамото му докосна нейното, докато четеше. Изражението му бе замислено.

Тя обърна глава към него; кичур светла коса погъделичка лицето й.

— Какво пише в него? — прошепна тя.

— Това е молба за обезщетение — отвърна Уил, без да обръща внимание на това, че тя бе задала въпроса си към Джем. — Изпратена е до Института в Йорк през 1825 година от Аксел Холингуърт Мортмейн, който иска обезщетение за смъртта на родителите си Джон Тадиъс и Ан Евелин Шейд, десетилетие по-рано.

— Джон Тадиъс Шейд — каза Теса. — Дж. Т. Ш. Инициалите върху часовника на Мортмейн. Но ако е техен син, защо не носи фамилията им.

— Шейд са били магьосници — отвърна Джем, продължавайки да чете. — И двамата. Не е бил техен роден син; вероятно са го осиновили и са запазили мунданското му име. Това се случва от време на време — очите му проблеснаха срещу Теса, след това той отклони поглед; тя се чудеше дали си спомня разговора им в музикалната стая, когато си говореха, че магьосниците не могат да имат деца.

— Казва, че е започнал да изучава черна магия по време на пътуванията си — рече Шарлот. — Но ако родителите му са били магьосници…

— Приемните му родители — каза Уил. — Убеден съм, че е знаел към кого от Долния свят да се обърне, за да го научи на черна магия.

— Неоправдана смърт — със слаб глас каза Теса. — Какво означава това всъщност?

— Означава, че той смята, че ловците на сенки са убили родителите му, без те да са нарушили законите — отвърна Шарлот.

— Какви закони се предполага, че са нарушили?

Шарлот се намръщи.

— Споменава се нещо за противоестествени и незаконни взаимоотношения с демони — което не означава нищо — и че са обвинени в създаването на оръжие, което може да унищожи ловците на сенки. Присъдата за това би трябвало да е смърт. Така е било преди Съглашението, би трябвало да си спомняте. Ловците на сенки са можели да убиват долноземци дори и само при подозрение, че са нарушили закона. Може би затова в документа тук не се казва нищо по същество и липсват подробности. Мортмейн е подал молбата си за компенсация до Института в Йорк под ръководството на Алойзиъс Старкуедър. Не е искал пари, искал е виновните ловци на сенки да бъдат съдени и наказани. Но му е отказан процес, тук в Лондон, с основанието, че семейство Шейд „без съмнение“ са виновни. Това е всичко, за което се споменава тук. Това е само кратък запис за събитието, а не подробният документ, който вероятно се намира в Института в Йорк — Шарлот отмахна от челото си влажната си коса. — Така че вече бих могла да обясня омразата на Мортмейн към ловците на сенки. Имаше право, Теса. Било е, и е, лично.

— И ни дава отправна точка. Институтът в Йорк — каза Хенри, вдигайки поглед от чинията си. — Управляват го Старкуедър, нали? Така че би трябвало да разполагат с цялата документация.

— Алойзиъс Старкуедър е на осемдесет и девет — каза Шарлот. — Бил е съвсем млад, когато Шейд са били убити. Може би си спомня нещо за случилото се — въздъхна тя. — Най-добре ще е да му изпратим съобщение. О, боже. Това ще е доста неприятно.

— Защо, скъпа? — попита Хенри с типичния за него мил и разсеян вид.

— Баща ми и той бяха приятели, но след това се скараха ужасно заради някаква глупост и въпреки че това бе преди години, не си проговориха никога повече.

— Както е казано в поемата ли? — Уил, който въртеше около пръста си празната си чаена чаша, се изправи и издекламира:

„Обидните думи, що те изговориха,

в сърцата приятелски рани отвориха…“

— О, за бога, Уил, замълчи — каза Шарлот, изправяйки се. — Трябва да напиша писмо на Алойзиъс Старкуедър, което може да се изтълкува като разкаяние или извинение. Така че не ме разсейвай. — И тя се запъти към вратата, вдигайки полите на роклята си.

— Никакво внимание към изкуството — промърмори Уил, оставяйки чашата си. Вдигна поглед и Теса осъзна, че гледаше към нея. Тя естествено познаваше поемата. Беше на Колридж, един от любимите й поети. Имаше и нещо за любов, смърт и лудост, но тя не можеше да си спомни точно стиховете; не и в този момент, когато сините очи на Уил бяха вперени в нея.

— И разбира се, Шарлот не успя да хапне нищичко — каза Хенри, изправяйки се. — Ще отида да видя дали Бриджет няма да може да й занесе горе чиния със студено пилешко. Колкото до вас… — каза Хенри, ставайки от масата и правейки пауза, сякаш се канеше да им даде някаква задача, да ги изпрати да си легнат или да се върнат обратно в библиотеката, за да проучат нещо. Само че пропусна подходящия момент, погледна объркано и каза, преди да изчезне в кухнята: — Имате късмет, забравих какво исках да кажа.

В момента, в който Хенри излезе, Уил и Джем подхванаха разгорещена дискусия за обезщетенията, долноземците, съглашенията, споразуменията и законите, от която на Теса й се зави свят. Тя се изправи, без да каже нищо, и се отправи към библиотеката.

Независимо от огромните й размери и факта, че само малка част от книгите, подредени край стените, бяха на английски, това бе любимата й стая. Имаше нещо в миризмата на книгите, в аромата на мастило, хартия и кожа, и даже прахът в библиотеката сякаш бе различен от праха в другите стаи, изглеждаше златен на оскъдната магическа светлина, като цветен прашец, посипал се върху полираната повърхност на дългите маси. Чърч, котаракът, бе заспал върху един висок стелаж, с опашка, увита около главата; Теса го заобиколи, приближавайки се към малкия по обем раздел на поезията, който се намираше край невисоката стена отдясно. Чърч обожаваше Джем, но често хапеше останалите, при това без предупреждение.

Тя намери книгата, която търсеше, и се отпусна на колене пред стелажа с книги, разлиствайки книгата, докато намери точната страница, сцената, в която възрастният мъж в „Кристабел“ разбира, че момичето, което стои пред него, е дъщеря на най-добрия му приятел, който сега е най-омразният му враг, човека, когото никога няма да забрави.

Приятели те бяха в безгрижни младини.

Уви! Пострада дружбата от грозни клевети.

А верността я има само на небето.

Животът е трънлив и празна младостта.

Това, да се смразиш с човек, от теб обичан,

е истински апотеоз на лудостта.

* * *

Обидните думи, що те изговориха,

в сърцата приятелски рани отвориха…

Разделиха се — и вече не си проговориха!

Гласът, който се раздаде над главата й, бе безгрижен и провлечен и — познат до болка.

— Проверяваш дали цитатът е точен ли?

Книгата се изплъзна от ръцете й и падна на пода. Тя се изправи и онемяла наблюдаваше как Уил се навежда, за да вдигне книгата и след това й я подава възможно най-любезно, типично в негов стил.

— Уверявам те — каза й. — Паметта ми е отлична.

Както и моята, помисли си тя. За първи път от седмици оставаха насаме. За първи път след онази ужасна случка на покрива, когато той бе дал да се разбере, че не я смята за много по-добра от проститутка, а и безплодна при това. Никой от тях не бе споменавал за случилото се оттогава. Държаха се така, все едно всичко бе съвсем нормално, бяха любезни един към друг, когато се намираха в компанията на други хора, и нито веднъж не бяха оставали насаме. Когато бяха с други хора, тя някак си успяваше да изтика това от ума си, да го забрави. Но в момента, в който се изправи лице в лице с Уил, само с Уил — красив както винаги, с разтворена яка на ризата, изпод която можеха да се видят черните знаци, съединяващи двете му ключици и изкачващи се нагоре към бялата кожа на шията му, отблясъците на свещите, отразени в изящните му черти — споменът за срама и гнева се надигна към гърлото й, задушавайки думите й.

Той погледна надолу към ръката си, в която все още държеше малкото, подвързано в зелена кожа томче.

— Ще вземеш ли Колридж или ще трябва да остана завинаги в тази доста глупава поза?

Теса мълчаливо протегна ръка и взе книгата.

— Ако искаш да потърсиш нещо в библиотеката — каза тя, готова да си тръгне, — на твое разположение е. Аз вече намерих, каквото търсех, и тъй като става късно…

— Теса… — каза той, протягайки ръка да я спре.

Тя го погледна, искаше й се да го помоли отново да я нарича госпожица Грей. Дори начинът, по който произнасяше името й, я обезоръжаваше, освобождаваше нещо стегнато и възлесто под гръдния й кош, оставяше я без дъх. Искаше й се той да не я нарича с малкото й име, но осъзнаваше колко нелепо би прозвучало да го помоли за това. Това би провалило усилията й да се прави, че й е безразличен.

— Да? — отвърна тя.

Имаше някаква тъга в изражението му, когато погледна към нея, която тя не искаше да вижда. Уил тъжен? Сигурно играеше.

— Ами нищо. Аз само… — той поклати глава. Кичур тъмна коса падна върху челото му и той нетърпеливо го отметна. — Не, не, нищо. Първият път, когато те видях в библиотеката, ти ми каза, че любимата ти книга е „Този широк, широк свят“[3]. Помислих си, че може би ще ти бъде интересно да научиш, че… я прочетох.

Главата му бе наведена, сините му очи гледаха към нея през гъстите, тъмни мигли; не можа да не се запита колко ли пъти е получавал това, което е искал, гледайки по този начин.

Опита се гласът й да прозвучи любезно и сдържано.

— И хареса ли ти?

— Не — отвърна Уил. — Стори ми се глупава и сантиментална.

— Е, въпрос на вкус — спокойно отвърна Теса, знаейки, че той се опитва да я вбеси и отказвайки да се хване на въдицата. — Това, което е полезно за един, може да е вредно за друг, нали?

Стори ли й се или той наистина изглеждаше разочарован?

— Ще ми препоръчаш ли някоя друга американска книга?

— Едва ли се нуждаеш от моите препоръки, щом се присмиваш на вкуса ми. Мисля, че би трябвало да си разбрал, че сме твърде различни що се отнася до книгите, които харесваме, както и до много други неща, и да потърсиш другаде препоръки, господин Херондейл.

Тя едва не прехапа език, когато думите се откъснаха от устата й. Това бе прекалено, знаеше го.

Но въпреки това Уил все още бе там, подобно на паяк, кръжащ около особено вкусна муха.

— Господин Херондейл? — възкликна той. — Теса, мислех, че…

— Какво мислеше? — гласът й бе леден.

— Че можем да си говорим поне за книги.

— Правим го — отвърна тя. — Ти се произнесе пренебрежително за вкуса ми. Но трябва да знаеш, че „Този широк, широк свят“ не е любимата ми книга. Това е просто една история, която харесвам, подобно на „Скритата ръка“, или може би ти трябва да ми предложиш нещо, за да мога и аз да се произнеса за твоя вкус. Едва ли би било честно в противен случай.

Уил се настани със скок върху най-близката маса, полюшвайки краката и очевидно обмисляйки думите й, каза:

— „Замъкът Отранто“[4].

— Не е ли това книгата, в която синът на героя е премазан от гигантски шлем, който пада от небето? И ти намираш, че „Повест за два града“ е глупава? — отвърна Теса, която по-скоро би умряла, отколкото да признае, че е чела „Отранто“ и че харесва книгата.

— „Повест за два града“ — прозвуча като ехо гласът на Уил. — Прочетох я още веднъж, след като си говорихме за нея. Беше права. Изобщо не е глупава.

— Така ли?

— Да — отвърна той. — Само че е много потискаща.

Погледите им се срещнаха. Очите му бяха сини като езера; тя се почувства така, сякаш бе паднала в тях.

— Потискаща?

Той каза твърдо:

— Сидни няма никакво бъдеще, със или без любов, не мислиш ли? Той знае, че не може да се спаси без Луси, но, ако я остави край себе си, това би означавало да я унищожи.

Тя поклати глава.

— Аз си спомням друго. Саможертвата му е благородна.

— Това е, което му остава — каза Уил. — А спомняш ли си какво казва на Луси? „Ако беше възможно… да отвърнете на любовта на човека, когото виждате пред себе си — самонизвергнал се, похабен, пияница, нещастно, безполезно и сбъркано същество, — какъвто го познавате, той би съзнавал, дори и днес, в този час“, въпреки щастието си, „че ще ви донесе нещастие, ще ви донесе скръб и разкаяние, ще ви накара да страдате, ще ви опозори и ще ви увлече надолу заедно със себе си…“[5]

Една цепеница се срути в камината и нагоре полетя дъжд от искри, който ги стресна и накара Уил да замълчи; сърцето на Теса подскочи и тя откъсна поглед от него. Глупачка, ядосано си каза. Как може да си такава глупачка. Спомни си как се бе отнесъл той с нея, думите, които й бе казал, а сега бе допуснала коленете й да омекнат само от един ред на Дикенс.

— Много добре — каза тя. — Научил си наизуст доста голям откъс. Много впечатляващо.

Уил дръпна настрани яката на ризата си, разкривайки изящната извивка на ключиците си. В следващата минута тя осъзна, че й показва един белег, голям десетина сантиметра, недалеч от сърцето му.

— Мнемозина — каза. — Руната на паметта. Тя е неизтриваема.

Теса бързо отклони поглед.

— Късно е. Трябва да си лягам. Изморена съм — мина покрай него и тръгна към вратата. Чудеше се дали го е наранила, но след това прогони тази мисъл от съзнанието си. Това бе Уил; независимо дали бе непостоянен и с променливи настроения, или очарователен, когато бе в добро разположение на духа, той бе отрова за нея. За всекиго.

— „Ватек“[6] — каза той, смъквайки се от масата.

Тя се спря на вратата, осъзнавайки, че стиска здраво Колридж, но след това реши все пак да вземе книгата със себе си. Щеше да си доставя по малко удоволствие след Кодекса.

— Какво беше това?

— „Ватек“ — повтори той отново. — От Уилям Бекфорд. Щом „Отранто“ ти харесва — всъщност, помисли си тя, не си бе признавала, че й харесва, — мисля, че ще ти достави удоволствие.

— О — каза тя. — Добре. Благодаря. Ще го запомня.

Той не отвърна нищо; все още стоеше там, където го бе оставила, близо до масата. Гледаше към пода, тъмната му коса закриваше лицето му. Сърцето й поомекна и преди да успее да се спре, каза:

— И лека нощ, Уил.

Той вдигна поглед.

— Лека нощ, Теса — отново изглеждаше тъжен, но не толкова мрачен, колкото преди. Протегна ръка, за да погали Чърч, който бе спал по време на целия разговор и шума от падането на цепеницата в камината и сега продължаваше да лежи изтегнат върху стелажа с книги, с лапи във въздуха.

— Уил… — започна Теса, но бе твърде късно. Чърч нададе вой, събуждайки се от докосването на Уил, и се хвърли към него, оголил нокти. Уил започна да ругае. Теса излезе, без да може да скрие усмивката, появила се на лицето й.

[1] Прав, дълъг меч, наточен и от двете страни. — Бел.прев. ↑

[2] Гара в Лондон. — Бел.прев. ↑

[3] Сантиментален роман на Сюзън Уорнър (1819–1885), публикуван през 1850 г. под псевдонима Елизабет Уедъръл. Смята се за първия американски бестселър. — Бел.прев. ↑

[4] Роман на Хорас Уолпоул (1717–1797), написан през 1764 г. Смята се за първия готически роман. — Бел.прев. ↑

[5] „Повест за два града“, Чарлз Дикенс, превод Димитър Стефанов. — Бел.прев. ↑

[6] Готически роман от Уилям Бекфорд (1760–1844). — Бел.прев. ↑

4

ПЪТУВАНЕТО

Приятелството е една мисъл в две тела.

Мен Дзъ

С вик на възмущение Шарлот захвърли листа върху бюрото си.

— Алойзиъс Старкуедър е най-големият инат, лицемер, дегенерат и… — тя млъкна, като се опитваше да запази самообладание. Теса не бе виждала досега устните на Шарлот така неотстъпчиво стиснати.

— Имаш ли нужда от речник? — осведоми се Уил. Той се бе изтегнал в едно кресло, недалеч от камината в приемната, и бе вдигнал краката си върху канапето. Обувките му бяха покрити със засъхнала кал, която се бе посипала и върху канапето. Обикновено в такива случаи Шарлот го наказваше, но писмото, което бе получила от Алойзиъс тази сутрин и заради което ги бе събрала в гостната, очевидно бе погълнало цялото й внимание. — Защото май не ти достигат думи.

— Наистина ли е дегенерат? — спокойно попита Джем от другото кресло. — Имам предвид, че това ексцентрично старче е почти на осемдесет, може просто да е мръднал.

— Не знам — отвърна Уил. — Но вероятно ще се учудиш какви номера могат да ти погодят старите приятелчета в „Дяволската кръчма“.

— Абсолютно никой, когото ти познаваш, Уил, не е в състояние да ни изненада — каза Джесамин, която лежеше върху шезлонга с мокра кърпа на челото. Главоболието още не й бе минало.

— Скъпа — с безпокойство каза Хенри, приближавайки се към бюрото, където седеше жена му. — Добре ли си? Имаш някакви леки петна.

Той не грешеше. По лицето и шията на Шарлот бяха избили червени петна.

— Мисля, че е очарователно — каза Уил. — Чух, че този сезон десените на точки отново са на мода.

Хенри обезпокоено потупа Шарлот по рамото.

— Искаш ли студена кърпа? Какво да направя, за да ти стане по-добре?

— Какво ще кажеш да отскочиш до Йоркшир и да отсечеш главата на този дърт козел? — войнствено изрече Шарлот.

— Да не би да искаш още повече да влошиш отношенията с Клейва? — попита Хенри. — Знаеш, че не проявяват разбиране към обезглавявания и неща от сорта.

— О, боже! — отчаяно рече Шарлот. — Аз съм виновна за всичко. Не знам защо си помислих, че мога да го предразположа. Той е просто кошмарен.

— Какво всъщност ти казва? — попита Уил. — В писмото, имам предвид.

— Отказва да се види с мен или с Хенри — отвърна Шарлот. — Казва, че никога няма да прости на семейството ми за това, което е направил баща ми. Баща ми… — въздъхна тя, — не бе лек характер. Придържаше се стриктно към буквата на закона, докато семейство Старкуедър гледаха на него през пръсти. Баща ми смяташе, че живеят като диваци, там горе, на север, и открито им го заявяваше. Не знам какво още е направил, но старият Алойзиъс все още се чувства обиден. Казва също, че ако изобщо се интересувам какво мисли, би трябвало да го поканя на последното заседание на Съвета. Сякаш това зависи от мен!

— Защо не е бил поканен? — поинтересува се Джем.

— Защото е твърде стар и се предполага, че няма да е в състояние да ръководи който и да било от Институтите. Отказа да освободи длъжността и Консулът Уейланд не го уволни, но престана да го кани на Съвета. Мисля, че се е надявал Алойзиъс да разбере намека или да умре от старост. Е, да, но бащата на Алойзиъс живя до сто и четири. Така че в следващите петнайсет години ще си имаме неприятности с него — отчаяно поклати глава Шарлот.

— Добре, щом не желае да вижда теб и Хенри, защо не изпратиш някой друг? — отегчено попита Джесамин. — Ти си шеф на Института; членовете на Анклава ще направят всичко, което им разпоредиш.

— Много от тях са на страната на Бенедикт — отвърна Шарлот — и искат аз да се проваля. Не знам на кого мога да се доверя.

— Можеш да се довериш на нас — каза Уил. — Изпрати мен и Джем.

— А защо не мен? — възмутено попита Джесамин.

— Теб ли? Да не би да искаш да кажеш, че ще отидеш?

Джесамин повдигна края на кърпата и очите й заблестяха гневно.

— И да пътувам във вонящия влак до ужасно скучния Йоркшир? Разбира се, че няма да отида. Исках само да чуя, че Шарлот ми има доверие.

— Имам ти доверие, Джеси, но ти не се чувстваш добре, така че не можеш да пътуваш. Жалко наистина, тъй като Алойзиъс винаги е имал слабост към хубавите личица.

— Още едно основание да отида аз — подхвърли Уил.

— Уил, Джем… — Шарлот хапеше устната си. — Сигурни ли сте? Съветът и без това не изпадна във възторг от акцията, която на своя глава предприехте срещу госпожа Дарк.

— А би трябвало. Убихме опасен демон! — запротестира Уил.

— И спасихме Чърч — добави Джем.

— Вече се съмнявам, че можем да броим това за плюс — отбеляза Уил. — Този котарак ме ухапа три пъти миналата нощ.

— Това едва ли може да се смята за твой плюс — каза Теса. — Или пък за плюс на Джем.

Уил й отвърна с гримаса, но не изглеждаше ядосан; бе от онези гримаси, с които отвръщаше на Джем, когато той му се присмиваше. Може би все пак можеха да са любезни един към друг, помисли си Теса. Той се бе държал много мило с нея в библиотеката миналата нощ.

— Не го мислите сериозно, нали? — попита Шарлот. Червените петна по лицето й бяха започнали да избледняват, но тя все още изглеждаше ужасно. — Едва ли ще ви каже нещо, когато разбере, че аз ви изпращам. Само ако…

— Шарлот — каза Теса, — има един начин да го накараме да ни каже.

Шарлот изненадано я погледна.

— Теса, да не би… — после млъкна, опитвайки се да прочете нещо по очите й. — О, разбирам. Великолепна идея.

— Какво, какво? — попита от стола си Джесамин. — Каква идея?

— Ако ми донесете нещо негово — каза Теса — и ми го дадете, бих могла да се опитам да се превъплътя в него. И да се опитам да разгадая мислите му. Така ще мога да ви кажа какво си спомня той за Мортмейн и за семейство Шейд, ако изобщо си спомня нещо.

— В такъв случай и ти ще дойдеш с нас в Йоркшир.

Внезапно погледите на всички се обърнаха към нея. Тя се смути и не каза нищо.

— Не е необходимо тя да идва с нас — каза Уил. — Можем да вземем нещо негово и да й го донесем тук.

— Но Теса беше казала преди време, че й трябва нещо, непосредствено свързано с човека, който го е притежавал — каза Джем. — Ако това, което изберем, се окаже неподходящо?

— Каза също така, че може да използва отрязан нокът или кичур коса.

— И ти предлагаш да вземем влака до Йорк, да се срещнем с един осемдесетгодишен човек, да се хвърлим отгоре му и да му отскубнем кичур коса. Сигурен съм, че Клейвът ще изпадне в див възторг.

— Просто ще си помислят, че сте луди — отвърна Джесамин. — Но те вече го мислят, така че какъв е проблемът, всъщност?

— Теса трябва да реши — отвърна Шарлот. — Искаме да използваме нейното умение; така че тя трябва да реши.

— Не каза ли, че трябва да вземем влака? — попита Теса, поглеждайки към Джем.

Той кимна, сребристите му очи затанцуваха.

— По Северната железопътна линия денонощно се движат влакове, тръгват от Кингс Крос — каза той. — Така че е въпрос на часове.

— Тогава идвам — отвърна Теса. — Никога не съм се возила с влак.

Уил изумено разпери ръце.

— Не мога да повярвам. Идваш само защото никога досега не си се возила с влак, така ли?

— Да — отвърна тя, знаейки, че спокойствието й ще го вбеси. — Много искам да се повозя с влак.

— Влаковете са огромни, мръсни и опушени — каза Уил. — Не е възможно да ги харесваш.

Теса остана непреклонна.

— Не мога да знам, преди да съм опитала, не мислиш ли?

— Никога не съм плувал гол в Темза, но знам, че няма да ми хареса.

— Само си помисли каква атракция ще бъде това за туристите — отвърна Теса и видя как Джем навежда глава, за да скрие усмивката, появила се върху устните му. — Както и да е. Искам да отида и ще отида. Кога тръгваме?

Уил завъртя очи, а Джем все още се усмихваше.

— Утре рано сутринта. Така ще пристигнем, преди да се е стъмнило.

— Ще изпратя съобщение на Алойзиъс да ви очаква — каза Шарлот, грабвайки писалката си. После замълча и ги изгледа. — Дали идеята изобщо е добра? Не съм сигурна.

Теса я погледна разтревожено. Да вижда Шарлот такава, съмняваща се в инстинктите си, я караше да мрази Бенедикт Лайтууд и свитата му много повече, отколкото някога си бе представяла.

Хенри се приближи и нежно сложи ръка на рамото на жена си.

— Единствената алтернатива е да не се прави нищо, скъпа Шарлот — каза той. — А ако не правим нищо, поне така мисля аз, едва ли ще постигнем нещо. Пък и какво повече би могло да се обърка?

— О, в името на Ангела, как можа да го кажеш — отвърна Шарлот разпалено, а после се наведе над хартията и започна да пише.

Този следобед трябваше да се проведе втората тренировка на Теса и Софи с братята Лайтууд. След като облече униформата си, Теса излезе от стаята си и се срещна със Софи, която я чакаше в коридора. Тя също бе облечена в униформата си, косата й бе вдигната нагоре и стегната в кок, а лицето й бе мрачно.

— Софи, какво има? — попита я Теса, изравнявайки крачка с нея. — Имаш доста умърлушен вид.

— Е, щом искате да знаете… — Софи сниши глас. — Свързано е с Бриджет.

— С Бриджет ли? — ирландското момиче бе почти невидимо в кухнята, за разлика от Сирил, който се разхождаше из цялата къща и изпълняваше поръчки, както и Софи. Последно я бе видяла, възседнала Гейбриъл Лайтууд, с нож, насочен към него. Споменът за това бе толкова приятен, че тя задържа за момент картината в съзнанието си.

— Какво е направила?

— Ами това, че… — Софи въздъхна шумно. — Тя не е много приятелски настроена. Агата ми беше приятелка, но Бриджет… е, говорим си, както си говорят обикновено слугите, знаете, но Бриджет някак няма много желание… Сирил е много мил, но Бриджет си седи сама в кухнята и си пее тези ужасни ирландски балади. Обзалагам се, че и сега пее някоя от тях.

Минаваха недалеч от вратата на миялнята, помещението до кухнята, където миеха съдовете; Софи направи жест на Теса да я последва, двете се приближиха крадешком и надникнаха вътре. Миялнята бе доста просторна и имаше врати, които водеха към кухнята и към килера. Бюфетът бе пълен с храната, приготвена за вечеря — риба и зеленчуци, почистени и приготвени. Бриджет стоеше до умивалника, червената й коса стърчеше в безпорядък, накъдрена от влагата. И пееше. Софи имаше пълно право. Гласът й, който се извисяваше над шума на водата, бе висок и мелодичен.

Баща й я изпрати надолу по стълбата.

Майка й разреса косата й, жълтата.

Сестра й Ан към кръста я поведе; със стон

на кон качи я брат й Джон.

„Преди да си отидеш, ти се наведи

и мен, тук ниско долу, целуни!“

Тя се наведе за сестринска целувка,

дълбоко Джон в сърцето я прободе

с нож по-остър от стрела,

за жалост не пропусна той целта.

Лицето на Нат се мярна пред очите й и тя потрепери. Софи, която гледаше настрани, изглежда не забеляза нищо.

— Пее все за такива неща — прошепна тя. — Убийства и измени, кръв и болка. Ужасно е!

Гласът на Софи покри и заглуши края на песента. Бриджет бе започнала да бърше чиниите и започна нова балада, още по-тягостна от първата.

Защо от меча ти капе кръв?

О, Едуард! Приятелю озлочестен!

Защо от меча ти капе кръв?

О, Едуард! Защо си тъй опечален?

— Стига толкова. — Софи се обърна и бързо тръгна по коридора. Теса я последва. — Разбирате какво имам предвид, нали? Тя не е съвсем добре, ужасно е да живееше в една стая с нея. Не обелва и дума сутрин или вечер, само пъшка.

— Ти живееш в една стая с нея, така ли? — изненада се Теса. — Но в Института има толкова много стаи?!

— За гостуващите ловци на сенки — отвърна Софи. — Не за слугите. — Каза го така, сякаш и през ум не би й минало да попита или да се оплаче от факта, че десетки огромни стаи стояха празни, а тя трябва да живее в една стая с Бриджет, която пее кръвожадни балади.

— Ще говоря с Шарлот… — започна Теса.

— О, не. Моля, не го правете — бяха стигнали до вратата на залата за тренировки. Софи се обърна към нея, истински разстроена. — Не искам да си помисли, че се оплаквам от другите слуги. Наистина не искам, госпожице Теса.

Теса започна да я успокоява, че няма да каже на Шарлот, ако тя наистина държи на това, когато чу гласове откъм другата страна на вратата. Направи знак на Софи да запази тишина, наведе се и се заслуша.

Беше повече от очевидно, че са гласовете на братята Лайтууд. Тя разпозна по-ниския и дрезгав глас на Гидеон, който каза:

— Ще дойде ден на равносметка, Гейбриъл. Можеш да бъдеш сигурен в това. Въпросът е на чия страна ще застанем тогава.

Гейбриъл отвърна, гласът му бе напрегнат:

— Ще застанем на страната на татко, разбира се. Как иначе?

Настъпи пауза. И после се чу:

— Ти не знаеш всичко за него, Гейбриъл. Не знаеш всичко, което е извършил.

— Знам, че сме Лайтууд и че той ни е баща. Знам, че много се надяваше да оглави Института, когато Гранвил Феърчайлд почина.

— Може би Консулът знае повече за него, отколкото ти. И повече за Шарлот Брануел. Тя не е толкова глупава, колкото си мислиш.

— Така ли? — гласът на Гейбриъл прозвуча саркастично. — Да ни остави да идваме тук и да обучаваме безценните й момичета, това не е ли глупаво? Не допуска ли, че можем да я шпионираме?

Софи и Теса са спогледаха с широко отворени очи.

— Съгласи се, защото Консулът я принуди. И освен това, тук бяхме посрещнати на входа, ескортирани до тази стая и ескортирани обратно до входа. Госпожица Колинс и госпожица Грей не знаят нищо чак толкова важно. С какво може да навреди нашето присъствие тук, можеш ли да ми обясниш?

След това настъпи тишина, по време на която Теса почти чу как Гейбриъл се нацупи. Накрая той каза:

— Ако презираш татко толкова много, защо всеки път се връщаш от Испания?

Гидеон отвърна, а гласът му прозвуча раздразнено:

— Връщам се заради теб…

Софи и Теса се бяха облегнали на вратата и бяха залепили ухо до нея. В този момент тя поддаде и се отвори. Двете бързо се отдръпнаха и Теса се надяваше, че изражението на лицата им няма да ги издаде, че са подслушвали.

Гейбриъл и Гидеон стояха в средата на стаята, обляни от сноп светлина, погледите им бяха вперени един в друг. Теса забеляза нещо, което не бе забелязала досега: независимо че бе по-малкият от двамата, Гейбриъл бе с няколко сантиметра по-висок от Гидеон. Но Гидеон бе по-мускулест и по-широк в раменете. Той прокара ръка през пясъчнорусата си коса, кимвайки към момичетата, когато те се появиха на вратата.

— Добър ден.

Гейбриъл Лайтууд прекоси стаята, за да ги посрещне. Той наистина бе доста висок, помисли си Теса, извивайки шия, за да го погледне. Самата тя бе висока и не й се случваше често да отмята глава назад, за да погледне към някой мъж, а и Уил, и Джем бяха по-високи от нея.

— Доколкото виждам, за мое голямо съжаление госпожица Лъвлис отново отсъства — каза той, без да си прави труда да ги поздрави. Лицето му бе спокойно, единственият признак за възбудата му допреди секунда бе пулсът му, който биеше учестено точно под една руна за храброст, изрисувана върху гърлото му.

— Тя все още има главоболие — отвърна Теса, влизайки в залата. — Не знаем още колко ще продължи неразположението й.

— Докато не свърши обучението, предполагам — отвърна Гидеон толкова хладно, че Теса се изненада, когато Софи се разсмя. Тя побърза да си придаде сериозен вид, след като Гидеон й хвърли изненадан и едва ли не благодарен поглед, сякаш бе свикнал обикновено хората да не се смеят на шегите му.

Гейбриъл се пресегна с въздишка и извади две дълги тояги от поставките им на стената. След това подаде едната на Теса.

— Днес — започна той — ще работим върху отбиването и блокирането…

* * *

Както обикновено, и тази нощ Теса дълго лежа будна, преди сънят да я споходи. Напоследък често бе имала кошмари — най-често свързани с Мортмейн, студените му сиви очи и студеният му глас, който ритмично повтаряше, че тя е създадена от него, че Тереза Грей не съществува.

Виждаше се изправена лице в лице с него, с човека, когото бяха видели, и тя не знаеше какво точно иска той от нея. Да се ожени за нея? Но защо? Да заяви правата си над способностите й? Но с каква цел? Мисълта за студените му змийски очи, впити в нея, я караше да потреперва; мисълта, че може би е имал нещо общо с раждането й, й бе още по-непоносима. Не бе казала на никого, дори и на Джем, на Джем, който така добре я разбираше, разбираше потребността й да разбере каква е била и страха й, че е някакво изчадие, страха, който я спохождаше посред нощ, карайки я да се задъхва и да забива нокти в собствената си кожа, сякаш се опитваше да я свлече и да открие дяволската кожа под нея.

Точно в този момент чу някакво шумолене пред вратата и лекото плъзване на нещо, което някой внимателно пъхна отдолу. Тя се измъкна от леглото и се прокрадна към вратата.

Отвори я и видя празния коридор пред себе си, чу тихата музика от цигулката на Джем, която се носеше из коридора. В краката й лежеше малка зелена книжка. Тя я вдигна и се взря в думите, отпечатани със злато върху гръбчето й: „Ватек“ от Уилям Бекфорд.

Затвори вратата зад себе си и се върна с книгата при леглото, после седна в него и започна да я разглежда. Вероятно я бе оставил Уил. Не бе възможно да е бил някой друг. Но защо? Защо е това странно мимолетно благоразположение в тъмнината, разговорът за книги и студенината му през останалото време?

Тя отвори книгата на заглавната страница. Уил бе надраскал бележка за нея, не точно бележка, ако трябва да сме точни. Една поема.

ЗА ТЕСА ГРЕЙ, ВЪВ ВРЪЗКА С ДАДЕНИЯ Й ЕКЗЕМПЛЯР НА „ВАТЕК“:

Халифът Ватек и тъмната му орда,

обвързани са с договор за ада,

едва ли ще те отегчат!

Отново ще повярваш в мен,

ако не сметнеш жеста ми за непохватен

и не отхвърлиш скромния ми дар.

Уил

Теса избухна в смях, след това сложи ръка на устата си. Ех, този Уил, винаги може да я накара да се засмее, дори и когато не го искаше, дори и когато много добре разбираше, че да отвори сърцето си за него, дори и на милиметър, би означавало да вземе щипка от най-смъртоносния наркотик. Тя остави екземпляра на „Ватек“ заедно с тенденциозно слабата поема на Уил върху нощното си шкафче и се изтърколи в леглото, заравяйки лице във възглавницата си. Чуваше свиренето на Джем, сладостно тъжно, което се разнасяше изпод вратата. С всички сили се опитваше да изгони мислите за Уил от ума си; и наистина, когато най-накрая заспа и започна да сънува, той не се появи в сънищата й.

На следващия ден валеше и въпреки че имаше чадър, Теса усещаше, че изящната шапка, която бе взела назаем от Джесамин, започна да провисва като мокра птица край ушите й, когато тя, Джем, Уил и Сирил, който носеше багажите, излязоха от каретата и бързо се отправиха към Кингс Крос. През завесата от сив дъжд тя можа да види само една висока и импозантна сграда, с огромна часовникова кула, която се извисяваше върху фасадата. Най-отгоре имаше ветропоказател, който показваше, че вятърът духа в северна посока, той запращаше в лицето й капки студен дъжд.

В гарата цареше хаос: хора, които бързаха във всички посоки, вестникопродавци, които разнасяха стоката си, мъже, крачещи нагоре-надолу с рекламни плакати, прикрепени към гърдите им, които рекламираха абсолютно всичко — от тоник за коса до сапун. Едно малко момче, облечено в спортно сако с колан, търчеше насам-натам, а майка му тичаше по петите му. Като каза нещо на Джем, Уил изчезна в тълпата.

— Избяга и ни остави, нали? — каза Теса, борейки се с чадъра си, който отказваше да се затвори.

— Остави на мен. — Джем, на когото всичко му идеше отръки, протегна ръка, задейства механизма и чадърът се затвори. Отмятайки влажната си коса, Теса му се усмихна точно в момента, когато Уил се върна с някакъв сърдит носач, който взе багажа от Сирил и им се сопна, че влакът няма да ги чака цял ден.

Уил погледна от носача към бастуна на Джем и обратно. Очите му бяха присвити.

— Ще ни чака — каза с убийствена усмивка.

Носачът го погледна шашардисано, но каза „господине“ с несъмнено по-малко агресивен тон и се запъти към перона. Хора, толкова много хора, се носеха покрай Теса, докато се опитваше да си пробие път през тълпата, сграбчила Джем с едната си ръка и шапката на Джесамин с другата. В края на гарата, където железопътните линии се губеха в далечината, можеше да види стоманеносивото небе, изцапано със сажди.

Джем й помогна да се настани в купето; засуетиха се около багажа и Уил даде бакшиш на носача сред виковете и писъка на локомотива, когато влакът вече се готвеше да тръгне. Вратата се затвори зад тях, точно в момента, когато той потегли, покрай прозорците се понесе пара на бели кълба, а колелата ритмично затракаха.

— Взе ли нещо за четене? — попита Уил, настанявайки се на мястото срещу Теса. Джем беше до нея, бастунът му бе опрян на стената.

Тя си спомни за екземпляра на „Ватек“ и поемата му в нея; беше я оставила в Института, за да избегне изкушението, както се оставя кутия шоколадови бонбони, ако си на диета и не искаш да наддадеш.

— Не — отвърна тя. — Напоследък не ми е попадало нищо, което да искам да прочета. — Уил стисна зъби, но не каза нищо. — Има нещо толкова вълнуващо в началото на всяко пътуване, не мислите ли? — продължи Теса, опряла нос в стъклото, но не можеше да види много, заради пушека, саждите и плющящия сив дъжд; Лондон беше мрачна сянка в мъглата.

— Не — отвърна Уил, след като се облегна назад и нахлупи шапката си върху очите.

Теса продължи да стои с лице, долепено до прозореца, сивата пелена около Лондон започна да се вдига зад тях и да изчезва заедно с дъжда. Скоро те вече се клатушкаха през зелени поля, осеяни с бели овце, а тук-там в далечината се мяркаше острият връх на някоя селска камбанария. Небето от стоманено бе станало влажно и мъгливо синьо и по него плуваха малки бели облачета. Теса гледаше всичко това очаровано.

— Била ли си някога в провинцията? — попита я Джем, но за разлика от въпроса на Уил в неговия се усещаше искрено любопитство.

Теса поклати глава.

— Не мога да си спомня да съм напускала някога Ню Йорк, с едно изключение, когато бях в Кони Айлънд, но това всъщност не е точно провинция. Предполагам, че съм минала през някаква част от нея, когато дойдох от Саутхамптън със Сестрите на мрака, но тогава бе тъмно и освен това те държаха завеските на прозорците спуснати — тя свали шапката си, която бе подгизнала от вода, и я сложи на седалката между тях, за да изсъхне. — Но усещането ми е такова, сякаш вече съм я виждала. В книгите. Непрекъснато си представям, че ще видя Торнфийлд Хол да се извисява сред дърветата или пък Вутъринг Хейтс, кацнал върху някой каменист зъбер.

— Вутъринг Хейтс се намира в Йоркшир — каза Уил изпод шапката си, — а сега не сме никак близо до Йоркшир. Дори не сме стигнали Грантъм. Освен това в Йоркшир няма нищо, което би те впечатлило. Възвишения и долини и никакви истински планини, каквито имаме ние в Уелс.

— Липсва ли ти Уелс? — попита Теса. Не знаеше защо го направи; знаеше, че да разпитва Уил за миналото му е все едно да дразниш куче с рана на задника, но не можа да се удържи.

Уил присви рамене.

— Какво има да ми липсва? Овце и пеене — отвърна той. — И нелеп език. Искъм д’съм току пян, че да н’моъ д’си спомнъ собственту си име.

— Какво означава това?

— Означава „искам да съм толкова пиян, че да не мога да си спомня собственото си име“. Много ще ви е от полза.

— Това не беше много патриотично — забеляза Теса. — Не си ли спомни току-що за планините?

— Патриотизъм? — самодоволно погледна Уил. — Да ти кажа ли какво е патриотизъм? В знак на почит към родното си място, съм си татуирал дракона на Уелс върху…

— Ти си във възхитително настроение, Уилям — прекъсна го Джем, но в гласа му нямаше жлъч. Все пак, тъй като ги наблюдаваше от известно време, заедно и поотделно, Теса знаеше, че да се наричат с цялото си име, вместо с кратките си имена, означаваше нещо. — Помни, че Старкуедър не може да понася Шарлот, така че, ако настроението, в което си…

— Обещавам да очаровам този дявол — каза Уил, надигайки се и намествайки смачканата си шапка. — Ще го очаровам с такава сила, че когато приключа, той ще остане да лежи отпуснат на земята, опитвайки се да си спомни как се казва.

— Човекът е на осемдесет и девет — измърмори Джем. — Много е възможно вече да има този проблем.

— Предполагам, че точно сега трупаш запасите си от чар? — поинтересува се Теса. — Не искаш ли да се разделиш с част от тях заради нас?

— Точно така — в гласа на Уил се забелязваше задоволство. — Освен това семейство Старкуедър не може да понася не Шарлот, а баща й.

— Греховете на бащите — отвърна Джем. — Те не проявяват благосклонност към никого от семейство Феърчайлд, нито пък към някого, свързан с тях. Шарлот никога не би изпратила Хенри…

— Това е така, защото винаги когато някой изпрати Хенри сам за нещо извън къщи, този някой рискува да предизвика международен скандал — каза Уил. — Но да, за да отговоря на незададения от теб въпрос, разбирам защо Шарлот ни гласува такова доверие и смятам да го оправдая. И аз не по-малко от всеки друг не искам да видя кривогледия Бенедикт Лайтууд и гнусните му синове начело на Института.

— Не са гнусни — каза Теса.

Уил присви очи.

— Какво каза?

— Гидеон и Гейбриъл — отвърна Теса. — Изглеждат доста добре, изобщо не са гнусни.

— Говоря — изрече Уил с гробовен тон, — за катраненочерните дълбини на душите им.

Теса възропта.

— А какъв е цветът на дълбините на твоята душа, Уил Херондейл?

— Морав.

Теса погледна към Джем, надявайки се на помощ, но той само се усмихна.

— Може би трябва да обсъдим стратегията си — каза той. — Старкуедър мрази Шарлот, но знае, че сме изпратени от нея. Как да направим така, че да спечелим благоразположението му?

— Теса може да си послужи с женските си чарове — каза Уил. — Шарлот каза, че той обожава сладки личица.

— Шарлот какво обясни на Старкуедър за моето присъствие? — попита Теса, доста късно осъзнавайки, че е трябвало да се поинтересува по-рано за това.

— Ами тя не му даде обяснения; само имената ни. Беше доста лаконична — отвърна Уил. — Мисля, че остави на нас възможността да съчиним някаква правдоподобна история.

— Не можем да му кажем, че съм ловец на сенки; той веднага ще разбере, че не съм. Нямам никакви знаци.

— Както и такива на магьосница. Той ще помисли, че тя е мунданка — каза Джем. — Теса би могла да се превъплъти, но…

Уил я погледна някак умозрително. Теса обаче знаеше, че това не означава нищо, дори по-лошо от нищо, всъщност тя дори почувства, че погледът му е като нокът, който драска тила й, карайки я да потръпва. Тя се насили да му отвърне с каменно изражение.

— Може би трябва да кажем, че е побърканата ни неомъжена леля, която настоява да ни придружава навсякъде.

— Моята леля или твоята? — попита Джем.

— Да, всъщност не прилича на никого от нас, нали? Може би е момиче, безумно влюбено в мен, което упорито ме следва, където и да отида.

— Талантът ми е да променям външния си вид, не да играя — каза Теса, а Джем се разсмя. Уил им хвърли кръвнишки поглед.

— В такъв случай тя разполага с най-доброто от теб, Уил — каза той. — Случва се понякога, нали? Може би трябва да представя Теса като моя годеница. Можем да кажем на лудия стар Алойзиъс, че Извисяването й е в ход.

— Извисяване ли? — Теса не си спомняше да е срещала термина в Кодекса.

Джем каза:

— Когато ловец на сенки иска да се ожени за мунданка.

— Мислех, че това е забранено? — попита Теса, когато влакът се плъзна в един тунел. Внезапно в купето стана тъмно, но въпреки това тя имаше усещането, че Уил я гледа, колебливото усещане, че е вперил поглед в нея.

— Забранено е. Освен когато бъде използван Бокалът на смъртните, за да я превърне в ловец на сенки. Не се случва много често, но се случва. Ако ловецът на сенки отправи молба до Клейва за Извисяване на партньорката си, се изисква Клейвът да я обмисли в тримесечен срок. Междувременно мунданката трябва да премине курс, свързан с културата на ловците на сенки.

Гласът на Джем се изгуби в писъка на влака, когато локомотивът излезе от тунела. Теса погледна към Уил, но той втренчено се взираше през прозореца и не я поглеждаше. Би могла да го очаква.

— Идеята не е лоша — каза Теса. — И без това вече знам доста; вече почти привършвам Кодекса.

— Ще изглежда напълно логично, че съм я взел със себе си — каза Джем. — След като ще се извисяваш, може би ще искаш да научиш повече за другите Институти, не само за този в Лондон. Какво мислиш, Уил? — попита го той.

— Добра идея, много по-добра от всяка друга — Уил продължаваше да гледа през прозореца; местността бе станала по-гола и зеленината бе значително по-малко. Вече не се виждаха села, само дълги ивици сиво-зелена трева и голи черни скали.

— Колко са Институтите, като не броим този в Лондон? — попита Теса.

Джем започна да пресмята, свивайки пръстите на ръцете си.

— Във Великобритания ли? Лондон, Йорк, един в Корнуел, близо до Тинтагел, един в Кардиф и един в Единбург. Всички те са по-малки обаче и са подчинени на Института в Лондон, който от своя страна е подчинен на Идрис.

— Гидеон Лайтууд каза, че е бил в Института в Мадрид. Какво по дяволите е правил там?

— Размотавал се е, най-вероятно — каза Уил.

— Когато завършим обучението си и станем на осемнайсет — каза Джем, сякаш Уил не бе казал нищо, — ни насърчават да пътуваме, да прекарваме известно време в другите Институти, да изследваме различни неща, свързани с културата на ловците на сенки из други места. Има най-различни техники, местни трикове, които могат да бъдат научени. Гидеон отсъства само няколко месеца. Щом Бенедикт го е извикал обратно толкова рано, вероятно смята, че скоро ще сложи ръка на Института.

Джем изглеждаше обезпокоен.

— Само че не си е направил добре сметката — отривисто каза Теса и виждайки, че загриженото изражение не напуска сивите очи на Джем, подхвърли, за да смени темата: — Къде се намира Институтът в Ню Йорк?

— Не сме запаметили наизуст всички адреси, Теса. — Имаше нещо в гласа на Уил, някакво опасно подводно течение. Джем го погледна внимателно и каза:

— Всичко наред ли е?

Уил свали шапката си и я сложи на седалката до себе си. После впери поглед в тях двамата, погледът му бе спокоен. Красив както винаги, помисли си Теса, гледайки го, само че сега изглеждаше някак мрачен, почти посърнал. За някой, който толкова често гореше с ярък пламък, този пламък сега изглеждаше доста немощен, сякаш подобно на Сизиф бе бутал тежка канара нагоре по склона.

— Пих твърде много миналата нощ — каза той накрая.

Защо изобщо си правиш труда, Уил? Не схващаш ли, че и двамата знаем, че лъжеш?, понечи да каже Теса, но се спря, поглеждайки към Джем. Погледът, който бе вперил в Уил, бе разтревожен, твърде разтревожен, но Теса знаеше, че не вярва на Уил, че е пил, а тя му вярваше още по-малко. Но той само каза тихо:

— Ех, да имаше сега една руна за трезвеност.

— Да — погледна го Уил и напрегнатите черти на лицето му постепенно започнаха да се отпускат. — Но да се върнем все пак към плана ти, Джем. Добър е като цяло, с изключение на едно нещо — наведе се той напред. — Ако тя ще е твоя годеница, трябва да има пръстен.

— Помислил съм вече за това — отвърна Джем, озадачавайки Теса, която си мислеше, че идеята за Извисяването го бе осенила внезапно. Той пъхна ръка в джоба на жилетката си и извади оттам един сребърен пръстен, който подаде на Теса върху обърнатата си длан. Не приличаше на сребърния пръстен, който обикновено носеше Уил, на неговия бе изобразена летяща птица, а върху този имаше грижливо изработена гравюра на замък с кула, заобиколен от назъбена крепостна стена. — Фамилният пръстен на семейство Карстерс — каза той. — В случай че…

Тя взе пръстена от него и го сложи на безименния си пръст, където той й прилепна като по мярка. Чувстваше се така, сякаш трябваше да каже нещо от рода на „много е красив“ или „благодаря“, но това, разбира се, не беше предложение, още по-малко подарък. Беше просто игра на предложение.

— Шарлот не носи венчален пръстен — каза тя. — Чудех се дали изобщо ловците на сенки носят.

— Не, не носят — отвърна Уил. — Съществува обичай да даваме на момичето фамилния пръстен, когато се сгодяваме за него, но същинската брачна церемония включва обмяна на руни, не на пръстени. Една на рамото и една около сърцето.

— Сложи печат около сърцето ми, както и печат около рамото ми: за любов, силна като смъртта; ревността е по-жестока от гроба — каза Джем. — Песента на Соломон.

— Ревността е по-жестока от гроба? — Теса повдигна вежди. — Това не е много… романтично.

— Въглените от нея са въглени от пламък и огнените му езици ще се разгорят буйно — каза Уил и също повдигна вежди. — Винаги съм смятал, че жените намират идеята за ревността за романтична. Мъже, които се бият за теб…

— В сватбената церемония на мунданите не се споменават гробове — отвърна Теса. — Въпреки че намирам вещината, с която цитираш Библията, за впечатляваща. Правиш го по-добре дори от леля Хариет.

— Чу ли това, Джем? Тя току-що ни сравни с леля си Хариет.

Джем остана невъзмутим, както винаги.

— Трябва да познаваме религиозните текстове — каза той. — За нас те са нещо като инструкции за техническа експлоатация.

— И затова ги учите наизуст в училище? — помисли си, че не бе виждала нито Уил, нито Джем да учат, откакто бе в Института. — Или когато вземате уроци.

— Да, само че Шарлот поизостави обучението ни напоследък, по понятни причини — каза Уил. — Някои от нас вземат частни уроци, а други са ходили на училище в Идрис. Така е, докато навършим пълнолетие и станем на осемнайсет. Което ще е съвсем скоро, слава богу, що се отнася до нас двамата.

— Кой е по-големият от вас двамата?

— Джем — отвърна Уил.

— Аз — едновременно с него отвърна Джем.

После пак едновременно се засмяха и Уил добави:

— Но само с три месеца.

— Знаех, че няма начин да не го споменеш — с усмивка отбеляза Джем.

Теса премести поглед от единия към другия. Изобщо нямаха вид на момчета, които изглеждат напълно различно и имат абсолютно различни склонности.

— Това ли означава да си парабатай с някого? — попита тя. — Да завършваш изречението на другия и неща от този сорт? Защото в Кодекса не е споменато много за това.

Уил и Джем се спогледаха. Уил пръв небрежно сви рамене.

— Малко трудно е да се обясни — отвърна, като си придаваше важност. — Ако не си го изпитал.

— Предполагам — каза Теса, — че едва ли можете да четете мислите си или други подобни неща.

Джем издаде някакъв подобен на пръхтене звук. Искрящите сини очи на Уил се разшириха.

— Да четем мислите си? Какъв ужас, не, разбира се.

— Тогава за какво става въпрос? Заклевате се да пазите другия, разбирам, но не правят ли това един за друг всички ловци на сенки?

— Повече от това е — отвърна Джем, който бе спрял да пръхти и отбеляза мрачно: — Идеята за парабатаите идва от една стара приказка, историята за Джонатан и Давид. „И се случило така, че… душата на Джонатан била свързана с душата на Давид и Джонатан го обичал, както обичал собствената си душа… После Джонатан и Давид сключили споразумение, защото той го обичал както собствената си душа. Били двама войници и душите им били свързани, ей богу, и освен това нефилимът Джонатан взел идеята за парабатаите и закодирал церемонията в Закона.“

— Но не е задължително да са непременно двама мъже, нали? Могат да са мъж и жена или две жени.

— Разбира се — кимна Джем. — Имаш на разположение само осемнайсет години, за да намериш своя парабатай. Щом преминеш тази възраст, ритуалът вече не е отворен за теб. И не е възможно да се вречеш на някого, че ще се пазите един друг. Трябва да се изправиш пред Съвета и да се закълнеш, че ще пожертваш живота си за своя парабатай. Че ще бъдеш там, където е и той, че ще бъдеш погребан там, където е погребан и той. Ако към Уил полети стрела, трябва да съм готов да застана пред него.

— Удобно, нали? — каза Уил.

— И той, разбира се, трябва да е готов да направи същото за мен — каза Джем. — Дори и да не е съгласен с нещо, Уил няма право да нарушава клетвата си или Закона.

И той погледна строго към Уил, който едва-едва се усмихна и се загледа през прозореца.

— Боже мой! — каза Теса. — Всичко това е много трогателно, но аз не виждам как от него могат да се извлекат някакви преимущества.

— Не всеки има парабатай — каза Джем. — Много малко от нас всъщност намират своя в определеното за това време. Но тези, които успеят, могат да се уповават в битките на силата на своя парабатай. Руна, поставена ти от твоя парабатай, е винаги по-мощна, отколкото руна, която си си поставил сам или ти е поставил някой друг ловец на сенки. А има и руни, които само ние можем да използваме, но не и другите ловци на сенки, и тези руни удвояват силата ни.

— Но какво ще стане, ако решите, че повече не искате да сте парабатаи? — полюбопитства Теса. — Може ли ритуалът да бъде прекратен?

— За бога, жено — обади се Уил. — Има ли въпрос, чийто отговор не искаш да научиш?

— Не виждам причина да не й кажем — ръцете на Джем бяха скръстени върху наконечника на бастуна му. — Колкото повече знае, толкова по-убедителна ще е, когато твърди, че иска да се извиси. — Той се обърна към Теса. — Ритуалът не може да бъде прекратен, освен в няколко случая. Ако един от нас стане долноземец или мундан, тогава връзката се прекъсва. Или ако, разбира се, някой от нас умре, другият е свободен. Но не и да си избере друг парабатай. Един ловец на сенки няма право да участва в ритуала повече от веднъж.

— Като да си женен в католическа църква, нали — спокойно рече Теса. — Като Хенри Осми; наложило му се е да измисли нова религия, само и само да се измъкне от обета си.

— И така до самата ни смърт — каза Уил, все така вперил поглед към местността, която бързо преминаваше пред погледа му.

— Няма да е необходимо Уил да измисля нова религия, за да се отърве от мен — каза Джем. — Скоро ще бъде свободен.

Уил го погледна остро, но Теса бе тази, която наруши мълчанието.

— Не говори така — смъмри го тя. — Все още съществува вероятност да бъде открито лечение. Не виждам причина да се губи надежда. — Тя почти се смали под погледа, който Уил й отправи — син, пламтящ и гневен.

Джем сякаш не го забеляза, когато отговори, спокойно и прямо:

— Не съм загубил надежда — каза той. — Само че надеждите ми са различни от твоите, Теса Грей.

Оттогава бяха минали часове. Часове, през които Теса дремеше, облегнала глава върху ръката си, а монотонният звук на колелата на влака, лъкатушещи по своя път, я унасяха още повече. Най-после се събуди, когато Джем нежно раздруса рамото й. Влакът изсвири пуфтейки и кондукторът извика името на гарата — Йорк. Слязоха на перона сред бъркотията от чанти, шапки и носачи. Навалицата бе почти толкова голяма, както и на Кингс Крос, а гарата имаше далеч по-впечатляващ покрив от стъкло и метал, извит във формата на дъга, през който се мержелееше сиво-черното небе.

Докъдето поглед стигаше, се простираха перони; Теса, Джем и Уил стояха на най-близкия до сградата на централния корпус, върху която огромни позлатени часовници показваха шест. Намираха се много по на север и небето бе започнало да потъмнява.

Точно когато застанаха под единия от часовниците, някакъв човек пристъпи към тях. Теса бе малко изненадана от внезапната му поява. Бе облечен с тежък плащ, на главата си носеше черна непромокаема шапка, а обувките му бяха като на стар моряк. Имаше бяла и дълга брада, а очите му бяха увенчани с дебели бели вежди. Той протегна ръка и я сложи върху рамото на Уил.

— Нефилиме? — каза той, гласът му бе дрезгав и в говора му се долавяше силен акцент. — Ти ли си това?

— Боже, господи — извика Уил и с театрален жест сложи ръка върху сърцето си. — „Това е старият моряк, той спря един от трима.“[1]

— Тук съм по поръчение на Алойзиъс Старкуедър. Вие ли сте тез младежи, за коит’ ме прати? Немам намерение да стърча тук цела нощ.

— Важна среща с албатрос[2]? — отвърна Уил. — Не ни карай да те задържаме.

— Това, което иска да каже моят луд приятел — каза Джем, — е, че наистина сме ловци на сенки от лондонския Институт. Изпраща ни Шарлот Брануел. А вие сте…?

— Готшъл — дрезгаво отвърна мъжът. — Семейството ми е на служба при ловците на сенки от близо три века. Но не съм виждал дос’га по-очарователно мумичи от туй тук — добави той и обърна очи към Теса. — Толкоз е очарователна, ник’га не съм виждал нещу пудобно.

— Тя е мунданка, която иска да се извиси — отвърна бързо Джем. — И скоро ще стане моя жена — той хвана покровителствено ръката на Теса и я обърна така, че Готшъл да види пръстена върху пръста й. — Съветът сметна, че ще е полезно за нея да види още един Институт, различен от лондонския.

— Знае ли за това господин Старкуедър? — попита Готшъл, а черните му очи горяха изпод периферията на шапката му.

— Не знам какво му е казала госпожа Брануел — отвърна Джем.

— Надявам се да му е казала — каза старият слуга, повдигайки вежди. — Щот ако въубще има чувек нъ светъ, койт’ да мрази изненадите, то това е Алойзиъс Старкуедър. На път съм да станъ просяк. Моля за извинение, госпожице.

Теса се засмя и се поклони, но стомахът й се преобърна. Тя погледна към Джем, а след това и към Уил, но и двамата изглеждаха напълно спокойни и се усмихваха. По всяка вероятност бяха свикнали на тези хитрини, помисли си тя, а тя не бе. Бе играла роли и преди, но не бе играла самата себе си, не и надявайки собственото си лице, а не това на някой друг. По някаква причина мисълта да излъже, без наличието на фалшива самоличност, зад която да се скрие, я ужасяваше. Надяваше се само, че Готшъл преувеличава, само че нещо — блясъкът в очите му, когато я погледна — й подсказваше, че това едва ли е така.

[1] „Поема за стария моряк“ от Уилям Колридж, превод Манол Пейков. — Бел.прев. ↑

[2] Непреводима игра на думи — птицата албатрос е герой от поемата на Колридж, същевременно албатрос на английски означава и хронично болен пациент. — Бел.прев. ↑

5

СЕНКИ ОТ МИНАЛОТО

Зли духове от край далечен

нахлуха в кралския чертог.

Там ден не ще изгрее вече,

потъна всичко в мрак дълбок.

Сега историята славна

на замъка от як гранит

забравен разказ е отдавна

с праха на времето покрит.[1]

Едгар Алан По, „Омагьосаният дворец“

Теса почти не успя да разгледа вътрешността на гарата, докато следваха слугата на Старкуедър през претъпканото й преддверие. Бързащи и напиращи от всички страни хора, които се блъскаха в нея, миризма на пушек от изгорели въглища и на готвено, избледнели табели на Северните железопътни линии, на Йоркширските линии и на линиите на Северен Мидланд. Не след дълго вече бяха извън гарата, под надвиснало като купол мрачното небе, предвещаващо дъжд. Внушителен хотел се извисяваше към сумрачното небе в единия край на гарата; Готшъл бързо ги поведе натам, където недалеч от входа ги очакваше черна карета с изрисувани върху вратата букви С, 3, К и К. След като натовариха багажа и се качиха в нея, те потеглиха. Каретата се устреми към „Танър Роу“, за да се влее след това в потока на уличното движение.

Уил седеше смълчан, барабанейки с тънките си пръсти по коленете си, обути в черни панталони, сините му очи бяха хладни и замислени. Джем бе този, който говореше, навеждайки се през Теса, за да дръпне завеските на каретата откъм нейната страна. Показваше й различни интересни обекти — гробището, където бяха погребани жертвите на епидемията от холера, и старите мрачни стени на града, извисяващи се пред тях, назъбени в горната си част подобно на гравюрата върху пръстена му. Улиците, по които минаваха, постепенно се стесняваха. Както в Лондон, помисли си Теса, само че мащабът бе по-малък; дори и магазините, край които минаваха — за месо, за платове — изглеждаха по-малки. Минувачите — предимно мъже, бързащи, забили брадички в яките си, за да се предпазят от лекия дъжд — не бяха толкова елегантно облечени; изглеждаха провинциално като фермерите, които идваха по някакъв повод в Манхатън, и можеха да бъдат разпознати по големите им зачервени ръце и грубата загоряла кожа на лицата им.

Каретата излезе от тясната уличка и сви към голям площад; Теса си пое дъх. Пред тях се извиси великолепна катедрала, готическите й кули пронизваха сивото небе подобно на Свети Себастиан, прободен от стрелите[2]. Масивна варовикова кула увенчаваше постройката и в нишите по дължината на фасадата имаше скулптури, като всяка се различаваше от останалите.

— Това ли е Институтът? Боже, толкова по-величествен е от лондонския.

Уил се засмя.

— Понякога една църква може да е само църква, Тес.

— Това е Йорк Минстър — каза Джем. — Гордостта на града. Не е Институтът. Институтът се намира на „Гудрамгейт Стрийт“. — Думите му намериха потвърждение, когато каретата остави зад гърба си катедралата и зави по „Дийнгейт“ и след това се заизкачва по тясната, павирана „Гудрамгейт Стрийт“, където се озоваха пред малка желязна портичка, разположена между две облегнати една на друга сгради от епохата на Тюдорите.

Когато застанаха от другата страна на портичката, Теса разбра защо Уил се бе засмял. Това, което се бе изпречило пред тях, бе доста добре изглеждаща църква, заградена със стени и с равно окосена трева, но нямаща нищо общо с великолепието на Йорк Минстър. Когато Готшъл се приближи, за да отвори вратата на каретата и да помогне на Теса да слезе, тя видя, че от подгизналата от дъжда трева тук-там се подават надгробни камъни, сякаш някой бе възнамерявал да създаде на това място гробище, но след това се бе отказал.

Сега небето бе станало почти черно, посребрено от полупрозрачни на звездната светлина облаци. Зад гърба си долавяше приглушените гласовете на Джем и Уил; пред нея бе отворената врата на църквата и тя можеше да види потрепващата светлина на свещите. Изведнъж се усети някак безплътна, сякаш бе призракът на Теса, който навестяваше това странно място, толкова различно от живота, който й бе познат от Ню Йорк. Тя потрепери, при това не само от студ.

Усети нечия ръка върху рамото си и едно топло дихание докосна косата й. Позна кой е и без да се обръща.

— Да влизаме ли, любов моя? — прошепна нежно Джем в ухото й. Можеше да долови смеха му, вибриращ в костите му, който се свързваше така с нея. Тя почти се усмихна.

— Да, нека заедно хванем бика за рогата.

Тя провря ръка в ръката му. Заизкачваха се по стъпалата нагоре към църквата; погледна назад и видя Уил, вперил поглед в тях и не обръщащ внимание на Готшъл, който го потупваше по рамото и му говореше нещо на ухото. Очите й срещнаха неговите, но тя бързо отмести поглед; размяната на погледи с Уил можеше да е объркваща в най-добрия случай или свързана с виене на свят в най-лошия.

Отвътре църквата изглеждаше тясна и тъмна, ако трябваше да се прави някакво сравнение с лондонския Институт. Местата за сядане бяха разположени по цялата дължина на стените, потъмнели от времето, а над тях в поставки от потъмняло желязо горяха тънки свещи с магическа светлина. В предната част на църквата, насред каскадата от горящи свещи, бе застанал възрастен мъж, облечен в черни одежди на ловец на сенки. Косата и брадата му бяха гъсти и сиви и стърчаха в безпорядък край главата му, сиво-черните му очи бяха наполовина скрити от масивните му вежди, кожата му носеше белезите на времето. Теса знаеше, че е почти на деветдесет, но гърбът му бе все още изправен, а гръдният му кош бе мощен като ствола на дърво.

— Млади Херондейл, ти ли си това? — излая той, когато Уил пристъпи напред, за да се представи. — Наполовина мундан, наполовина уелсец, при това взел най-лошото и от двете, както чух.

Уил се усмихна учтиво.

— Diolch[3].

Старкуедър се наежи.

— Език на мелез — промърмори той, после се взря в Джем. — Джеймс Карстерс — каза. — Другият изтърсак на Института. Почти си мислех да ви кажа да вървите по дяволите. Това момиче, това парвеню Шарлот Феърчайлд, което се опитва да ви натресе на главата ми, без дори да ме попита — той също като слугата си говореше с Йоркширски акцент, само че много по-слаб; все пак начинът, по който произнасяше „аз“ звучеше почти като „яс“. — Никой от това семейство няма и понятие от добри маниери. Мога да мина и без баща й, мога да мина и без…

Очите му, от които прехвърчаха искри, се спряха върху Теса и той внезапно замлъкна, устата му остана отворена, сякаш го бяха зашлевили на средата на изречението. Теса хвърли бърз поглед към Джем; той бе също толкова смаян от внезапно замлъкналия Старкуедър, както и тя. И тогава, в настъпилата тишина, внезапно се разнесе гласът на Уил:

— Това е Теса Грей, сир — каза той. — Тя е мунданско момиче, но е годеница на Карстерс и е Извисяваща се.

— Мунданка ли каза? — попита Старкуедър, а очите му се разшириха.

— Извисяваща се — отвърна Уил с успокояващия си копринен глас. — Тя е сред верните приятели на Института в Лондон и ние се надяваме скоро да й кажем добре дошла в нашите редици.

— Мунданка — повтори старият човек и се закашля продължително. — Е, добре, ще имаме достатъчно време, в такъв случай, предполагам… — погледът му се спря още веднъж върху лицето й и той се обърна към Готшъл, който гледаше многострадално, застанал насред куфарите. — Вземи Седрик и Андрю да ти помогнат да занесете багажа на нашите гости в стаите им — каза той. — И кажи на Елън да уведоми готвача, че ще трябва да предвиди още три допълнителни прибора за вечеря днес. Аз май забравих да й напомня, че очакваме гости.

Слугата погледна със зяпнала уста господаря си, преди да кимне с привидно усърдие; Теса не можеше да го вини. Бе ясно, че Старкуедър бе решил да ги изпроводи и бе променил решението си в последния момент. Тя погледна към Джем, който изглеждаше също толкова озадачен, колкото и тя; единствено Уил, широко разтворил сините си очи и с невинното изражение на момче, пеещо в църковен хор, изглеждаше така, сякаш не бе очаквал нищо по-различно.

— Добре, да влизаме тогава — каза Старкуедър грубовато, без да поглежда към Теса. — Не е необходимо да стоите така. Последвайте ме, ще ви покажа стаите ви.

— В името на Ангела — каза Уил, ровичкайки с вилицата си из кафеникавата каша в чинията си. — Какво е това?

Теса нямаше как да не се съгласи, че бе трудно да се определи. Слугите на Старкуедър — повечето прегърбени стари мъже и жени и една кисела икономка — бяха изпълнили това, което им бе наредил и бяха сложили три допълнителни прибора за вечеря, която се състоеше от тъмно рагу на бучки, сервирано в сребърен супник от жена в тъмна рокля и бяло боне, толкова прегърбена и стара, че Теса едва се сдържа да не скочи и да й помогне при сервирането. Когато жената свърши, тя се обърна и се затътри навън, оставяйки Джем, Теса и Уил да се кокорят един срещу друг, сами в трапезарията.

Имаше още един прибор, предназначен за Старкуедър, но той не се появи. Теса си помисли, че ако бе на негово място, също нямаше да бърза да дойде. Мъждивата светлина в трапезарията придаваше на изобилието от преварени зеленчуци и жилаво месо още по-неапетитен вид. Само няколко тънки свещи осветяваха тясното пространство. Тапетите бяха тъмнокафяви, огледалото над студената камина бе потъмняло и на петна. Теса се чувстваше ужасно неудобно във вечерната си рокля от твърда синя тафта, взета назаем от Джесамин и отпусната от Софи, в оскъдната светлина цветът й изглеждаше като цвета на синина.

Бе доста странно поведение за един домакин — да настоява да вечерят с него, а след това да не се появи на вечерята. Някакъв слуга, също толкова стар и немощен като жената, която им бе сервирала рагуто, по-късно показа на Теса стаята й, огромно тъмно и неприветливо помещение, пълно с тежки резбовани мебели. Тук също не достигаше светлина, сякаш Старкуедър се опитваше да пести пари от газ или свещи, въпреки че доколкото на Теса й бе известно, магическата светлина не струваше нищо. Може би просто обичаше тъмнината.

Стаята, в която бяха настанили Теса, бе студена, тъмна и дори малко злокобна. Слабият огън, който гореше в камината, едва-едва бе затоплил стаята. В едната страна на камината бе издълбана назъбена мълния. Същият символ можеше да се види и върху бялата кана, пълна със студена вода, която Теса бе използвала, за да измие ръцете си и лицето си. Те бяха изсъхнали много бързо и тя бе започнала да се чуди защо не можеше да си спомни за този символ в Кодекса. Сигурно означаваше нещо важно. Институтът в Лондон бе декориран със символи на Клейва — ангела, възнасящ се над езерото или четирите преплетени букви СЗКК, означаващи Съвет, Завет, Клейв и Консул.

Навсякъде висяха тежки стари портрети — в спалнята й, в коридора, на стълбището. След като се бе преоблякла и чула звънчето за вечеря, Теса се бе запътила надолу по стълбището — огромно, резбовано съоръжение от епохата на крал Яков, после бе спряла на площадката му и се бе взряла в портрета на съвсем младо момиче с дълга светла коса, облечено в старомодна детска рокля, а огромна панделка увенчаваше малката й глава. Лицето й бе слабо, бледо и болнаво, но очите й бяха светли — единственото светло нещо в това тъмно място, помислила си бе Теса.

— Адел Старкуедър — бе се разнесъл глас зад гърба й, разчитайки надписа върху рамката на портрета. — 1842.

Тя се бе обърнала и видяла Уил да стои с разкрачени крака, с ръце зад гърба, взрян в портрета и смръщил вежди.

— Какво има? Гледаш я така, сякаш не я харесваш, а аз бих казала обратното за себе си, по-скоро я харесвам. Вероятно е дъщеря на Старкуедър. Не, внучка.

Уил бе поклатил глава, премествайки поглед от портрета към Теса.

— Няма никакво съмнение. Това място е декорирано като семейна къща. Ясно е, че поколения Старкуедър са живели в Института в Йорк. Видя ли мълниите?

Теса бе кимнала.

— Това е символът на семейство Старкуедър. Тук има повече неща, свързани със Старкуедър, отколкото с Клейва. Не е добър стил да се държиш така, сякаш си собственик на място като това. Никой няма право да наследи който и да е Институт. Ръководителят на Института се определя от Консула. Самото място принадлежи на Клейва.

— Родителите на Шарлот са управлявали лондонския Институт преди нея.

— И това са част от основанията старият Лайтууд да бълва змии и гущери — бе отвърнал Уил. — Не е казано, че Институтите непременно трябва да се управляват от едно семейство. И Консулът нямаше да даде поста на Шарлот, ако не смяташе, че тя е най-подходящият човек. Пък и става въпрос само за една генерация. Но това… — и той бе махнал с ръка към портретите, към площадката на стълбището, към странния самотен Алойзиъс Старкуедър. — Не се учудвам, че старецът си мисли, че има право да ни изхвърли оттук.

— Побесня, както би казала леля ми. Ще слизаме ли за вечеря?

В неочакван пристъп на изтънченост, Уил й бе предложил ръката си. Теса не го бе поглеждала, преди да сложи ръката си върху неговата. Облечен за вечеря, той бе толкова красив, че тя просто бе занемяла и трябваше да призове цялото си самообладание, за да дойде отново на себе си.

Джем вече бе дошъл преди тях в трапезарията и Теса се бе настанила близо до него в очакване на домакина. Мястото му бе определено, чинията му бе пълна с рагу, дори чашата му за вино бе пълна с тъмно червено вино, но от самия него нямаше и следа. Уил първи присви рамене и започна да се храни, но в следващия момент сякаш вече съжаляваше, че го е направил.

— Какво е това? — извика той, нанизвайки на вилицата си някакъв злощастен обект и доближавайки го към очите си. — Това… това… нещо?

— Пащърнак? — предположи Джем.

— Пащърнак от градината на Сатаната — каза Уил и ги погледна. — За съжаление не видях куче, за да го нахраня с това.

— Не видях никакви домашни любимци — отбеляза Джем, който обичаше животните, дори и непоносимия и сприхав Чърч.

— Може би всички са се изтровили от пащърнака — каза Уил.

— О, боже — с досада изрече Теса, оставяйки вилицата си. — А бях толкова гладна.

— Тук има хлебчета — каза Уил, посочвайки към едно покрито панерче. — Само че искам да ви предупредя, че са твърди като камък. Можете да ги използвате, за да убиете някоя хлебарка, която ви се изпречи посред нощ.

Теса направи физиономия и отпи глътка вино. Бе кисело като оцет.

Уил остави вилицата си и поде бодро, в духа на книгата на Едуард Лиър[4] „Книга на безсмислиците“.

Едно момиче от Ню Йорк,

разбрало, че е гладно, в Йорк.

Но хлябът като камънак

със форма бил на пащърнак.

— Не можеш да римуваш „Йорк“ с „Йорк“ — прекъсна го Теса. — Това е измама.

— Не можеш, права е — каза Джем, а деликатните му пръсти си играеха със столчето на чашата. — Защо не опиташ с корк, може би това е точният избор.

— Добър вечер — огромната сянка на Алойзиъс Старкуедър се бе възправила неочаквано край вратата; Теса се запита, леко смутена, откога ли стоеше там.

— Господин Херондейл, господин Карстерс, госпожице мм…

— Грей — каза Теса. — Тереза Грей.

— Именно. — Старкуедър не се извини, а вместо това се отпусна тежко начело на масата. Носеше правоъгълна плоска кутия, като тези, в които банкерите държат книжата си, която остави до чинията си. Теса успя да забележи, че върху нея бе изписана година — 1825 — както и три инициала: Дж. Т. Ш., А. Е. Ш., А. Х. М.

— Нашата млада госпожица без съмнение ще бъде доволна да разбере, че запретнах ръкави и по нейно настояване цял ден и половината от предишната нощ проучвах архивите — започна Старкуедър обидено. На Теса й бяха необходими няколко секунди, за да осъзнае, че „млада госпожица“ в случая означаваше Шарлот. — Има невероятен късмет, че баща ми никога не изхвърляше нищо. В момента, в който видях документа, си спомних всичко — той попипа слепоочията си. — На осемдесет и девет години съм, но не съм забравил нищо. Можете да го кажете на стария Уейланд, когато отново спомене, че иска да ме смени.

— Непременно ще го направим, сир — каза Джем, а очите му затанцуваха.

Старкуедър отпи голяма глътка вино и направи физиономия.

— В името на Ангела, това нещо е отвратително — каза и остави чашата си. След това започна да изважда листовете от кутията. — Това, което имаме тук, е молба за обезщетение от името на двама магьосници. Джон и Ан Шейд. Женени. И сега една странна подробност — продължи старият мъж. — Молбата е била подадена от техния син Аксел Холингуърт Мортмейн, на двайсет и две години. Но магьосниците не могат да имат деца…

Уил неспокойно се размърда на мястото си, очите му гледаха косо, така че да не срещнат погледа на Теса.

— Бил е осиновен — каза той.

— Това не е било разрешено — каза Старкуедър, отпивайки още една глътка от виното, за което бе казал, че е отвратително. Бузите му бяха започнали да почервеняват. — Като да дадеш човешко дете на вълци, за да го отгледат. Преди Съглашението…

— Има ли някаква следа относно местонахождението му? — попита Уил, опитвайки се внимателно да върне разговора към първоначалното му русло. — Разполагаме с много малко време.

— Много добре — щракна с пръсти Старкуедър. — Тук има малко информация за безценния ви Мортмейн. Има повече неща за родителите му. По всяка вероятност подозрението пада върху тях, когато било установено, че мъжът, Джон Шейд, е притежател на Бялата книга. Много могъща книга за заклинания, както разбирате; изчезва от библиотеката на Института в Лондон при странни обстоятелства през 1752 г. Книгата изследва обвързващата и освобождаващата магия — обвързването на душата с тялото или освобождаването й от него, в зависимост от случая. Изглежда, магьосникът се е опитвал да съживи различни неща. Изравял трупове или ги купувал от студенти по медицина и заменял най-увредените части с механизми. След това се опитвал да ги върне към живот. Некромантия[5] — категорично в разрез със закона. В онези дни Съглашението не съществуваше. Една група на Анклава нападна двамата магьосници и ги уби.

— А детето? — попита Уил. — Мортмейн?

— Нямаше и следа от него — отвърна Старкуедър. — Търсихме го, но не открихме нищо. Предположихме, че е мъртво, докато не се появи този нагъл иск за обезщетение. Дори адресът му…

— Адресът му ли? — попита Уил. Тази информация не фигурираше в свитъка, който бяха видели в Института. — В Лондон?

— Не. Тук в Йоркшир. — Старкуедър потупа по страницата със сбръчкания си пръст. — Имението Рейвънскар. Огромно старо здание на север оттук. Запуснато от десетилетия, доколкото знам. Това, което умът ми изобщо не може да побере, е как е могъл да си го позволи. Това не е мястото, където живееха семейство Шейд.

— Независимо от това — каза Джем, — е чудесна отправна точка за нас. Ако мястото е необитаемо откакто той го е изоставил, там може да има негови вещи. Много е възможно и в момента да използва сградата от време на време.

— Предполагам. — Старкуедър не бе много ентусиазиран от идеята. — По-голяма част от собствеността на семейство Шейд бе иззета като трофеи.

— Трофеи — тихо повтори Теса. Спомняше си за термина от Кодекса. Всичко, което някой ловец на сенки вземеше от долноземец, нарушил закона, му принадлежеше. Това бяха трофеите на войната. Тя погледна през масата към Джем и Уил; топлите очи на Джем я гледаха загрижено, неспокойните сини очи на Уил ревниво пазеха тайните си. Наистина ли Теса принадлежеше към расата на създанията, водили война с тази на Джем и Уил?

— Трофеи — избоботи Старкуедър. Бе пресушил виното си и се взираше в Уил с невиждащи очи. — Интересува ли те това, момиче? Имаме цяла колекция тук в Института. Може да удари в земята лондонската колекция, поне по мое мнение. Ще ти я покажа и ще ти разкажа останалата част от историята, въпреки че не остана много за разказване.

Теса хвърли бърз поглед към Уил и Джем в очакване на някакъв знак от тях, но те вече се бяха изправили и бяха последвали стария мъж към изхода на стаята. Старкуедър говореше, докато вървеше, гласът му се издигаше нагоре и оставаше зад него, а самият той продължаваше да крачи с широки крачки напред.

— Самият аз никога не съм се замислял особено за тези обезщетения — каза той, когато минаха през друг, също така зле осветен, безкраен каменен коридор. — Да смятат, че имат право да получат нещо обратно от нас, това прави долноземците нагли. Цялата работа, която вършим, без да получим дори едно благодаря за това, а след нас остават само протегнати ръце за още, още, още. Не мислите ли, че съм прав, господа?

— Те са копелета, всички до един — отвърна Уил, който изглеждаше така, сякаш бе на хиляди километри далеч оттук. Джем му хвърли кос поглед.

— Абсолютно — излая Старкуедър, видимо доволен. — Не че някой трябва да използва такъв език пред дами, естествено. Както вече казах, този Мортмейн имаше възражения срещу смъртта на Ан Шейд, жената на магьосника, твърдеше, че тя не е имала нищо общо с проектите на мъжа си, че не е знаела за тях. Както и, че смъртта й е била незаслужена. Искаше процес за виновния, кого наричаше неин убиец, и искаше да си върне имуществото на родителите си.

— Беше ли Бялата книга сред нещата, за които претендираше? — попита Джем. — Знам, че е престъпление магьосник да притежава подобна книга.

— Беше. След което тя бе върната в библиотеката на Института в Лондон, където без съмнение се намира и днес. Убеден съм, че никой не е възнамерявал да му я даде.

Теса бързо пресметна наум. Ако сега Старкуедър бе на осемдесет и девет, трябва да е бил на двайсет и шест, когато семейство Шейд са били убити.

— Бяхте ли там?

Зачервените му очи затанцуваха срещу нея; тя си даде сметка, че дори и сега, когато бе леко подпийнал, той не искаше да бъде твърде директен.

— Дали съм бил къде?

— Казахте, че една група на Анклава е била изпратена да се разправи със семейство Шейд. Бяхте ли сред участниците?

Той се поколеба, след това сви рамене.

— Да — отвърна той и йоркширският му акцент за момент се засили. — Не ни отне много време да ги хванем. Те не ни очакваха. Ни най-малко. Спомням си ги лежащи в собствената им кръв. За първи път виждах мъртъв магьосник и бях учуден, че кръвта им е червена. Бих могъл да се закълна, че има друг цвят, син или зелен, или някакъв друг — присви той рамене. — Смъкнахме плащовете им, сякаш одирахме кожата на тигър. Дадоха ми ги да ги пазя, по-точно, дадоха ги на баща ми. Слава, слава. Такива бяха онези дни — ухили се като череп и Теса си спомни за спалнята на Синята брада, където той държеше убитите си жени. Имаше чувството, че и двамата бяха много горещи и много студени като цяло.

— Мортмейн не е имал шанс, нали? — тихо каза тя. — С тази молба. Никога не би получил обезщетението си.

— Не, разбира се! — излая Старкуедър. — Пълни глупости, да твърди, че жената не е участвала. Коя жена не е затънала до шия в заниманията на мъжа си? Освен това той дори не е бил техен кръвен син, нали? По-скоро нещо като техен домашен любимец. Обзалагам се, че ако можехме да се поразровим в нещата, щяхме да открием, че баща му го е използвал за резервни части. Щеше да е по-добре без тях. Би трябвало да ни благодари, а не да иска процес.

Старият мъж спря, стигайки до една тежка врата в дъното на коридора, и опря рамо в нея, хилейки се към тях изпод надвисналите си вежди.

— Били ли сте някога в дворец от кристал? Е, добре, това е дори нещо още по-хубаво.

Той отвори вратата и когато влязоха в стаята, навсякъде край тях засия ярка светлина. Очевидно това бе единствената добре осветена стая в това място.

Бе пълна с остъклени витрини и над всяка витрина бе прикрепена лампа с магическа светлина, която осветяваше съдържащото се в нея. Теса видя как гърбът на Уил настръхна, а Джем протегна ръка към нея и ръката му обгърна рамото й по начин, който почти й остави синини.

— Недей — започна той, но тя вече бе успяла да влезе и се взираше във витрините.

Трофеите. Отворен златен медальон, в който се виждаше фотографията на смеещо се дете. Върху медальона имаше засъхнала кръв. Зад нея Старкуедър говореше за изваждане на сребърни куршуми от телата на току-що убити върколаци и стопяването им, за да бъдат излети отново. Имаше купа с точно такива куршуми, в една от витрините — изцапана с кръв купа, пълна с куршуми. Неизброимо количество зъби на вампири, цели редици от тях. Нещо, което приличаше на чаршафи от тънък воал или фин плат, затиснато под стъкло. И само при по-внимателно вглеждане, Теса осъзна, че това бяха крила на феи. Имаше и гоблин, като този, който бяха видели в Хайд Парк с Джесамин, плаващ с отворени очи в огромен буркан с консервираща течност.

И останки от магьосници. Балсамирани ръце със закривени нокти като тези на госпожа Блек. Гладък череп, напълно лишен от плът, наподобяващ човешки, но със зъби на вампир. Стъкленици с помътняла кръв. Старкуедър не спомена колко части от магьосници и най-вече такива с белези на магьосници са били продадени на пазара на долноземците. Теса почувства, че й е горещо и започва да й прилошава, очите й горяха.

Обърна се кръгом, ръцете й трепереха. Джем и Уил стояха и гледаха Старкуедър с мълчалив ужас; старият мъж държеше поредния ловен трофей — глава, приличаща на човешка, сложена върху поставка. Кожата бе сбръчкана и сива, а костите бяха почти оголени. Кльощави спираловидни рога се подаваха от върха на черепа.

— Взех това от един магьосник, когото убих край пътя за Лийдс — каза той. — Няма да повярвате как се съпротивляваше.

Гласът на Старкуедър продължи да дълбае и Теса внезапно почувства как краката й се подкосяват и тя отплува нанякъде. Изведнъж настана тъмнина и после усети ръце около себе си и чу гласа на Джем.

— Годеницата ми… никога досега не е виждала трофеи… не понася кръв… много чувствителна е…

На Теса й се прииска да се отскубне от Джем, да се втурне към Старкуедър и да удари стария мъж, но знаеше, че ако го направи, ще унищожи всичко. Тя стисна очи и притисна лице към гърдите на Джем, вдишвайки миризмата му. Миришеше на сапун и сандалово дърво. После усети други ръце около себе си, които я откъсваха от Джем. Слугините на Старкуедър. Чу как той им казва да я заведат горе и да й помогнат да си легне. Отвори очи и видя разтревоженото лице на Джем, който гледаше след нея, докато вратата на стаята с трофеите не се затвори.

Теса дълго не можеше да заспи и, когато най-после сънят я споходи, започна да сънува кошмари. Лежеше окована в медното си легло в къщата на Сестрите на мрака…

През прозореца се процеждаше светлина, подобна на рядка сива супа. Вратата се отвори и в стаята влезе госпожа Дарк, следвана от сестра си, която беше без глава, само бялата кост на гръбнака й стърчеше от якия й нащърбен врат…

— Тука е, хубавката ни принцеса — каза госпожа Дарк, пляскайки с ръце. — Само си помисли колко ще получим от частите й. По хилядарка за всяка една от малките й бели ръчички и още хиляда за очите й. Щяхме да получим още повече, ако бяха сини, разбира се, но нищо не може да се направи.

Тя се изкиска и леглото започна да се върти, докато Теса пищеше и се мяташе в тъмнината. Над нея се появиха някакви лица — на Мортмейн, чиито тесни черти бяха изкривени в усмивка.

— Казват, че цената на хубава жена е по-висока от тази на рубините — каза той. — А каква ли е цената на магьосница?

— Затвори я в клетка, казвам ти, и я показвай на тълпата срещу заплащане — каза Нат и внезапно около нея се появиха решетките на клетка, а той й се смееше отсреща, красивото му лице бе изкривено в презрителна гримаса. Хенри също бе тук и поклащаше глава.

— Взех я цялата в насипно състояние — каза той, — но не мога да разбера какво кара сърцето й да бие. Това е доста любопитно, все пак, нали? — той разтвори ръката си, в нея имаше нещо червено и месесто, което пулсираше и се свиваше като риба на сухо, която се задъхва без въздух. — Виж как е разделено на две почти еднакви части…

— Тес — настоятелно прозвуча глас в ухото й. — Тес, бълнуваш. Събуди се. Събуди се. — Усети върху раменете си ръце, които я разтърсваха; очите й бяха полупритворени и тя дишаше тежко в грозната си сива, мъждиво осветена спалня в Института в Йорк. Завивката бе дръпната над нея, а нощницата й бе омотана около потния й гръб. Кожата й гореше. Бе видяла Сестрите на мрака, Нат, който й се присмиваше, Хенри, правещ дисекция на сърцето й.

— Сън ли беше? — каза тя. — Беше толкова истински, като наяве.

Тя замлъкна.

— Уил — прошепна.

Той все още бе с вечерните си дрехи, но те бяха измачкани, черната му коса бе разбъркана, сякаш си бе легнал, без да се съблича. Ръцете му все още бяха върху раменете й, топлейки студената й кожа през плата на нощницата.

— Какво сънува? — попита я той. Гласът му бе спокоен и обикновен, сякаш нямаше нищо необичайно в това да се събуди и да го види седнал на ръба на леглото й.

Полазиха я тръпки, като си помисли за това.

— Сънувах, че съм разчленена и че части от мен са изложени на показ, за да им се присмиват ловците на сенки.

— Тес. — Той нежно погали косата й, докосвайки кичурите коса, които висяха край ушите й. Почувства се привлечена от него като желязо от магнит. Ръцете й жадуваха да го прегърнат, главата й копнееше да се отпусне върху извивката на раменете му. — Проклетият дърт Старкуедър е виновен. Не трябваше да ти показва всичко това. Съглашението забрани трофеите. Било е само сън.

Не, помисли си тя. Това е сън. Очите й привикваха с тъмнината; сивата светлина в стаята правеше сините му очи да блестят с неземна светлосиня светлина, като очите на котка. Когато си пое дъх, потрепервайки, дробовете й се изпълниха с аромата му, аромата на Уил, на сол, на сълзи, на пушек и дъжд, и тя се запита дали е излизал навън да се поразходи из улиците на Йорк, както правеше в Лондон.

— Къде беше? — прошепна тя. — Миришеш на нощ.

— Поразходих се малко на чист въздух. Както обикновено. — Той докосна бузата й с топлите си, мазолести пръсти. — Ще можеш ли да заспиш отново? Смятаме да тръгваме утре рано. Старкуедър ще ни услужи с каретата си, за да отидем до имението Рейвънскар. Ти, разбира се, можеш да останеш тук. Не е необходимо да ни придружаваш.

Тя потрепери.

— Да остана тук без вас? В това огромно мрачно място? Не, не искам.

— Тес — гласът му пак бе много нежен. — Трябва да е било много стряскащо, за да те изплаши толкова. Ти не се плашиш лесно.

— Беше ужасно. Сънувах и Хенри, който разглобяваше сърцето ми, все едно бе часовников механизъм.

— Успокой се — отвърна Уил. — Това са просто фантазии. Хенри не е опасен за никого освен може би за самия себе си — и когато тя не се усмихна, разпалено добави: — Никога няма да допусна от главата ти да падне дори и косъм. Знаеш това, Теса, нали?

Погледите им се срещнаха и се преплетоха. Тя си мислеше за вълната, която я застигаше винаги, когато бе край Уил, как се чувстваше повлечена нагоре и надолу, привлечена към него от сили, които бяха извън контрола й — както тогава, на покрива на Института. Сякаш почувствал същото привличане, той се наведе към нея. Бе напълно естествено, почти като дишането, да повдигне главата й и да срещне устните си с нейните. Усети лекото му дихание около устните си; облекчение, сякаш някой смъкна огромен товар от плещите му. Ръцете му се вдигнаха й обхванаха лицето й. Въпреки че затворените й очи неспокойно пулсираха, тя чу собствения си глас, който й повтаряше, отново и отново:

Няма бъдеще за ловец на сенки, който си има работа с магьосници.

Тя бързо обърна лицето си и устните му докоснаха бузата й, вместо устните й. Той се дръпна назад и тя видя сините му очи отворени, взрени в нея, и болката в тях.

— Не — каза тя. — Не искам, Уил — гласът й стана по-тих. — Ти бе достатъчно ясен, каза за какво искаш да ме използваш. Смяташ, че съм играчка, с която можеш да се забавляваш. Не трябваше да идваш тук; не е редно.

Той отпусна ръце.

— Ти викаше.

— Не теб.

Настъпи тишина, в която се чуваше единствено накъсаното му дишане.

— Съжаляваш ли за това, което ми каза онази нощ на покрива, Уил? Нощта, когато бе погребението на Агата и Томас. — Това бе първият път, в който някой от тях заговаряше за случилото се. — Можеш ли да кажеш, че не мислиш това, което каза тогава?

Той наведе глава; косата му падаше напред, скривайки челото му. Тя сви ръцете си в юмруци, за да не ги протегне напред, и го отблъсна.

— Не — каза той, съвсем тихо. — Не, Ангелът ще ми прости, не мога да кажа това.

Теса се дръпна, свивайки се на кълбо, отвръщайки лице.

— Моля те, Уил, върви си.

— Теса…

— Моля те.

Настана тишина. После той се изправи, леглото изскърца, когато се раздвижи. Тя чу тихите му стъпки, след това вратата на спалнята се затвори зад гърба му. Тя падна като подкосена върху възглавниците, сякаш звукът от стъпките му бе прекъснал някакво въже, което я държеше изправена. Дълго се взира в тавана, задавайки си безрезултатно въпроса, който не й даваше покой: какво бе имал предвид Уил, когато бе дошъл в стаята й? Защо я гледаше така сладостно, когато тя много добре знаеше, че я презира? И защо, когато тя добре знаеше, че той е възможно най-лошото нещо за нея на света, това, че го отпрати, й се струваше ужасна грешка?

Следващата сутрин бе невероятно синя и красива, истински балсам за главоболието на Теса и за измореното й тяло. След като се измъкна от леглото, където бе прекарала по-голямата част от нощта, мятайки се и въртейки се, тя се облече, не бе в състояние да понесе мисълта да й помага някоя от прастарите, наполовина слепи слугини. След като закопча копчетата на жакета си, тя се огледа в старото, покрито с петна огледало на спалнята. Под очите й имаше сенки с формата на полумесец, сякаш нарисувани с креда.

Уил и Джем вече бяха в столовата до кухнята за закуска, която се състоеше от полупрегорял хляб, слаб чай и конфитюр без масло. Когато Теса се появи, Джем вече бе успял да се нахрани, а Уил бе зает да реже хляба си на тънки ивици и да ги реди в пиктографско писмо.

— Какво би трябвало да е това? — любопитно попита Джем. — Изглежда почти като… — той вдигна поглед, видя Теса, спря да говори и се ухили. — Добро утро.

— Добро утро — усмихна се тя и се плъзна в стола срещу Уил; той й хвърли бърз поглед, но в изражението му нямаше нищо, което да напомня за случилото се между тях.

Джем я погледна загрижено.

— Теса, как се чувстваш? След изминалата нощ… — той не довърши, гласът му се извиси. — Добро утро, господин Старкуедър — каза той бързо, бутайки Уил по рамото, така че той изтърва вилицата си и парченца хляб се посипаха върху цялата чиния.

Старкуедър, който се бе втурнал в стаята, все още облечен в черното наметало, в което бе облечен и миналата нощ, го погледна мрачно.

— Каретата ви очаква в двора — произнесе той накъсано, както обикновено: — Трябва да побързате, ако възнамерявате да се върнете преди вечеря; ще имам нужда от каретата тази вечер. Казах на Готшъл на връщане да ви остави направо на гарата, за да не се бавите. Вярвам, че получихте това, от което имахте нужда.

Това не бе въпрос. Джем кимна.

— Да, господине. Бяхте много благосклонен.

Очите на Старкуедър се спряха отново на Теса, за последен път, преди да се обърне и да напусне с горделива походка стаята, развял плаща си. Теса не можа да изгони от съзнанието си образа на огромната черна граблива птица, може би лешояд. Спомни си за витрините, пълни с трофеи, и потрепери.

— Яж бързо, Теса, докато не си е променил мнението за каретата — посъветва я Уил, но Теса поклати глава.

— Не съм гладна.

— Пийни поне чай — Уил й наля чай и добави мляко и захар; бе много по-сладък, отколкото го обичаше, но подобен жест от страна на Уил бе такава рядкост, че тя го изпи и изяде няколко хапки от хляба. Момчетата излязоха за палтата си и за багажа; откриха плаща, шапката и ръкавиците на Теса и не след дълго се озоваха на стъпалата на входната врата на Института в Йорк, премигвайки на бледата слънчева светлина.

Старкуедър бе удържал на думата си. Каретата му бе там и ги очакваше. Старият кочияш с дълга бяла брада и бяла коса бе вече на мястото си и пушеше пура. Виждайки ги, той я захвърли встрани и потъна още по-навътре в седалката си, а черните му очи гледаха сърдито изпод надвисналите вежди.

— По дяволите, това е старият моряк — каза Уил, — изглежда, се забавлява повече от всеки друг път. — Той се метна в каретата и помогна на Теса да се качи; Джем се качи последен, затваряйки вратата след себе си и навеждайки се през прозореца, за да извика на кочияша да потегля. Теса, която се настани до Уил, усети как рамото й докосна неговото; той се изпъна и тя се дръпна, прехапвайки устни. Миналата нощ сякаш не бе съществувала и той отново се държеше така, сякаш тя бе отрова.

Каретата се понесе напред с рязък тласък, който едва не запрати Теса в обятията му, но тя се вкопчи в прозореца и успя да се задържи на мястото си. Никой не отронваше и дума, докато се движеха по тясната „Стоунгейт Стрийт“, под широка табела, рекламираща кръчмата „Старата звезда“. И Джем, и Уил не говореха, Уил се оживи само за да й каже със сардонична радост, че минават покрай старите стени, където някога е бил входът към града и където са били излагани главите на предателите, забучени върху металната ограда. Теса го погледна, но не отвърна нищо.

След като отминаха стените, градът бързо отстъпи място на селската местност. Пейзажът обаче не бе мек и хълмист, а суров и мрачен. Зелени хълмове, осеяни със сива хвойна, се издигаха към зъберите на тъмни скали. Дълги вериги от тягостни каменни стени, строени, за да подслоняват овце, пресичаха ливадите; тук-там се появяваха отделни самотни постройки. Небето изглеждаше като безкрайна синя шир, върху която с дълги хоризонтални мазки бяха изрисувани сиви облаци.

Теса не би могла да каже колко дълго бяха пътували, когато в далечината се показаха каменните комини на огромно имение. Джем отново показа главата си от прозореца и извика на кочияша; каретата бавно намали ход.

— Но ние още не сме стигнали — озадачено каза Теса. — Ако това е имението Рейвънскар.

— Не можем да стигнем с каретата до входната врата; бъди благоразумна, Тес — каза Уил, когато Джем изскочи от каретата и помогна на Теса да слезе. Обувките й газеха във влажната, кална земя; Уил скочи леко недалеч до нея.

— Трябва да разгледаме мястото. Ще използваме устройството на Хенри, за да видим дали наоколо няма демони. Трябва да сме сигурни, че това не е капан.

— Дали изобщо съоръжението на Хенри функционира? — Теса повдигна полите на роклята си, за да ги запази от калта, когато тримата тръгнаха по пътя. Хвърли поглед назад и видя кочияша, който почти бе заспал, облегнат назад върху седалката си, с шапка, нахлупена върху лицето. Местността край тях бе смесица от сиво и зелено — хълмовете, стръмно издигащи се нагоре; склоновете им бяха осеяни с шисти; ниска трева, опасвана от овцете; и тук-там горички от чепати, преплели клоните си дървета. Имаше толкова сурова красота във всичко това, но Теса потръпна при мисълта да живее тук, далеч от всичко.

Джем, който забеляза потреперването й, се усмихна настрани.

— Градско момиче.

Теса се засмя.

— Мислех си колко ли е странно да израснеш в място като това, толкова далеч от хората.

— Там, където съм израснал, не бе много по-различно от тук — неочаквано каза Уил. — Не е толкова самотно, колкото си мислите. На село, можете да сте сигурни, хората често си ходят на гости. Трябва да прекосят по-големи разстояния, отколкото в Лондон. Но когато веднъж пристигнат, остават за по-дълго. Защо да пътувате толкова надалеч и след това да останете само за една или две нощи? Често имахме гости, които оставаха със седмици.

Теса изненадано го погледна. Бе толкова рядко явление той да заговори за нещо, свързано с живота му по-рано, че тя понякога си мислеше за него като за човек, който изобщо нямаше минало. Джем също бе изненадан, но се опомни по-бързо.

— Споделям мнението на Теса. Никога не съм живял на друго място, освен в град. Не знам как изобщо бих могъл да заспя през нощта, ако не знам, че съм заобиколен от хиляди други спящи и сънуващи души.

— И да усещаш навсякъде как всеки диша във врата на другия — парира Уил. — Когато за първи път пристигнах в Лондон, ужасно бързо се изморявах от това, че съм обграден от толкова много хора. В началото ми бе много трудно да не се нахвърля на първия срещнат и да не извърша някакво насилие над него.

— Някой би казал, че все още имаш същия проблем — каза Теса, но Уил само се засмя, отсечен, едва ли не изненадан звук, който издаваше колко се забавлява. След това спря и се загледа напред към имението.

Джем подсвирна, когато Теса разбра защо можеше да вижда само върховете на комините пред тях. Имението бе построено в центъра на дълбока падина в подножието на три хълма; полегатите им склонове се извисяваха над него и го обграждаха като в длан. Теса, Джем и Уил бяха застанали на върха на единия от хълмовете и гледаха надолу към него. Самата сграда бе огромна и импозантна сива грамада, създаваща впечатлението, че е там от столетия. Широк обиколен път криволичеше до огромната входна врата. Нищо не подсказваше, че мястото е изоставено или занемарено — около пътя или пътеките, водещи към постройките в двора, не растяха бурени и нито едно от стъклата на прозорците не бе счупено.

— Някой живее тук — каза Джем, сякаш отгатвайки мислите на Теса. Той започна да се спуска надолу по хълма. Тревата тук бе по-висока и се полюшваше на височината на кръста му. — Може би ако…

Той не довърши, тъй като чу трополене на колела; за момент Теса помисли, че кочияшът бе подкарал каретата след тях, но не, това бе друга, съвсем различна от тяхната и по-голяма. Масивната карета зави към вратата и се отправи към имението. Джем бързо се приведе в тревата, а Уил и Теса се свиха до него. Те наблюдаваха как тя спря пред имението и кочияшът скочи долу, за да отвори вратата.

Някакво младо момиче — може би на четиринайсет или петнайсет, предположи Теса — слезе от каретата. Не бе достатъчно голяма, за да носи косата си вдигната нагоре и тя се развяваше около главата й като черна коприна. Бе облечена в синя рокля, проста, но модерна. Кимна към кочияша и после, когато тръгна към стъпалата на имението, внезапно спря и погледна към тях тримата, сякаш ги виждаше, но Теса бе сигурна, че тревата ги скрива.

Разстоянието бе твърде голямо, за да може Теса да различи чертите й. Виждаше само бледия овал на лицето й под тъмната коса. Точно щеше да попита Джем дали не носи далекоглед със себе си, когато Уил издаде звук, какъвто никога не бе чувала някой да издава — болезнено и ужасяващо ахване, сякаш някой му бе изкарал въздуха със страховит удар.

Но това не бе просто ахване, осъзна тя. Това бе дума. И не просто дума, а име. И не какво да е име, а име, което тя бе чувала Уил да произнася и преди:

— Сесили.

[1] Превод Георги Михайлов, Николай Попов. ↑

[2] Съгласно легендата, Себастиан е римски легионер, капитан на стрелците, който приема християнството и започва да учи другите на своята вяра. Затова император Диоклециан заповядва да го екзекутират. На 20 януари 354 г. Себастиан е привързан към едно дърво и неговите собствени стрелци го обсипват със смъртоносни стрели. — Бел.прев. ↑

[3] Diolch — благодаря (уелски). — Бел.прев. ↑

[4] Едуард Лиър (1812–1888) — английски писател и илюстратор, известен със своите литературни безсмислици в поезия и проза и по-специално със своите лимерици — форма на поезия, популяризирана от него. — Бел.прев. ↑

[5] Некромантия — черна магия. — Бел.прев. ↑

6

ЗАКЛЮЧЕН В МЪЛЧАНИЕ

В човешкото сърце съкровища са скрити —

във тайна обградени, с тишина покрити.

Надежди и забави, мисли и мечти —

магията им ще умре, ако разкрити бъдат те.

Шарлот Бронте, „Вечерна разтуха“

Вратата на огромната къща се отвори и момичето изчезна вътре. Каретата изтрополи в посока на сайванта, докато Уил се изправяше на крака, олюлявайки се. Имаше болнаво сив цвят, като пепелта на угаснал огън.

— Сесили — повтори още веднъж. В гласа му се долавяше изненада и ужас.

— Коя, по дяволите, е Сесили? — надигна се Теса, изтупвайки от роклята си тревата и магарешките тръни. — Уил…

Джем се приближи до Уил и сложи ръка върху рамото му.

— Уил, трябва да ни кажеш. Имаш вид на човек, видял призрак.

Уил пое дълбоко въздух и отвърна:

— Сесили.

— Вече го каза — отвърна Теса. Усети остротата в гласа си и се постара да я смекчи. Не бе особено любезно да говори така на някого, който е толкова разстроен, че само се взира напред и току повтаря „Сесили“.

Но това едва ли имаше някакво значение. Изглежда, Уил не я бе чул.

— Сестра ми — каза той. — Сесили. Беше… за бога, беше на девет, когато ги напуснах.

— Сестра ти ли? — изрече Джем и Теса усети как нещо, стегнало сърцето й, започва да се разхлабва и се наруга за това. Какво значение имаше дали Сесили бе сестра на Уил или някоя, в която е бил влюбен? Това нямаше нищо общо с нея.

Уил започна да се спуска надолу по хълма, без да търси пътека, просто крачейки сред пирена и прещипа. Джем го последва и го хвана за ръкава.

— Уил, недей…

Уил дръпна ръката си.

— Щом Сесили е тук, тогава и останалата част от семейството ми е тук.

Теса се забърза, за да ги настигне, намръщвайки се от болка, когато едва не навехна крака си на една ронлива скала.

— Не е възможно, Уил, не е възможно семейството ти да е тук. Къщата е собственост на Мортмейн. Нали така каза Старкуедър. Показа ни и документите…

— Знам това — Уил почти крещеше.

— Сесили най-вероятно посещава някого тук…

Уил я погледна невярващо.

— Тук, насред Йоркшир, сама? Това бе нашата карета. Познах я. Под сайванта няма други карети. Семейството ми е тук. Били са въвлечени някак в тази проклета история, трябва да ги предпазя.

И той продължи да се спуска надолу по хълма.

— Уил — извика Джем и тръгна след него, дръпвайки го за края на палтото; Уил се завъртя и го блъсна, но не силно; Теса чу Джем да казва нещо на Уил за това, че се е държал настрана през всички тези години и че не трябва да пропилява това сега, после всичко се сля в едно — Уил, който ругаеше, и Джем, който го дърпаше с всичка сила; Уил, който се подхлъзна върху мократа трева, и двамата, които се запремятаха вкопчени един в друг, въртящо се кълбо от ръце и крака, докато не се блъснаха в огромна скала. Джем бе притиснал Уил към тревата, с лакти, опрени в гърлото на парабатая му.

— Махни се от мен — изкрещя му Уил. — Ти не разбираш. Твоето семейство е мъртво.

— Уил — Джем го хвана за ризата и го разтресе. — Разбирам. И ако не искаш и твоето да е мъртво, ме чуй.

Уил притихна и промълви сподавено:

— Джеймс, не можеш просто… Аз никога не съм…

— Виж! — Джем вдигна ръката си, която вече не стискаше ризата на Уил и посочи. — Ето там. Виж.

Теса погледна натам и усети как вътрешностите й се вледениха. Бяха стигнали почти до средата на хълма, намиращ се над имението, и там, над тях, на билото на хълма като часовой на поста си, стоеше един автоматон. Тя го разпозна мигновено, въпреки че не приличаше на автоматоните, които Мортмейн бе изпратил срещу тях. Този бе направен така, че донякъде да прилича на човек. Беше високо вретеновидно метално създание, с дълги крака със стави, с извит метален торс и триони вместо ръце.

Стоеше неподвижно и поради това бе още по-плашещ със спокойствието и безмълвието си. Теса дори не можеше да каже дали ги наблюдава. Изглеждаше, сякаш е обърнат към тях, но въпреки че имаше глава, автоматонът нямаше лице, само един метален разрез на мястото на устата, от който стърчаха метални зъби. Съществото нямаше очи.

Тя сподави писъка, надигнал се в гърлото й. Беше автоматон. Бе се изправяла лице в лице с тях. Уил, опрян на лакътя си, се взираше в съществото с широко отворени очи.

— В името на Ангела…

— Това нещо ни следеше; сигурен съм в това — тихо и настоятелно каза Джем. — Стори ми се, че видях отблясък на метал преди малко, когато бяхме в каретата, но не бях сигурен. Сега вече съм. Ако се втурнеш надолу по хълма, рискуваш да заведеш нещото право до вратата на семейството си.

— Разбирам — отвърна Уил. Полуистеричната нотка в гласа му бе изчезнала. — Няма да се приближавам до къщата. Пусни ме.

Джем се поколеба.

— Кълна се в името на Разиел — през зъби изрече Уил. — А сега ме пусни.

Джем се отмести и се изправи; Уил скочи на крака, бутайки Джем встрани, и без да поглежда към Теса, се втурна да бяга, но не към къщата, а в обратна посока, към механичното създание на билото. Джем се поколеба за момент, смаян, след това изруга и се втурна след него.

— Джем — извика Теса, но той вече се бе отдалечил на разстояние, от което не можеше да я чуе, затичан след Уил. Автоматонът бе изчезнал от полезрението им. Теса извика нещо, неподобаващо за една дама, вдигна полите на роклята си и се втурна да ги догони.

Не й бе лесно да тича нагоре по мокрия Йоркширски хълм, тежките й поли се закачаха в къпините. Когато на тренировките бе носила бойно облекло, й бе станало ясно защо мъжете можеха да се движат толкова бързо и леко с тяхното облекло. Докато платът на роклята, с която бе облечена сега, тежете тонове, токовете на обувките й се закачаха в скалите и корсетът спираше дъхът й.

Стигна върха на хълма точно навреме, за да зърне Джем, далеч пред себе си, как изчезва между тъмните стъбла на дърветата. Огледа се, но не можа да види нито пътя, нито каретата на Старкуедър. С разтуптяно сърце се завтече след Джем.

Горичката се простираше по цялото било на хълма. В момента, в който Теса влезе в нея, светлината изчезна; дебелите клони на дърветата се сплитаха над главата й и светлината не можеше да проникне през тях. Почувства се като Снежанка в гората и докато безпомощно се оглеждаше наоколо, опитвайки се да се ориентира по някакъв знак — счупени клони, стъпкани листа — накъде бяха тръгнали момчетата, мярна отблясък от метал. Автоматонът бе изскочил от сянката между две дървета и се хвърли към нея.

Тя изпищя, отскачайки встрани, но се спъна в полите си. Падна назад върху калната земя и се удари лошо. Съществото замахна към нея с една от дългите си насекомоподобни ръце. Тя се претърколи встрани и металната ръка се вряза в земята до нея. Наблизо имаше паднал клон; пръстите й се плъзнаха към него, сграбчиха го и го вдигнаха точно в мига, в който другата ръка на съществото се стрелна към нея. Тя реагира мигновено, като вдигна клона и го изправи между себе си и автоматона, концентрирайки се върху урока за отблъскване и блокиране и наученото от Гейбриъл.

Но това бе само клон. Металната ръка на автоматона го разсече на две, след което насочи острите си метални нокти към гърлото й. Но преди да я докоснат, Теса усети яростно пърхане на крила около ключицата си. Ангелът й. Остана да лежи вцепенена, а съществото рязко отдръпна клещоподобната си ръка. От един от „пръстите“ му се стичаше тъмна течност. Миг по-късно то нададе пронизителен писък и се строполи по гръб, а от дупката, зейнала от гръдния му кош, шурна струя още по-тъмна течност.

Теса седна и вдигна поглед.

Уил стоеше, стиснал в ръката си меч, дръжката на която бе изцапана с нещо черно. Гъстата му тъмна коса бе разчорлена и от нея се подаваха листа и снопчета трева. Зад него бе застанал Джем, между пръстите му сияеше камък с магическа светлина. Теса видя, че Уил отново замахна с меча си и почти разсече автоматона на две. Той се стовари върху калната земя. Вътрешността му представляваше гнусна, отвратително изглеждаща биологичноподобна маса от преплетени тръбички и жички.

Джем вдигна очи. Погледът му срещна този на Теса. Очите му бяха сребристи като огледало. Уил, който я бе спасил, не показа с нищо, че я е забелязал; дръпна крака си назад и яростно ритна металното същество. Разнесе се кънтящ звук.

— Кажи ни — процеди той през зъби. — Какво правиш тук? Защо вървиш след нас?

Устата на автоматона, изрязана като с бръснач, се отвори. Гласът му звучеше като бръмчене на повреден механизъм.

— Аз… съм… предупреждение… от Магистъра.

— Предупреждение за кого? За семейството в имението ли? Кажи ми!

Уил сякаш отново щеше да ритне съществото; Джем сложи ръка на рамото му.

— То не усеща болка, Уил — тихо каза той. — Но казва, че има съобщение. Остави го да ни го предаде.

— Предупреждение… за теб, Уил Херондейл… и за всички нефилими… — изтръгна се от гърдите на съществото задавен глас… — Магистърът каза… трябва да прекратиш разследването си. Миналото… си е минало. Остави намира покойниците на Мортмейн или семейството ти ще плати цената. Не смей да се приближаваш до тях и не се опитвай да ги предупредиш. Ако го направиш, те ще бъдат избити.

Джем гледаше към Уил; той бе пребледнял като пепел, но бузите му горяха от ярост.

— Как е успял Мортмейн да докара семейството ми тук? Малтретира ли ги? Какво е направил?

Чу се изщракване, след което съществото отново заговори:

— Аз… съм… предупреждение… от…

Уил изръмжа като животно и замахна с меча. Теса си спомни за Джесамин, в Хайд Парк, която разкъса почти на ленти с финия си чадър един гоблин. Уил продължи да сече автоматона, докато почти не го накълца на метални ленти; Джем, който бе обгърнал приятеля си с ръце и го дърпаше назад, най-сетне успя да го спре.

— Уил — каза. — Уил, спри. — Посочи с очи и Уил и Теса проследиха погледа му. Недалеч от тях, между дърветата, нещо се движеше — бяха автоматони, подобни на този. — Трябва да вървим — каза Джем. — Ако искаме да отвлечем вниманието им и да ги отдалечим от семейството ти, трябва да се махаме.

Уил се колебаеше.

— Уил, знаеш, че нямаш право да се приближаваш до тях — отчаяно каза Джем. — Ако не за друго, то заради Закона. Ако им навлечем опасност, Клейвът няма да си помръдне пръста, за да им помогне. Те вече не са ловци на сенки. Уил.

Уил бавно отпусна ръка. Стоеше, прегърнат през раменете от Джем, взрян в купчината метал в краката си. От острието на меча в ръката му се стичаше черна течност и изгаряше тревата под него.

Теса въздъхна с облекчение. Едва сега осъзна, че бе затаила дъх и не смееше да диша. Уил я чу, защото вдигна глава и погледът му срещна нейния, прояснявайки се. Нещо в този поглед я накара да отмести поглед встрани. Нейните очи не биваше да виждат тази неволно изложена на показ мъчителна вътрешна борба.

Скриха останките от автоматона възможно най-бързо, заравяйки ги в меката земя под един изгнил дънер. Теса помогна, доколкото й бе възможно, препъвайки се в полите си. Когато свършиха, ръцете й бяха също толкова изкаляни, колкото и тези на Джем и Уил.

Никой не говореше; работеха в злокобна тишина. Когато свършиха, Уил ги поведе към края на горичката, направляван от светлината на магическия камък на Джем. Бяха се озовали недалеч от пътя, където ги чакаше каретата на Старкуедър. Готшъл дремеше на капрата, сякаш от пристигането им бяха изминали едва няколко минути.

Ако появата им мръсни, изцапани с кал и с листа в косите, по някакъв начин бе изненадала възрастния мъж, той не го показа по никакъв начин, нито пък ги попита дали са намерили това, което бяха търсили. Само измърмори някакъв поздрав и изчака, докато се качат в каретата, преди да даде знак на конете да се обърнат и да поемат обратно към Йорк.

Завеските на каретата бяха дръпнати встрани, така че се виждаше свъсеното възчерно небе, надвиснало над хоризонта.

— Ще вали — каза Джем, отмятайки назад влажната си сребриста коса.

Уил не отвърна нищо. Само се взираше през прозореца. Очите му бяха като арктическото море през нощта.

— Сесили — каза Теса с много по-мек тон, отколкото този, с който бе говорила с Уил през изминалите дни. Той изглеждаше толкова нещастен, толкова мрачен и самотен, като пустошта, през която бяха минали. — Сестра ти много прилича на теб.

Уил отново не отвърна нищо. Теса, която седеше върху твърдата седалка до Джем, потръпна леко. Дрехите й бяха влажни от мократа земя и клони, а и в каретата бе хладно. Джем се протегна надолу, напипа някакво грубо пътническо одеяло и го метна върху тях двамата. Тя усети топлината, излъчваща се от тялото му, сякаш бе трескав, и се премести по-близо до него, за да се стопли.

— Студено ли ти е, Уил? — попита тя, но той само поклати глава, очите му все още бяха вперени навън; гледаше, без да вижда, към отминаващата местност. Тя отчаяно погледна към Джем.

Джем се обади, гласът му бе ясен и прям:

— Уил — каза той. — Мислех… мислех, че сестра ти е мъртва.

Уил отмести поглед от прозореца и ги погледна. Усмихна се и усмивката му бе смразяваща.

— Сестра ми е мъртва — промълви.

Това бе всичко, което пожела да каже. През останалата част от пътя всички мълчаха.

Тъй като почти не бе спала през изминалата нощ, Теса задряма, но непрекъснато се събуждаше и спа на пресекулки, докато не пристигнаха на гарата в Йорк. Тя слезе в мъглата и последва останалите до перона за Лондон; бяха пристигнали в последната минута и едва не изпуснаха влака; Джем задържа вратата отворена, докато те двамата с Уил се изкачиха по стъпалата. По-късно тя щеше да си спомни начина, по който ги гледаше, увиснал на вратата, гологлав, викайки ги, а после продължил да гледа през прозореца, когато влака потегли; гледаше Готшъл, който стоеше на перона и се взираше след тях, свалил шапката си, а в тъмните му очи се четеше тъга. Всичко друго се губеше в мъгла.

Този път не разговаряха, докато влакът пухтеше по пътя си през селската местност, ставаща все по-мрачна от надвисналите над нея облаци; пътуваха в тишина. Теса облегна брадичка върху ръката си, опирайки глава на твърдото стъкло на прозореца. Край тях прелитаха зелени хълмове, малки градчета и селца, всяко със спретнатата си малка гара, името на която бе изписано със златни букви върху червена табела. В далечината се извисяваха църкви; градовете се приближаваха и отдалечаваха. Теса прочете по устните на Джем как прошепна на Уил — на латински — „Me specta, me specta“[1], а Уил не му отвърна. Имаше смътен спомен, че след това Джем бе излязъл от купето, а тя се взираше в Уил през мрачното пространство между тях. Слънцето бе започнало да залязва и хвърляше розови отблясъци върху кожата му, контрастирайки с празния поглед в очите му.

— Уил — меко каза тя, в полусън. — Миналата нощ… — искаше да каже „ти беше много мил, благодаря ти“.

Враждебният поглед на сините му очи я прониза.

— Не е имало минала нощ — каза той през зъби.

Тя се стресна и почти се събуди.

— О, така ли? Значи просто се пренесохме от единия ден в другия, така ли? Колко странно, че никой друг не го забеляза. Това е просто цяло чудо, ден без нощ.

— Не ме тормози, Теса — ръцете на Уил бяха приковани към коленете му, ноктите на ръцете му, с мръсотия под тях, бяха забити в плата на панталоните му.

— Сестра ти е жива — каза тя, прекрасно осъзнавайки, че го провокира. — Не трябва ли да си доволен?

Той пребледня.

— Теса — започна той и се наведе напред, сякаш щеше да направи незнайно какво: да удари прозореца и да го счупи, да я раздруса за раменете или да я сграбчи, сякаш с намерение никога повече да не я пуска. Бе нещо като моментно умопомрачение. След това вратата на купето се отвори и Джем влезе вътре, носейки някаква влажна кърпа.

Той премести поглед от Уил към Теса и повдигна сребристите си вежди.

— Това е цяло чудо — каза той. — Успяла си да го накараш да говори.

— Всъщност само ми се разкрещя — каза Теса. — Не постигнах особен успех…

Уил отново бе застанал до прозореца и гледаше навън, без да поглежда към никого от тях, докато разговаряха.

— Все пак е нещо — каза Джем и седна до нея. — Сега ми подай ръцете си.

Изненадана, Теса протегна ръцете си и изпадна в ужас. Те бяха мръсни, с напукани и изпочупени от ровенето в йоркширската земя нокти. Кървава драскотина раздираше кокалчетата й, а тя дори не бе усетила кога я е получила.

Не бяха ръце на дама. Тя си спомни за великолепните розово-бели ръце на Джесамин.

— Джесамин щеше да се ужаси — промърмори тя. — Щеше да ми каже, че имам ръце на чистачка.

— И какво срамно има в това, за бога? — каза Джем, почиствайки внимателно изподрасканите й ръце. — Видях, че се втурна след нас и после се появи онзи автоматон. Ако Джесамин не се е научила досега да уважава кръвта и земята, никога няма да се научи.

Усети облекчение от докосването на хладната кърпа. Погледна към Джем, който бе погълнат от заниманието си, миглите му бяха приведени надолу като сребристи ресни.

— Благодаря — каза тя. — Чудех се дали изобщо съм ви била от помощ или просто съм ви се пречкала, но благодаря все пак.

Той й се усмихна и слънцето сякаш се показа иззад облаците.

— Обучавахме ви за ситуации като тази, разбираш ли сега?

Тя снижи глас:

— Имаш ли някаква представа какво може да се е случило? Защо семейството на Уил ще живее в къща, собственост на Мортмейн?

Джем погледна към Уил, който упорито продължаваше да се взира през прозореца. Вече влизаха в Лондон и от двете им страни започнаха да се появяват сиви сгради. Погледът, който Джем хвърли към Уил, бе уморен и изпълнен с любов, като погледа на роднина, и Теса си помисли, че когато си бе представяла, че са братя, винаги си бе представяла, че Уил е по-големият, този, който се грижи за другия, а Джем е по-малкият, но всъщност бе доста по-сложно.

— Не знам — каза той. — Но си мисля, че играта, която е започнал Мортмейн, не е отскоро. По някакъв начин той знае къде ще ни отведат нашите проучвания и се подготвя за това, възнамерява да ни разтърси колкото е възможно по-силно. Иска да ни напомни за себе си и за могъществото си.

Теса потрепери.

— Нямам ни най-малка представа какво иска от мен, Джем — рече тя тихо. — Когато ми каза, че ме е създал, това сякаш означаваше, че със същата лекота може и да ме унищожи.

Топлата ръка на Джем я докосна.

— Никой не е в състояние да те унищожи — каза той меко. — Той те подценява. Видях как използва клона срещу автоматона.

— Не бе достатъчно. Ако не беше ангелът ми… — Теса попипа висулката на шията си. — Автоматонът го докосна и отскочи ужасен. И още нещо, което не разбирам. Той ме е закрилял и преди, помогна ми и този път, но понякога остава безучастен. Това е като мистерията с дарбата ми.

— Която, впрочем, не се наложи да използваш, за да се превъплътиш в Старкуедър. Той и сам нямаше нищо против да ни даде папката с делото на семейство Шейд.

— Слава богу — отвърна Теса. — Нямаше да ми е особено приятно, ако трябваше да го направя. Видя ми се доста неприятен и груб. Но ако са наложи… Тя извади нещо от джоба си и го вдигна; то просветна на матовата светлина в купето. — Копче — каза тя със задоволство. — Падна от маншета на ръкава му тази сутрин и аз го взех.

Джем се усмихна.

— Много съобразително, Теса. Можем само да се радваме, че дойде с нас.

Той прекъсна изречението си, задавен от кашлица. Теса изплашено го погледна и дори Уил сякаш се пробуди от унинието си и го погледна изпитателно. Джем се закашля отново, притисна с ръка устата си, но когато я отдръпна, върху нея нямаше кръв. Теса видя как раменете на Уил се отпуснаха.

— Имах някаква прашинка в гърлото — увери ги Джем. Не изглеждаше болен, само много изморен, въпреки че изтощението още повече подчертаваше фините му черти.

— Пръстенът ти! — внезапно подскочи тя, когато си спомни, че той все още е на пръста й. Тя сложи копчето обратно в джоба си, след това свали пръстена на семейство Карстерс от пръста си. — Мислех да ти го върна — каза тя, слагайки сребърната халка върху дланта си — но съм забравила…

Той сплете пръсти с нейните. Независимо от асоциациите й за сняг и сиви небеса, ръката му бе изненадващо топла.

— Всичко е наред — каза той тихо. — Харесвам начина, по който ти стои.

Тя усети, че бузите й пламват. Преди да отвърне нещо, влакът изсвири пронизително. Разнесоха се викове, че вече са в Лондон, гара Кингс Крос. Влакът намали скоростта си, приближавайки перона. Глъчката се усили и се смеси със звука от спирачките на влака. Джем каза нещо, но думите му се изгубиха сред шума; сякаш искаше да ги предупреди за нещо, но Уил вече бе скочил на крака и протягаше ръка към дръжката на вратата. Отвори я широко и скочи навън. Ако не бе ловец на сенки, помисли си Теса, щеше да падне и да се нарани, но той се приземи с лекота. После започна да си проправя път през тълпата от носачи, пътници, знатни особи, пътуващи на север за уикенда с обемистите си куфари и ловджийски кучета, вестникарчета, джебчии, търговци на плодове и зеленчуци с техните колички и останалия поток от хора на голямата гара.

Джем също се бе изправил и вече протягаше ръка към вратата, но в този момент се обърна и погледна към Теса, видя изражението на лицето й, което ясно показваше, че ако той се втурне след Уил, тя няма да го последва. Погледна я отново, задържа погледа си върху нея, хлопна вратата и се тръшна на мястото срещу нея, за да изчака докато влака спре окончателно.

— Но Уил… — започна тя.

— Добре е — убедено каза той. — Знаеш го какъв е. Понякога просто иска да остане сам. Съмнявам се, че гори от нетърпение да разкаже за днешните ни преживявания на Шарлот и останалите. — И когато тя продължи да го гледа, той повтори нежно: — Уил може да се грижи за себе си, Теса.

Тя си спомни за вбесения му поглед, когато го бе заговорила, по-мрачен и от йоркширската пустош, останала зад тях. Надяваше се, че Джем не греши.

[1] Погледни ме (лат.). — Бел.прев. ↑

7

ПРОКЛЯТИЕТО

От клетва на сирак във ада

и ангел би се сринал.

Ала в окото на мъртвеца

по-страшна клетва има.

Над мен тя седем нощи тегна,

но смърт не ме застигна.[1]

Самюъл Тейлър Колридж, „Поема за стария моряк“

Магнус чу звука от отварянето на външната врата и спорещите гласове след това и си помисли: „Уил“. После вътрешно се засмя, че го бе помислил. Момчето ловец на сенки се бе превърнал в нещо като досаден роднина, помисли си той, прегъвайки ъгъла на страница в книгата, която четеше — „Диалози на боговете“ от Лукиан (Камила щеше да побеснее, че прегъва страниците в книгата й). Някой, чиито навици познаваш добре, но не можеш да промениш. Някой, когото можеш да разпознаеш по звука на стъпките му в коридора. Някой, който се чувства в правото си да спори с лакея, на когото му е било разпоредено да казва, че не сте си вкъщи.

Вратата на гостната се отвори и на прага застана Уил, видът му изразяваше нещо средно между триумф и покруса — което си бе цяло постижение.

— Знаех си, че си тук — обяви той, когато Магнус се надигна от дивана, провесвайки крака към пода. — А сега ще кажеш ли на този дългуч да спре да се мотае около мен? — и той посочи към Арчър, ратая на Камила и понастоящем лакей на Магнус, който се спотайваше зад Уил. На лицето му се появи сянка на неодобрение, която прерасна в гримаса на неодобрение. — Кажи му, че искаш да се видиш с мен.

Магнус остави книгата на масичката до себе си.

— А може би не искам да се видя с теб — каза той. — Казах на Арчър да не пуска никого, а не да не пуска никого, с изключение на теб.

— Той ме заплашваше — каза Арчър със съскащия си, не съвсем човешки глас. — Ще се оплача на господарката.

— Оплачи се — каза Уил, а очите му, сини и тревожни, бяха вперени в Магнус. — Моля те. Трябва да говоря с теб.

По дяволите, помисли си Магнус. След изтощителния ден, прекаран в изчистване на блокираща паметта магия на един от членовете на семейство Пенхалоу, имаше желание само да си почива. Бе престанал да се ослушва за стъпките на Камила в коридора и бе спрял да очаква съобщение от нея, но определено предпочиташе тази стая пред другите — тази стая, където присъствието й се усещаше в розите с бодли върху тапетите, в лекия парфюм, който се излъчваше от драпериите. С нетърпение очакваше вечерта край камината — с чаша вино, книга, и оставен на спокойствие.

А сега Уил Херондейл бе тук, с това негово изражение на болка и отчаяние, очакващ Магнус да му помогне. И ти наистина трябва да направиш нещо, помисли си Магнус, за да приглушиш тревогата, надигнала се в сърцето ти, и да помогнеш на това отчаяно момче.

— Много добре — каза той с многострадален израз. — Може би наистина трябва да останеш и да ми кажеш за какво става въпрос. Но те предупреждавам, че няма да викам демони. Не и преди вечеря. Освен ако не си открил някое неоспоримо доказателство…

— Не — Уил тутакси влезе в стаята, хлопвайки вратата в лицето на Арчър. След това се пресегна и я заключи, а после пристъпи към огъня. Той бе толкова успокояващ. През частта от прозореца, която не бе закрита от завеси, се виждаше площадът навън, потънал в здрач, и листата, които поривистият вятър гонеше по паважа. Уил свали ръкавиците си, сложи ги върху полицата на камината и простря ръце над огъня. — Не искам да викате демони.

— Ха. — Магнус вдигна обутите си в ботуши крака върху малката масичка от розово дърво пред дивана — още един жест, който щеше да вбеси Камила, ако бе там. — Това е добра новина, предполагам.

— Искам да ме изпратиш там. В царството на демоните.

Магнус бе шокиран.

— Искаш да направя какво?

На фона на проблясващия пламък профилът на Уил бе тъмен.

— Направи портал към измерението на демоните и ме изпрати там през него. Можеш да го направиш, нали?

— Това е черна магия — каза Магнус. — Не е точно некромантия, но…

— Не е необходимо някой да знае.

— Така ли? — гласът на Магнус прозвуча рязко. — Тези неща винаги излизат наяве. И ако Клейвът разбере, че съм изпратил някой от членовете му, най-обещаващият, при демоните, в друго измерение…

— Клейвът не ме смята за обещаващ — гласът на Уил бе студен. — Аз не съм обещаващ. Аз не съм никакъв, нито някога ще бъда. Не и без твоя помощ.

— Започвам да се питам дали не си изпратен при мен, за да ме проверяваш, Уил Херондейл.

Уил се засмя леко.

— От бог ли?

— От Клейва. Който може би също е бог. Може би се опитват да разберат дали нарушавам Закона.

Уил се обърна и се взря в него.

— Аз съм убийствено искрен — каза той. — Това не е проверка. Не мога да продължавам повече така, да призовавам демони слепешката, без да съм сигурен дали този ще е правилният, непрекъснато да се надявам и непрекъснато да се разочаровам. И всеки следващ ден да е все по-мрачен и по-мрачен, защото мога да я загубя завинаги, ако ти…

— Да я загубиш? — Магнус се хвана за думата. Той седна изправен, присвивайки очи. — Всичко това е заради Теса. Знам, че е така.

Уил пламна, върху лицето му се разля червенина, която смени бледността му.

— Не е само заради нея.

— Но ти я обичаш.

Уил го погледна втренчено.

— Разбира се, че я обичам — каза най-после. — Вече си мислех, че никога няма да обичам някого, но я обичам.

— Има ли това проклятие за цел да те лиши от способността ти да обичаш? Защото това е най-голяма глупост, която някога съм чувал. Джем е твой парабатай. Виждал съм те с него. Ти го обичаш, нали?

— Джем е най-големият ми грях — отвърна Уил. — Моля те, не ми споменавай за него.

— Да не ти споменавам за Джем, да не ти споменавам за Теса. Искаш от мен да отворя за теб портал към света на демоните, а не искаш да ми кажеш защо да го направя? Не желая да го правя, Уил — Магнус скръсти ръце пред гърдите си.

Уил бе сложил ръка върху камината. Бе някак притихнал, пламъците очертаваха чертите на лицето му, чистия му и красив профил, изяществото на дългите му слаби ръце.

— Видях семейството си днес — каза той, а после бързо се поправи. — Сестра си. Видях по-малката си сестра. Знаех, че са живи, но никога не бях си помислял, че може да ги видя отново.

— Защо? — в гласа на Магнус се долавяше загриженост; усещаше, че е достигнал някакъв предел, някакъв преломен момент с това странно, вбесяващо го, наранено и изтерзано момче. — Какво толкова ужасно са сторили?

— Какво са сторили ли? — Уил извиси глас. — Какво са сторили? Нищо. Причината е в мен. Аз съм отрова. Отрова за тях. Отрова за всеки, който ме обича.

— Уил…

— Излъгах те — каза Уил, като внезапно се дръпна от огъня.

— Възмутително — промърмори Магнус, но Уил вече не бе тук, беше се пренесъл в спомените си, което може би бе по-добре. Крачеше напред-назад, влачейки крака по великолепния килим на Камила.

— Помниш какво ти бях казал, нали? Бях в библиотеката в къщата на родителите ми в Уелс. Валеше; бях отегчен и се ровех в старите неща на баща ми. Той пазеше някои неща от живота си като ловец на сенки, неща, които не е искал да изхвърли по сантиментални причини, предполагам. Едно старо стили, само че тогава не знаех какво е това, и една малка гравирана кутия в едно тайно чекмедже на бюрото си. Мисля, че е смятал, че това е достатъчна бариера срещу любопитството на децата, само че нищо не е достатъчно, когато става въпрос за любопитството на децата. И разбира се, първото нещо, което направих, когато открих чекмеджето, бе да го отворя. Някаква лека мъгла се разстла около мен и после със свистене се издигна във въздуха, превръщайки се в жив демон. Започнах да пищя, когато видях съществото. Бях само на дванайсет. Никога не бях виждал подобно нещо. Огромни, смразяващи, нащърбени зъби и опашка с бодливи шипове, а аз нямах нищо. Никакво оръжие. Когато той изрева, аз паднах върху килима. Съществото закръжи над мен, съскайки. В този момент в стаята се втурна сестра ми.

— Сесили?

— Ѐла. По-голямата ми сестра. Нещо блестеше в ръката й. Сега вече знам какво е било — серафимска кама, но тогава нямах ни най-малка представа. Изкрещях й да излезе, но тя застана между съществото и мен. Сестра ми изобщо не знаеше какво е това страх. Никога не се бе страхувала от нищо. Никога не се бе страхувала да се изкачи на най-високото дърво, да язди най-буйния кон. Тогава, в библиотеката, също не се изплаши. Каза на съществото да се махне. То продължаваше да кръжи като огромно гадно насекомо. Тя му каза да се маха, а то само се изсмя.

Това значи било. Магнус усети как в него се надига странно чувство на съжаление и симпатия към момичето, отгледано, без да знае нищо за демоните, призоваването и прогонването им, изправило се там, без да подозира нищо.

— То се изсмя и размаха опашката си, събаряйки сестра ми на пода. След това очите му се впериха в мен. Бяха целите червени, без никакво бяло. Каза:

— Исках да убия баща ти, но него го няма и затова ще убия теб.

Бях толкова ужасен, че единственото, което можех да направя, бе да се пуля в една точка. Ѐла запълзя по килима, пресягайки се към серафимската кама.

— Ще те прокълна — продължи съществото. — Всички, които те обичат, ще умрат. Любовта им ще бъде тяхната присъда. Може да минат няколко мига, могат да минат години, но всеки, който погледне към теб с любов, ще умре, освен ако ти не се отдръпнеш от него завинаги. И нека това се случи първо с нея. Той изръмжа по посока на Ѐла и изчезна.

Магнус не можа да се сдържи да не попита:

— Тя падна ли мъртва?

— Не — продължаваше да крачи Уил. Свали сакото си и го метна върху един стол. Въздългата му коса бе започнала да се накъдря от топлината на тялото му, към която се прибавяше и топлината на огъня; бе се залепила отзад на тила му. — Тя бе невредима. Обгърна ме с ръце и започна да ме успокоява. Каза ми, че думите на демона не означават нищо. Бе си позволила да чете някои от забранените книги в библиотеката и затова знаеше какво е серафимска кама и как да я използва, и че това, което бях отворил, е Пиксис, само че нямаше представа за какво му е било на баща ни да съхранява този Пиксис. Накара ме да обещая да не казвам нищо на родителите ни, още повече в нейно отсъствие, и след това ме заведе да си легна и ми чете, докато заспах. Бях изтощен от ужаса на преживяното, струва ми се. Спомням си, че я чух да обяснява с приглушен глас на майка ми нещо за това как съм се разболял, докато ги е нямало, невинна детска треска, нищо повече. Междувременно аз се наслаждавах на суетнята около мен и демонът вече ми се струваше като някакъв едва ли не забавен спомен. Спомням си, че си представях как ще разкажа за него на Сесили — без да споменавам, разбира се, че Ѐла ми е спасила живота, докато аз крещях като дете.

— Ти наистина си бил дете — отбеляза Магнус.

— Бях достатъчно голям — отвърна Уил. — Достатъчно голям, за да разбера какво става, когато на следващата сутрин се събудих от отчаяните вопли на майка ми. Тя бе в стаята на Ѐла, а Ѐла бе мъртва в леглото си. Направиха всичко възможно, за да ме държат настрана, но аз бях успял да видя достатъчно. Тя се бе подула, имаше зеленикавочерен цвят, сякаш нещо бе започнало да я разлага отвътре. Изобщо не приличаше на сестра ми. Изобщо не приличаше на човешко същество. За разлика от тях аз знаех какво се бе случило. „Всеки, който те обича, ще умре. И ще започна от нея.“ Проклятието се бе сбъднало. И тогава разбрах, че трябва да ги напусна, че трябва да напусна семейството си, преди да съм им причинил този ужас отново. Тръгнах си още същата нощ и се отправих към Лондон.

Магнус отвори уста, след това отново я затвори. Не знаеше какво да каже.

— Виждаш ли — каза Уил, — проклятието едва ли би могло да се нарече глупост. Видях го осъществено в действие. От този момент се боря да направя така, че докато съм жив, това, което сполетя Ѐла, да не сполети никого другиго. Можеш ли да си представиш това? Можеш ли? — той прокара ръце през тъмната си коса, оставяйки разбърканите кичури отново да паднат в очите му. — Да не допускаш никого близо до себе си. И същевременно да правиш така, че всеки, който би могъл да те заобича, да те намрази. Трябва да държа семейството си на разстояние от самия себе си и се надявам те да ми простят това. Всеки ден трябва да проявявам жестокост към тези, с които съм избрал да живея, за да не стане така, че те да изпитат привързаност към мен.

— Теса… — в съзнанието на Магнус внезапно изплува момичето със сериозното лице и сивите очи. — Мислиш, че тя не те обича ли?

— Да. Държах се достатъчно отвратително с нея — гласът на Уил прозвуча окаяно и злощастно и същевременно в него се долавяше ненавист към самия себе си. — Мисля, че имаше момент, когато тя бе, поне така ми се струваше, почти мъртва, разбираш какво искам да кажа, и аз я оросих като дъжд, показах й какво чувствам. Мисля, че тя ми възвърна способността отново да изпитвам чувства. Но аз я съкруших по най-жесток начин и сега тя ме мрази.

— Ами Джем? — попита Магнус, страхувайки се да чуе отговора.

— Джем така и така ще умре — каза Уил със задавен глас. — Джем е нещо, което мога да си позволя. Казвам си, че ако умре, това няма да е по моя вина. Той и без това умира, при това страдайки. Смъртта на Ѐла поне бе внезапна. Може би, независимо от мен, той би могъл да има лека смърт — и той вдигна очи, срещайки обвинителния поглед на Магнус. — Никой не може да живее съвсем без нищо — прошепна. — Джем е всичко, което имам.

— Трябва да му го кажеш — каза Магнус. — Той би избрал да бъде твой парабатай независимо от всичко, дори и да знаеше за риска.

— Не мога да го натоварвам с това знание. Той щеше да го запази в тайна, ако го помолех, но това би му причинило болка, а и болката, която причинявам на другите, щеше да го наранява още повече. Ако пък бях казал на Шарлот, на Хенри и на останалите, че държанието ми е само преструвка; че всяко ужасно нещо, което съм им казвал, е лъжа; че се скитам из улиците само за да създавам впечатлението, че съм бил навън, за да се напивам и да ходя по бордеите, когато всъщност нямам никакво желание да го правя — тогава ще спра да ги отблъсквам.

— Значи не си казвал на никого за проклятието? На никого освен на мен, на никого през всичките тези години?

— Как бих могъл? — попита Уил. — Как бих могъл да бъда сигурен, че някой нямаше да се привърже към мен, ако знаеше истината? История като тази може да предизвика съжаление, съжалението може да прерасне в привързаност и тогава…

Магнус повдигна вежди.

— Не се ли притесняваш за мен?

— Че може да ме заобичаш? — в гласа на Уил се долавяше искрено учудване. — Не, ти мразиш нефилимите. И освен това си мисля, че вие, магьосниците, имате начини да се предпазвате от нежеланите емоции. Но ако такива като Шарлот и Хенри научат, че това, за което се представям, е само маска, ако научат за вярното ми сърце… те биха могли да ме заобичат…

— И тогава биха могли да умрат — завърши Магнус.

Шарлот бавно вдигна лице от ръцете си.

— Значи нямате ни най-малка представа къде е? — за трети път попита тя. — Уил просто си е тръгнал, така ли?

— Шарлот — гласът на Джем прозвуча успокоително. Бяха в гостната, с нейните тапети на цветя и лози. Софи бе при огъня и обръщаше въглищата с ръжена, за да се разгори огънят. Хенри седеше зад бюрото и премяташе из ръцете си някакви дърводелски инструменти; Джесамин седеше в шезлонга, а Шарлот се бе настанила в едно кресло до огъня. Теса и Джем бяха седнали чинно един до друг на дивана, което караше Теса да се чувства като гост. Бе похапнала солидно от сандвичите, които Бриджет бе донесла върху една табла, и бе пила чай; топлината му бавно проникваше в нея и стопляше вътрешностите й. — Не е нещо необичайно за него. Кога сме знаели къде се скита Уил по нощите?

— Но сега е различно. Той е видял семейството си, имам предвид сестра си. О, горкият Уил — гласът на Шарлот загрижено потрепери. — Вече си мислех, че може би е започнал да забравя за тях…

— Никой не може да забрави семейството си — остро рече Джесамин. Бе седнала в шезлонга, а пред нея имаше статив и палитра с бои; неотдавна бе взела решение да се занимава с изкуство, както подобава на едно момиче, и бе започнала да рисува, да изсича силуети, да затиска цветя и да свири на спинета в музикалната стая, въпреки че Уил казваше, че когато пее, гласът й му напомнял за Чърч, когато е в настроение да се оплаква.

— Разбира се, че е така — бързо отвърна Шарлот. — Имах предвид да не си потопен непрекъснато в спомените, те може да са много угнетяващи понякога.

— Сигурно бихме могли да знаем какво да правим с Уил, ако не го прихващаше нещо всеки ден — каза Джесамин. — Както и да е, той не може да се грижи за семейството си най-малкото защото, ако можеше, нямаше да ги напусне.

Теса почти ахна от изумление.

— Как можа да го кажеш? Не знаеш защо си е тръгнал. Не видя лицето му при имението Рейвънскар.

— Имението Рейвънскар… — Шарлот се взираше с невиждащи очи към камината. — От всички места, на които бих могла да си помисля, че ще отидат…

— Врели-некипели — каза Джесамин, гледайки ядосано към Теса. — Поне са живи. Между впрочем, бих могла да се обзаложа, че изобщо не е мрачен; мога да се закълна, че се преструва. Винаги се преструва.

Теса погледна към Джем с надеждата, че ще я подкрепи, но той гледаше към Шарлот и погледът му бе твърд като сребърна монета.

— Какво искаше да кажеш с това — каза той, — от всички места, на които си мислела, че биха могли да отидат? Знаеше ли, че семейството на Уил се е преместило?

Шарлот понечи да каже нещо и въздъхна.

— Джем…

— Важно е, Шарлот.

Тя погледна към металната кутия върху бюрото си, където държеше любимите си лимонови бонбони.

— След като родителите на Уил дойдоха тук, за да го видят, когато беше на дванайсет, а той ги отпрати обратно… Умолявах го да поговори с тях, поне за няколко минути, но той не пожела. Опитах се да му обясня, че ако си тръгнат сега, може би никога повече няма да ги види и аз няма да мога да му съобщавам новини за тях. Той взе ръката ми и каза: „Моля те, Шарлот, обещай ми само, че ще ми кажеш, ако умрат“. — Тя погледна надолу, а пръстите й си играеха с плата на роклята. — Бе твърде странна молба за дванайсетгодишно момче, така че трябваше да му обещая.

— И предполагам си се информирала редовно за благополучието на семейството му?

— Наех Рейгнър Фел да го прави — каза Шарлот. — През първите три години. На четвъртата година той дойде при мен и ми каза, че семейство Херондейл се е преместило. Едмънд Херондейл, бащата на Уил, бил проиграл къщата. Това бе всичко, което Рейгнър бе успял да научи. Семейство Херондейл били принудени да напуснат и той загубил дирите им.

— Казахте ли за това на Уил? — попита Теса.

— Не — поклати глава Шарлот. — Той ме бе накарал да му обещая, че ще му кажа, ако умрат. Това бе всичко. Защо да добавям към нещастието му и новината, че са загубили дома си? Той никога не спомена нищо за тях. Надявах се, че може би е забравил…

— Никога няма да забрави — в гласа на Джем имаше нещо, което накара нервно движещите се пръсти на Шарлот да застинат неподвижно.

— Не трябваше да го правя — отвърна Шарлот. — Не трябваше да давам това обещание. Беше нарушение на Закона.

— Когато Уил много иска нещо — тихо каза Джем, — когато почувства нещо, той е в състояние да ти разбие сърцето.

Настъпи тишина. Устните на Шарлот бяха стиснати, а очите й блестяха подозрително.

— Каза ли нещо за това къде отива, когато си тръгна от Кингс Крос?

— Не — отвърна Теса. — Пристигнахме, той скочи и духна нанякъде, извинете, скочи и изчезна нанякъде — поправи се тя, забелязвайки по погледите им, че не бяха разбрали американския й жаргон.

— Скочи и духна — повтори Джем. — Това ми хареса. Прозвуча като той вдигна облак прах, профучавайки на собственото си погребение. Не каза нищо, само си проправи път през тълпата и изчезна. Едва не събори Сирил, който бе дошъл да ни вземе.

— Нещо не ми се връзва — измърмори Шарлот. — Защо, по дяволите, семейството на Уил ще живее в къща, която е била собственост на Мортмейн? При това в Йорк. Изобщо не предполагах, че ще се натъкнем на това. Търсим Мортмейн и откриваме семейство Шейд; отново се опитваме да го издирим и попадаме на семейството на Уил. Той ни върти в кръг, като проклетия уроборос, неговия символ.

— Каза, че Рейгнър Фел те е информирал за благополучието на семейството на Уил — обади се Джем. — Може ли да го направи и сега? Ако Мортмейн е забъркан в това… по някаква причина…

— Да, да, разбира се — отвърна Шарлот. — Веднага ще му пиша.

— Има нещо, което не разбирам — каза Теса. — Искът за обезщетение е бил подаден през 1825 г., а за ищеца се казва, че е бил на двайсет и две години. Ако е бил на двайсет и две години тогава, би трябвало да е на седемдесет и пет сега, а той не изглежда толкова стар. Изглежда на четирийсет…

— Има начини — отвърна Шарлот бавно. — Мунданите, занимаващи се с черна магия, могат да удължават живота си. Някои от тези заклинания, впрочем, могат да се намерят и в Бялата книга. Ето защо, ако някой друг, извън Клейва, притежава книгата, това се смята за престъпление.

— Всички тези вестникарски писания, че Мортмейн е наследил корабната компания от баща си… — каза Джем. — Смяташ ли, че е приложил вампирския трик?

— Вампирският трик ли? — като ехо повтори Теса, опитвайки се да си спомни за нещо такова в Кодекса.

— Това е начин вампирите да запазват парите си в продължение на дълъг период от време — отвърна Шарлот. — Когато се задържат дълго време на едно място, достатъчно дълго, че на хората да започне да им прави впечатление, че не остаряват, те инсценират собствената си смърт и оставят наследството си на син, който отдавна са изгубили, или на племенник. И ето че един прекрасен ден племенникът се появява, приликата с баща му или чичо му е невероятна, но всъщност това е самият той и той получава парите. И това продължава с поколения. Може би Мортмейн просто е завещал компанията на самия себе си, за да прикрие факта, че не остарява.

— Значи се представя за собствения си син — каза Теса. — Което освен това би му дало основание да смени насоката на развитие на компанията, да се върне във Великобритания и да започне да се занимава с механизми и неща от този сорт.

— И вероятно това е причината да напусне къщата в Йорк — каза Хенри.

— Само че това не обяснява защо там се е настанило семейството на Уил — продължи да размишлява на глас Джем.

— Или къде е Уил — добави Теса.

— Или къде е Мортмейн — обади се Джесамин, с някакво подобие на мрачно ликуване. — Остават само девет дни, Шарлот.

Шарлот отметна глава назад върху ръцете си.

— Теса — каза тя. — Не исках да те моля за това, но това бе и причината да те изпратим в Йоркшир, длъжни сме да опитаме всичко. В теб ли е копчето от палтото на Старкуедър?

Без да казва нищо, Теса извади копчето от джоба си. То бе кръгло, от седеф и сребро, и тя усещаше хладината му върху дланта си.

— Искате да се превъплътя в него ли?

— Теса — бързо каза Джем. — Ако не искаш да го правиш, Шарлот… ние… няма да настояваме да го правиш.

— Знам — отвърна Теса. — Аз го предложих и няма да се отметна от думите си.

— Благодаря ти, Теса — въздъхна Шарлот с облекчение. — Трябва да знаем дали не крие нещо от нас и дали не ви е излъгал за нещо. За участието си в случилото се със семейство Шейд, например…

Хенри се намръщи.

— Това ще бъде мрачен ден, когато няма да можеш да се довериш на свой сподвижник ловец на сенки, Лоти.

— Този ден вече е настъпил, Хенри, скъпи — отвърна Шарлот, без да го погледне.

— Значи не искаш да ми помогнеш — унило рече Уил. Магнус бе използвал магия, за да разпали огъня в камината. В светлината на танцуващите пламъци магьосникът можеше по-добре да разгледа Уил — тъмната коса, която се виеше около тила му, фините му скули и силната му челюст, сянката, която миглите му хвърляха. Той напомняше на Магнус на някого; спомените в дълбините на съзнанието му се размърдаха, но отказваха да се избистрят. Понякога, когато са минали толкова години, е трудно да извадиш на повърхността собствените си спомени, дори тези, които си обичал. Вече не можеше да си спомни лицето на майка си, въпреки че знаеше, че е изглеждала като него, смесица от чертите на холандския му дядо и индонезийската му баба.

— Ако дефиницията ти за „помощ“ включва да те спусна в света на демоните като плъх в яма, пълна с териери, то тогава отговорът ми е „не“, не искам да ти помогна — каза Магнус. — Това е лудост, знаеш го. Върви си вкъщи и се наспи.

— Не съм пиян.

— А може би си. — Магнус прокара ръце през плътната си коса и си помисли, внезапно и ирационално, за Камила. Можеше да бъде доволен. Бе прекарал почти два часа тук, в тази стая, с Уил, без да мисли за нея. Което си бе напредък.

— Мислиш, че си единственият, изгубил някого ли?

Лицето на Уил се изкриви.

— Не го прави да звучи така. Като някаква обикновена мъка. Не е нищо такова. Казват, че времето лекува всички рани, но това предполага, че изворът на мъката има определени граници. Че има начало и край. А това е като рана, която се отваря всеки божи ден.

— Да — каза Магнус, облягайки се назад върху възглавниците. — В това е гениалността на проклятията, нали?

— Щеше да е различно, ако проклятието бе, че всеки човек, когото аз обикна, трябва да умре — каза Уил. — Можех да направя така, че да не се влюбвам. Но как да направя така, че другите да не ме обичат? Това е странно и ужасно изтощително.

Наистина изглежда изтощен, помисли си Магнус. И измъчен, по начин, по който може да изглежда само седемнайсетгодишен. Същевременно се съмняваше в истинността на твърдението на Уил, че би могъл да направи така, че да не се влюбва, но разбираше защо момчето бе склонно да повярва на подобна измислица.

— Трябва да играя ролята на някой друг по цял ден, всеки ден — мъчително, ужасно и жестоко.

— Аз по-скоро те харесвам такъв. Само не ми казвай, Уил Херондейл, че поне малко не се забавляваш, играейки дявола.

— Казваха ни, че горчивият хумор е в кръвта ни — каза Уил, гледайки пламъците. — Ѐла го притежаваше, както и Сесили. Аз самият не мислех, че го притежавам, преди да открия, че се нуждая от него. Научих доста през всички тези години за това как да бъда отвратителен. Но усещам, че започвам да губя себе си — опитваше се да намери точните думи Уил. — Чувствам, че се принизявам, част от мен се спуска надолу към мрака, тази, която е добра, честна и вярна… Ако дълго я държиш далеч от себе си, няма ли да я изгубиш напълно? Ако никой не те обича, съществуваш ли изобщо?

Той произнесе последните думи толкова тихо, че Магнус трябваше да се напрегне, за да го чуе.

— Какво беше това?

— Нищо. Нещо, което бях прочел някога — Уил се обърна към него. — Ще бъде проява на милосърдие от твоя страна, ако ме изпратиш в света на демоните. Мисля, че ще намеря този, когото търся. Това е единственият ми шанс. Без него животът ми е безсмислен.

— Лесно е да го кажеш, когато си на седемнайсет — каза Магнус, без никаква студенина. — Влюбен си и си мислиш, че това е всичко на света. Но светът е по-голям от теб, Уил, и може би се нуждае от теб. Ти си ловец на сенки. Служиш на благородна кауза. Животът ти не ти принадлежи и нямаш право да го прахосваш.

— Тогава нищо не ми принадлежи — каза Уил и се отдръпна от камината, залитайки, сякаш наистина беше пиян. — Щом като не съм господар дори на собствения си живот.

— Кой е казал, че трябва да сме щастливи? — меко каза Магнус и пред очите му изплува къщата, в която бе преминало детството му, майка му, която ужасена се дръпва от него, и съпругът й, който не бе негов баща, целият в пламъци. — Какво ще кажеш за това, което дължим на другите?

— Дал съм им всичко, което имам — каза Уил, грабвайки палтото си от облегалката на стола. — Получили са достатъчно от мен и ако това е, което имаш да ми казваш, в такъв случай си тръгвам, магьоснико.

Той изстреля последните думи като проклятие. Съжалил за остротата си, Магнус понечи да се изправи на крака, но Уил вече се бе втурнал към вратата. Тя се затръшна зад гърба му. Минута по-късно Магнус го видя да минава под прозореца на фасадата, устремен напред, с приведена срещу вятъра глава.

* * *

Теса седеше пред тоалетката, загърната с халата си, и въртеше малкото копче в ръка. Бе поискала да я оставят сама, за да направи това, за което я бе помолила Шарлот. Не за първи път щеше да се превъплъти в мъж; Сестрите на мрака я бяха карали да го прави неведнъж и макар усещането да бе странно, не това бе причината за нежеланието й. Причината бе мракът, който бе съзряла в очите на Старкуедър, лекият оттенък на лудост в гласа му, когато говореше за трофеите, които бе взел. Не беше разсъдък, който би искала да опознае повече.

Не бе длъжна да го прави, помисли си тя. Можеше да излезе и да им каже, че е опитала, но не се е получило. Но щом тази мисъл се мярна в съзнанието й, вече знаеше, че няма да го направи. Мислеше си, че трябва да е лоялна към тях. Те я закриляха, бяха мили с нея, бяха й казали голяма част от истината за самата нея и имаха същата цел като нея — да открият Мортмейн и да го обезвредят. Помисли си за милия поглед, с който я гледаше Джем, спокоен, сребрист и искрен. Пое си дълбоко въздух и сключи пръсти около копчето.

Тъмнината се приближи и я обви, загръщайки я в студената си тишина. Тихият звук на огъня, пукащ в камината, и вятърът, удрящ в стъклата на прозореца, изчезнаха. Тъмнина и тишина. Тя остави тялото си да се промени — усещаше ръцете си огромни и раздути, пронизваше ги болка от артрит. Гърбът я наболяваше, глава й тежеше, парещите й стъпала пулсираха и в устата й нагарчаше. Развалени зъби, помисли си тя и се почувства болна, толкова болна, че трябваше да застави разума си да се върне обратно към заобикалящата я тъмнина, търсейки светлината, връзката.

Светлината се появи, но не както обикновено се появяваше, ярка като сигнален огън. Появи се като множество отделни фрагменти, сякаш гледаше в огледало, счупено на парченца. Всяко парченце съдържаше някакво изображение, което профучаваше покрай нея, някои от тях с бясна скорост. Видя изображението на кон, изправящ се на задните си крака, мрачно възвишение, покрито със сняг, черната базалтова заседателна зала на Клейва, някаква пропукана надгробна плоча. Опитваше се да улови и схване отделните изображения. Ето едно от тях, един спомен: Старкуедър танцува на бал с някаква смееща се жена, облечена във вечерна рокля в стил ампир. Теса го изостави, опитвайки се да се добере до някое друго.

Къщата бе малка, сгушена в сянката между два хълма. Скрит в тъмната корона на някакво дърво, Старкуедър наблюдаваше как външната врата се отваря и навън излиза един мъж. Въпреки че бе само спомен, Теса усети как сърцето на Старкуедър започна да бие по-бързо. Мъжът бе висок, широкоплещест и със зелена като на гущер кожа. Косата му бе тъмна. Детето, което държеше в ръцете си, за разлика от него, изглеждаше съвсем нормално, като всяко друго дете — малко, с пухкави ръчички и розова кожа.

Теса знаеше името на мъжа, защото Старкуедър го знаеше.

Джон Шейд.

Шейд вдигна детето върху раменете си, когато през вратата на къщата се изсипаха множество странно изглеждащи метални същества, като сглобени от дете кукли, но с размерите на човек и с кожа от блестящ метал. Съществата не се отличаваха едно от друго. Само че, доста странно все пак, бяха облечени — някои в груби облекла на Йоркширски фермери, други в обикновени муселинови рокли. Металните създания се хванаха за ръце и започнаха да се поклащат сякаш танцуваха. Детето се засмя и запляска с ръце.

— Виж добре това, синко — каза мъжът със зелената кожа. — Един ден ще управлявам царство от механични създания като тези, а ти ще си неговият принц.

— Джон — разнесе се глас от вътрешността на къщата; една жена се показа от прозореца. Имаше дълга коса с цвят на безоблачно небе.

— Джон, влез вътре. Някой ще те види! А и ще изплашиш детето!

— Той изобщо не изглежда изплашен, Ан — засмя се мъжът и свали детето на земята, разрошвайки косата му. — Моят малък принц на механичните създания…

В спомена в сърцето на Старкуедър се надигна омраза, толкова яростна, че разкъса обвивката и освободи Теса, запращайки я отново да се носи през тъмнината. Тя започна да осъзнава какво се случваше. Старкуедър бе толкова стар, че губеше нишката, свързваща мисъл и спомен. Това, което преминаваше през съзнанието му, изглеждаше доста хаотично. Направи усилие и се опита отново да визуализира семейство Шейд и улови острия ръб на един спомен — една разпердушинена стая, в която навсякъде бяха разхвърляни зъбци, палци и зъбчати колела, а мъжът със зелената кожа и жената със синята коса лежаха мъртви сред руините. После и това изчезна и тя видя, отново и отново, лицето на момичето от портрета над стълбите — почти дете, със светла коса и решително изражение на лицето — видя я да язди пони, лицето й бе твърдо и непоколебимо, видя косата й, която се развяваше от вятъра, видя я да крещи и да се гърчи от болка, когато допряха едно стили до кожата й и черните знаци дамгосаха белотата й. И накрая видя собственото си лице, което се появи от сенчестата тъмнина на нефа в йоркширския Институт, усети вълната от изумление, която го заля, да преминава през нея, бе толкова силна, че я изхвърли от тялото му обратно в нейното.

Нещо изтрополи леко — копчето бе паднало от ръката й и се бе търкулнало на пода. Теса вдигна глава и погледна към огледалото над тоалетната масичка. Отново бе себе си, а горчивият вкус в устата й се бе сменил с този на кръв, там, където бе прехапала устната си.

Тя се изправи на крака, чувстваше се зле, запъти се към прозореца, отвори го и усети студения нощен въздух върху потната си кожа. Нощта бе изпълнена със сенки. Духаше слаб вятър. Тъмната порта на Института се извисяваше пред нея, а девизът й повече от всякога нашепваше за тленност и смърт. Погледът й бе привлечен от някакво движение. Погледна надолу към каменния двор и видя едно бяло привидение, вперило поглед в нея. Лицето му бе изкривено, но тя го позна. Госпожа Дарк.

Ахна и бързо се дръпна назад. Зави й се свят. С неимоверни усилия успя да се съвземе, ръцете й се вкопчиха в перваза и тя се приведе напред, взирайки се с ужас надолу.

Но дворът бе пуст и в него се движеха само сенки. Тя затвори очи, след това отново бавно ги отвори и докосна с ръка тиктакащия ангел върху шията си. Нямаше нищо там, каза си тя, само игра на развихреното й въображение. Повтаряйки си, че трябва да обуздае фантазиите си или ще свърши като стария луд Старкуедър, тя затръшна прозореца.

[1] Превод Манол Пейков. ↑

8

СЯНКА В ДУШАТА

О, проницателният, изтънчен и всесилен опиум, който и за богатите, и за бедните еднакво носи успокояващ балсам за рани, които никога няма да заздравеят в сърцето им, и за скръбта, която „кара духа да се бунтува“; красноречивият опиум, който със силната си реторика отклонява целите на гнева, пледира успешно за умилостивяващо състрадание и в една нощ на небесен сън връща на виновния видението за неговото детство и измива ръцете му от кръвта.[1]

Томас де Куинси, „Изповеди на един английски пушач на опиум“

Когато сутринта Теса слезе долу за закуска, тя с изненада откри, че Уил не е там. Не си бе дала сметка колко много се бе надявала той да се завърне през нощта, и сега установи, че се е спряла на вратата, изучавайки местата около масата, сякаш бе възможно да не го е забелязала. Погледът й се спря върху Джем, който я погледна мрачно и угрижено, и тя разбра, че е истина. Уил все още го нямаше.

— О, я стига, разбира се, че ще се върне — ядосано рече Джесамин и тресна чашата си с чай върху чинийката. — Винаги се довлачва в края на краищата. Като ви погледне човек, може да си помисли, че сте загубили любимото си кутре.

Теса хвърли едва ли не виновен съзаклятнически поглед към Джем, докато сядаше срещу него и си взимаше препечена филийка. Хенри сякаш отсъстваше; Шарлот, начело на масата, с всички сили се стараеше да не изглежда нервна и притеснена и да не показва слабост.

— Разбира се, че ще се върне — каза тя. — Уил е в състояние да се грижи за себе си.

— Мислиш ли, че може да е тръгнал обратно към Йоркшир? — попита Теса. — За да предупреди семейството си.

— Не… не мисля — отвърна Шарлот. — Той ги избягва от години. Освен това познава Закона. Знае, че няма право да говори с тях. Знае какво може да загуби — погледът й се спря за секунда върху Джем, който не спираше да си играе с лъжицата си.

— Когато видя Сесили в имението, искаше да се втурне към нея — каза Джем.

— Не е бил на себе си — отвърна Шарлот. — Но се върна с вас в Лондон. Сигурна съм, че ще се върне и в Института. Знае, че копчето е у теб, Теса. Ще иска да разбере какво е знаел Старкуедър.

— Твърде малко, всъщност — промълви Теса. Чувстваше се някак виновна, че не бе успяла да открие повече полезна информация в спомените на Старкуедър. Опита се да обясни какво е да си в мислите на някого, чийто мозък е започнал да се разпада, но й бе трудно да намери точните думи и си спомни разочарованото изражение на Шарлот, когато каза, че не е открила нищо за имението Рейвънскар. Разказа им всичко, което бе открила в спомените на Старкуедър за семейство Шейд, и дори това, че смъртта им е провокирала жаждата му за справедливост и отмъщение, която по всичко изглежда бе много силна. Не им каза за изумлението му, когато я бе видял — самата тя бе озадачена от това, а и то бе някак твърде лично.

— Какво ще стане, ако Уил реши завинаги да напусне Клейва? — попита Теса. — Ще може ли тогава да се върне при семейството си и да го предпази?

— Не, не — малко остро отвърна Шарлот. — Не мисля, че ще постъпи така. — Уил ще й липсва, ако си тръгне, помисли си тя с изненада. Винаги се бе държал доста отблъскващо, в това число и към Шарлот, така че на моменти Теса забравяше за непоколебимата любов, която Шарлот питаеше към всичките си подопечни.

— Но ако са в опасност… — възрази Теса, след което замълча, тъй като в стаята влезе Софи, носейки кана с гореща вода, която остави. Когато я видя, Шарлот се оживи.

— Теса, Софи, Джесамин — каза тя. — Да не би да сте забравили, че имате тренировка с Гейбриъл и Гидеон Лайтууд.

— Аз не мога да отида — бързо отвърна Джесамин.

— Защо? Мислех, че главата вече не те боли.

— Да, но не искам пак да ме заболи. — Джесамин бързо стана. — Предпочитам да ти помагам, Шарлот.

— Нямам нужда от помощта ти, за да пиша на Рейгнър Фел, Джеси. Бих предпочела да отидеш на тренировката и да научиш нещо.

— Но нали в библиотеката са се натрупали камари с отговори на долноземци, до които сме отправяли запитвания къде би могъл да е Мортмейн — опита се да спори Джесамин. — Мога да ти помогна да ги подредим.

Шарлот въздъхна:

— Много добре — и се обърна към Теса и Софи. — Междувременно не казвайте нищо на братята Лайтууд за Йоркшир или Уил. Бих се чувствала по-спокойно, ако не бяха в Института точно в този момент, но нищо не може да се направи. Да покажем добра воля и откритост и да продължим тренировките. Трябва да се държите така, сякаш нищо особено не се е случило. Можете ли да го направите, момичета?

— Разбира се, госпожо Брануел — веднага отвърна Софи. Очите й блестяха и тя се усмихваше. Теса само въздъхна, без да е сигурна в чувствата си. Софи обожаваше Шарлот и би направила всичко, за да й угоди. Тя не понасяше Уил и отсъствието му едва ли я тревожеше особено. Теса погледна към Джем. Усещаше празнота в стомаха си, измъчваше я това, че не знаеше къде е Уил, и се питаше дали и той изпитва същото. Неговото обикновено изразително лице бе спокойно и непроницаемо, но когато улови погледа й, й се усмихна мило и окуражаващо. Джем бе негов парабатай, негов брат по кръв; и разбира се, ако имаше нещо обезпокоително във връзка с това къде е Уил, той нямаше да е в състояние да го скрие. Но дали наистина бе така?

От кухнята се разнасяше гласът на Бриджет и се извисяваше във високи трели:

Защо обвързана съм аз, а ти не си?

Обичам те, не ме обичаш ти…

Защо родена съм така, без капка мъст?

И моята любов е моят кръст…

Теса бутна назад стола си.

— Мисля, че е по-добре да отида да се преоблека.

След като се преоблече в униформата си, тя седна на ръба на леглото си и вдигна екземпляра на „Ватек“, който Уил й бе дал. В съзнанието й се появи не образът на Уил, който се усмихва, появиха се по-различни негови образи — Уил, наведен над нея в Храма, покрит с кръв; Уил, спускащ се заедно с Джем надолу по хълма в Йоркшир, целият в кал, но нехаещ за това; Уил, отдалечаващ се от масата в трапезарията; Уил, прегърнал я в тъмнината. Уил, Уил, Уил.

Теса захвърли книгата. Тя се удари в облицовката на камината и отскочи от нея, падайки на пода.

Ако имаше някакъв начин да изчегърта Уил от съзнанието си, както изчегъртваше калта от обувките си. Ако само знаеше къде е. Безпокойството само влошаваше нещата, а тя не можеше да спре да се безпокои. Не можеше да забрави изражението на лицето му, докато втренчено се взираше в сестра си.

Потънала в мислите си, тя закъсня за тренировката; за щастие, когато пристигна, вратата бе отворена и в залата нямаше никого, освен Софи, която държеше дълъг нож и внимателно го изучаваше, както би изучавала парцал за прах, за да реши дали още можеше да бъде използван, или е дошло време да бъде изхвърлен.

Когато Теса влезе, тя вдигна очи.

— Мрачна сте като дъждовен уикенд, госпожице — каза тя с усмивка. — Всичко наред ли е? — наклони тя глава встрани, когато Теса кимна. — Заради господаря Уил ли е? Той и преди е изчезвал за ден-два. Ще се върне, не се страхувайте.

— Много мило, че го казваш, Софи, още повече, когато знам, че не го обичаш особено.

— Мислех, че това се отнася и за вас — каза Софи. — Или във всеки случай в последно време…

Теса задържа погледа си върху нея. Не бяха разговаряли за Уил от инцидента на покрива, помисли си тя, а и освен това Софи я бе предупредила за него, сравнявайки го с отровна змия. Преди Теса да успее да каже нещо, вратата се отвори и Гейбриъл и Гидеон Лайтууд влязоха в залата, следвани от Джем. Той намигна на Теса, преди да изчезне, затваряйки вратата след себе си.

Гидеон тръгна към Софи.

— Добър избор — отбеляза той, а в думите му можеше да се долови лека изненада.

Тя се изчерви от задоволство.

— Така — каза Гейбриъл, който някак си бе успял да се приближи към Теса откъм гърба й, без тя да го забележи. След като разгледа стойките с оръжията, наредени по продължение на стената, той изтегли един нож и й го подаде.

— Можете ли да усетите тежестта му?

Теса се опита да усети тежестта му, мъчейки се да си припомни какво й бе казал за това къде и как трябва да е балансиран върху дланта й.

— За какво мислите? — попита я Гейбриъл. Тя го погледна. От двамата братя той определено повече приличаше на баща си, с орловия си нос и отсянката на надменност в изражението си. Ъгълчетата на тънките му устни се повдигнаха. — Може би това, къде е Херондейл, ви притеснява твърде много и няма да сте в състояние да тренирате днес?

Теса едва не изтърва ножа.

— Моля?

— Чух ви да си говорите с госпожица Колинс, когато се качвах по стълбите. Изчезнал е значи? Не е за учудване, като се има предвид, че съвсем не мисля, че Уил Херондейл и чувството за отговорност могат да имат нещо общо помежду си.

Теса някак си успя да намести брадичката си. Въпреки че бе в конфликт с Уил, това че някой извън малкото семейство на Института го критикува, я раздразни.

— Случвало се е и преди, така че няма място за безпокойство — каза тя. — Уил е свободен дух. Но скоро ще се върне.

— Надявам се, че няма — отвърна Гейбриъл. — Надявам се, че е мъртъв.

Ръката на Теса стисна здраво ножа.

— Наистина ли го мислите? Какво толкова е сторил на сестра ви, че го мразите толкова?

— Защо не попитате него?

— Гейбриъл — гласът на Гидеон прозвуча остро. — Дали да не преминем към обучението и да спрем да си губим времето?

Гейбриъл хвърли гневен поглед към по-големия си брат, който спокойно бе застанал до Софи, но го послуша и прехвърли вниманието си от Уил към обучението. Днес щяха да тренират как да държат ножовете и сабите и как да балансират с тях, размахвайки ги във въздуха, така че остриетата им да не се накланят напред и ръкохватките им да не се изплъзват от ръцете им. Бе по-трудно, отколкото изглеждаше, а и днес Гейбриъл бе нетърпелив. Тя завидя на Софи, че я обучаваше Гидеон, който бе внимателен и последователен, независимо от навика си да говори на испански, когато Софи направеше нещо погрешно. „Ay Dios mio“[2] казваше той, изтегляйки сабята от мястото, където се бе забила в пода. „Нека да опитаме това още веднъж.“

— Стойте изправена — нетърпеливо извика в този момент Гейбриъл на Теса. — Не така, изправена. Ето така. — И той й показа. Тя искаше да му изкрещи, че за разлика от него никога през живота си не е била обучавана как да стои и как да се движи; ловците на сенки бяха гъвкави по природа, докато тя нямаше тези способности.

— Хмм — каза само. — Бих искала да видя вас как се учите да седите или да стоите изправен с корсет, фуста и рокля с дълги поли, толкова подходящи за тренировки.

— Необходимо ли е? — попита Гидеон от другата страна на стаята.

— О, в името на Ангела! — простена Гейбриъл, хвана я за раменете и я обърна, така че тя се озова с гръб към него. След това обви ръце около нея, изправи гръбнака й и намести ножа в ръката й. Усещаше дишането му в тила си, потръпна, а после усети раздразнение. Бе я докоснал, въобразявайки си, че има право да го направи, без да поиска разрешение, както и защото си мислеше, че това ще вбеси Уил.

— Пуснете ме — прошепна тя.

— Това е част от обучението ви — отегчено отвърна Гейбриъл. — Вижте брат ми и госпожица Колинс. Тя не се оплаква.

Теса погледна към Софи в другия край на стаята, която се бе задълбочила в урока с Гидеон. Той бе застанал зад нея и я бе обгърнал с една ръка откъм гърба, показвайки й как се държи заострен нож за хвърляне. Ръката му внимателно бе обхванала нейната и той говореше нещо в тила й, там, където тъмната й коса се бе изплъзнала от шиньона[3] и се виеше изящно. Когато видя, че Теса го гледа, той се изчерви.

Теса бе изумена. Гидеон Лайтууд да се изчервява! Дали не се възхищаваше на Софи? Като изключим белега, който Теса вече почти не забелязваше, тя бе очарователна, но бе мунданка, при това слугиня, а семейство Лайтууд бяха ужасни сноби. Теса усети как нещо се изопна в нея. Предишният работодател на Софи се бе отнесъл ужасно с нея. Последното нещо, от което имаше нужда сега, бе някой красив ловец на сенки да се възползва от нея.

Теса понечи да каже нещо на момчето, чиято ръка я обгръщаше, но се спря. Бе забравила, че това е Гейбриъл, а не Джем. Бе свикнала с присъствието на Джем, с лекотата, с която разговаряше с него, със спокойствието да се разхожда под ръка с него, с факта, че бе единственият човек на света, на когото можеше да каже абсолютно всичко. С изумление установи, че въпреки че го бе видяла на закуска, той вече й липсваше; усети нещо като болка вътре в себе си.

Бе така завладяна от тази смесица от чувства — Джем, който й липсваше, и усещането, че трябва да бди над Софи — че следващите й няколко хвърляния бяха много извън целта, ножът прелетя покрай главата на Гидеон и отскочи от перваза на прозореца.

Гидеон спокойно погледна към падналия нож и после към брат си. Като че ли нищо не можеше да го извади от равновесие, дори възможността да бъде обезглавен.

— Гейбриъл, какво има?

Гейбриъл погледна към Теса.

— Тя изобщо не ме слуша — жлъчно рече той. — Не мога да обучавам някого, който не желае да ме слуша.

— Ако беше по-добър учител, тя сигурно щеше да е по-добър слушател.

— А ти щеше да видиш ножа, който летеше към теб — отвърна Гейбриъл, — ако обръщаше повече внимание на това, което се случва наоколо, и не бе толкова взрян в тила на госпожица Колинс.

Не само Теса, но и Гейбриъл забеляза, че Софи почервеня. Гидеон отправи спокоен поглед към брат си — и тя си помисли, че нямаше да мине, без да си поговорят, когато се върнеха вкъщи — след това се обърна към Софи и тихо й каза нещо, толкова тихо, че Теса не можа да го чуе.

— Какво става с вас? — прошепна тя към Гейбриъл и усети колко е скован.

— Какво имате предвид?

— Обикновено сте търпелив — каза тя. — Вие сте добър учител, Гейбриъл, през повечето време, но днес сте сприхав и раздразнителен и… — тя погледна към ръката му, която бе върху нейната — и се държите непристойно.

Той имаше достатъчно благоприличие, за да отмести ръката си, и изглеждаше засрамен.

— Хиляди извинения. Не трябваше да ви докосвам по този начин.

— Разбира се, че не трябваше. Още повече след изказването, което направихте за Уил.

Широките му скули пламнаха.

— Вече се извиних, госпожице Грей. Какво още искате от мен?

— Да промените държанието си, може би. Или да ми обясните защо толкова мразите Уил.

— Вече ви казах! Ако искате да разберете защо го мразя, трябва да попитате самия него! — Гейбриъл се обърна и излезе от залата.

Теса погледна към ножовете, забодени в стената и въздъхна.

— Това очевидно е краят на урока ми.

— Опитайте се да не се ядосвате — каза Гидеон, приближавайки се към нея заедно със Софи. Беше доста странно, помисли си Теса; Софи обикновено се притесняваше, когато край нея имаше мъже, дори това да бе внимателният Хенри. С Уил се държеше като разярена котка, в присъствието на Джем се изчервяваше и притесняваше, но край Гидеон изглеждаше…

Трудно бе да се даде определение наистина. Бе доста необичайно.

— Нямате вина, че е такъв днес — започна Гидеон, като гледаше Теса в очите. Застанала така близо до него, тя видя, че очите му са с различен цвят от тези на брат му. Бяха по-скоро сиво-зелени, като океана под покрито с облаци небе. — Нещата не са лесни за нас… имаме проблеми с баща си и Гейбриъл се опитва да си го изкара на вас, или по-точно, на всекиго, който е наблизо.

— Съжалявам да го чуя. Надявам се, че баща ви е добре — промърмори Теса, молейки се земята да не се продъни под нея заради тази отявлена лъжа.

— Най-добре ще е да последвам брат си — каза Гидеон, без да отговаря на въпроса й. — Ако не го направя, той ще отпътува с каретата и ще остана на сухо. Надявам се, когато дойдем за следващия урок, да бъде в по-добро разположение на духа. — Той се поклони на Софи, след това на Теса. — Госпожице Колинс, госпожице Грей.

После си тръгна, оставяйки двете момичета да гледат след него със смесено чувство на объркване и изненада.

Когато тренировката, за щастие, бе останала зад гърба й, Теса установи, че бърза да се преоблече в ежедневните си дрехи и да слезе за обяд, нетърпелива да чуе дали Уил се бе завърнал. Нямаше го. Столът му, между този на Джесамин и Хенри, все още бе празен, но в стаята имаше и друг човек, чието присъствие я накара да се спре пред вратата, в опит да не се вторачва в него. Начело на масата, близо до Шарлот, бе седнал някакъв висок мъж, при това зелен. Не наситено зелен — кожата му имаше съвсем лек зеленикав оттенък, като светлината, отразена от океана, а косата му бе бяла като сняг. На челото му се виеха два малки елегантни рога.

— Госпожица Тереза Грей — каза Шарлот, представяйки я. — Това е Рейгнър Фел, висш магьосник на Лондон. Господин Фел, госпожица Грей.

След като промърмори, че се радва да се запознае с него, Теса седна на масата до Джем, диагонално на Фел, и се опита да не поглежда към него. Ако най-характерното за Магнус бяха котешките му очи, то за Фел това бяха рогата и цветът на кожата му. Тя не можеше да спре да се диви на долноземците, особено на магьосниците. Защо всички имаха някакъв отличителен белег, а тя нямаше?

— За какво ще си говорим днес, Шарлот? — точно казваше Рейгнър. — Не мога да си представя, че си ме повикала тук, за да обсъждаме тъмните дела в йоркширската пустош? Останах с впечатление, че в Йоркшир не се случва нищо чак толкова интересно. Нещо повече, останах с впечатление, че в Йоркшир няма нищо друго освен овце и мини.

— Значи не сте познавали семейство Шейд? — попита Шарлот. — Магьосниците във Великобритания не са чак толкова много…

— Познавах ги. — Фел започна да разрязва бута в чинията си и Теса видя, че той имаше допълнителна става на всеки от пръстите си. Помисли си за госпожа Блек, с нейните издължени, завършващи с нокти на хищник ръце, и я побиха тръпки. — Шейд бе малко луд, бе вманиачен на тема часовникови механизми и изобщо механизми. Смъртта им бе шокираща за долноземците. Мълвата за нея се разнесе из общността и дори имаше дискусии дали да има отмъщение или не, въпреки че до това не се стигна.

Шарлот се наклони напред.

— Спомняте ли си сина им? Осиновеният им син?

— Бях чувал за него. Семейство магьосници е нещо, което се среща рядко. А такова, което осиновява човешко дете от приют за сираци, е още по-рядко. Но никога не съм виждал момчето. Ние, магьосниците, живеем вечно. Не е толкова необичайно да не се видиш с някого трийсет или четирийсет години. Сега, когато знам какво е станало с детето, бих искал да съм се срещал с него. Мислиш ли, че си струва да се издири кои са истинските му родители?

— Разбира се, ако може да се установи. Всяка информация за Мортмейн, до която се доберем, би могла да ни помогне.

— Искам да ви кажа, че той сам измисли името си — каза Фел. — Прилича на име на ловец на сенки. Но е от имената, които би взел някой, който има зъб на нефилимите и доста мрачно чувство за хумор. Морт мейн.

— Ръката на смъртта — обади се Джесамин, която се гордееше с френския си.

— Това не трябва да учудва никого — каза Теса. — Ако Клейвът просто му бе дал каквото иска — обезщетение, щеше ли всъщност да се превърне в това, което е? И дали изобщо клуб „Пандемониум“ щеше да съществува?

— Теса… — започна Шарлот, но Рейгнър Фел й махна с ръка да замълчи. Гледаше изненадано към Теса в другия край на масата.

— Ти си тази, която се превъплъщава, нали? — каза той. — Магнус Бейн ми каза за теб. Каза ми също, че нямаш никакъв отличителен знак.

Теса преглътна и го погледна право в очите. Бяха очи, които контрастираха с лицето му, бяха напълно обикновени за необикновеното му лице.

— Не. Нямам никакви знаци.

Той се усмихна над вилицата си.

— Предполагам, че са търсили навсякъде.

— Сигурна съм, че Уил се е опитал — каза Джесамин отегчено. Сребърните прибори на Теса издрънчаха върху чинията. Джесамин, която мачкаше граха в чинията си с плоското на ножа, вдигна поглед, когато Шарлот ужасено промълви:

— Джесамин!

Джесамин сви рамене.

— Е, добре, той си е такъв.

Фел се наведе отново над чинията си, усмихвайки се леко.

— Спомням си бащата на Уил. Беше голям донжуан. Жените не можеха да му устоят. Докато не срещна майката на Уил, разбира се. Тогава престана да се интересува от всички тях и отиде да живее в Уелс, за да бъде с нея. Такъв чешит беше.

— Влюбил се е — каза Джем. — Не е толкова необичайно.

— Малко е да се каже, че се влюби — отвърна магьосникът със същата лека усмивка. — По-скоро хлътна. Хлътна безразсъдно и си разби главата. Винаги е имало мъже като него — за тях съществува само една жена — или тя, или нищо.

Шарлот погледна към Хенри, но той се бе зареял в мислите си и пресмяташе нещо — неизвестно какво — на пръсти. Беше облякъл жилетка в розово и виолетово и върху ръкавите му имаше сос. Раменете на Шарлот се отпуснаха и тя въздъхна:

— Добре — промълви. — Все пак са били много щастливи заедно.

— Докато не изгубиха две от трите си деца и Едмънд Херондейл не проигра всичко, което имаха — отвърна Фел. — Надявам се да не кажете това на младия Уил.

Теса и Джем се спогледаха. Сестра ми е мъртва, бе казал Уил.

— Имали са три деца, нали? — каза тя. — Уил е имал две сестри.

— Теса, моля те — притеснено я погледна Шарлот. — Рейгнър… Наех те не за да нарушавам личното пространство на семейство Херондейл или това на Уил. Направих го, защото бях обещала на Уил, че ще му кажа, ако семейството му бъде сполетяно от нещастие.

Теса си помисли за Уил — за дванайсетгодишния Уил, хванал ръката на Шарлот и молещ тя да му каже, ако някой от семейството му умре. Защо е избягал?, за стотен път си помисли тя. Защо им е обърнал гръб? Беше си мислела, че не го е грижа, но не бе така. Все още страдаше за тях. Сърцето й продължаваше да се свива при мисълта за Уил, който викаше сестра си. Ако обичаше Сесили, както тя бе обичала Нат някога…

Мортмейн бе причинил нещо лошо на семейството му, помисли си тя. Както и на нейното. Това ги свързваше по особен начин, нея и Уил. Независимо дали той знаеше за това или не.

— Каквото и да е планирал Мортмейн — се чу да казва, — планирал го е отдавна. Преди да съм била родена, когато е изнудил или заставил родителите ми да ме „направят“. А сега знаем, че преди години е оплел в мрежите си семейството на Уил и ги е настанил в имението Рейвънскар. Страхувам се, че за него сме нещо като шахматни фигури, които той мести, знаейки изхода на играта.

— Това е, което жадува да си мислим, Теса — каза Джем. — Но той е само човек. И всяко откритие, което направим за него, го прави по-уязвим. Ако не бяхме заплаха за него, нямаше да изпрати автоматоните, за да ни сплашат.

— Знае много добре къде бихме могли да сме.

— Няма нищо по-опасно от човек, решен да си отмъсти — каза Рейгнър. — Човек, който е живял с тази мисъл почти шест десетилетия, който я е отгледал от малко отровно семенце до голямо хищно растение. Такъв човек ще стигне до края, освен ако вие не го довършите преди това.

— Да го довършим тогава — рече Джем. Това прозвуча като заплаха, нещо, което Теса никога не го бе чувала да изрича.

Тя погледна надолу към ръцете си. Бяха много по-бледи, отколкото когато живееше в Ню Йорк, но бяха нейните ръце, ръцете, които толкова добре познаваше; показалецът бе малко по-дълъг от средния пръст, с ясно изразени бели полумесеци на ноктите. Мога да ги променя, помисли си тя. Мога да се превърна във всичко, във всекиго. Никога досега не се бе чувствала толкова неопределена и неустановена, толкова объркана.

— И освен това, Рейгнър — твърдо каза Шарлот, — искам да знам защо семейство Херондейл живее в тази къща; къща, която принадлежи на Мортмейн. Искам също така да се увериш, че са живи. И да го направиш без Бенедикт Лайтууд или останалите от Клейва да разберат за това.

— Разбирам. Искаш да проуча, без да привличам излишно внимание, докато разпитвам из района за Мортмейн. Ако ги е настанил там, едва ли го е направил без умисъл.

— Да — отрони Шарлот.

Рейгнър размаха вилицата си.

— Ще струва скъпо.

— Ще платя — отвърна Шарлот.

— Тогава съм готов да изтърпя овцете — ухили се Фел.

Останалата част от обяда премина в измъчен разговор, по време на който Джесамин съсипваше храната си с кисело изражение, без да изяде почти нищо, Джем бе необичайно тих, Хенри си мърмореше под нос някакви уравнения, а Шарлот и Фел планираха как да защитят семейството на Уил. Въпреки че Теса одобряваше идеята, нещо в магьосника я притесняваше. Не бе изпитвала това по отношение на Магнус, така че се зарадва, когато обядът свърши и тя можа да се усамоти в стаята си с екземпляр на „Уилдфел Хол“[4].

Това не бе любимата й книга на сестрите Бронте — най-много харесваше „Джейн Еър“, след това „Брулени хълмове“, а „Уилдфел Хол“ бе едва на трето място. Но бе чела първите две толкова много пъти, че нищо в тях не можеше да я изненада, познаваше толкова добре отделни пасажи, че те й се струваха като стари приятели. Това, което й се четеше, бе „Повест за два града“, но Уил толкова често й бе цитирал Сидни Картън, че се страхуваше, че ако я отвори, ще започне да си мисли за него и това ще я изнерви допълнително. Още повече, че той никога не цитираше Дарней, а само Сидни, пиян, съсипан и разпътен. Сидни, умиращ от любов.

Вече се бе стъмнило и вятърът блъскаше в стъклата на прозорците, довявайки леки пръски дъжд, когато някой почука на вратата. Беше Софи, която носеше писмо върху сребърен поднос.

— Писмо за вас, госпожице.

Теса изненадано остави книгата.

— Писмо за мен?

Софи кимна и се приближи, протягайки подноса към нея.

— Да, но не пише от кого е. Госпожица Лъвлис се опита да го грабне, но успях да го опазя от нея. Толкова обича да си пъха носа, където не й е работа.

Теса погледна към плика. Беше адресиран до нея, с полегат почерк, който не й бе познат. Хартията на плика бе с цвета на гъста сметана. Тя го обърна и започна да го отваря, но мярна в прозореца отражението на любопитния поглед в широко отворените очи на Софи. Обърна се и й се усмихна.

— Това е всичко, Софи — каза тя. Бе чела, че така героините в романите отпращат слугите, това бе благовъзпитаният начин. С разочаровано изражение Софи взе подноса и се оттегли.

Теса разгъна писмото и го разстла върху коленете си.

Уважаема госпожице Грей, която сте толкова благоразумна,

Пиша Ви във връзка с нашия общ приятел Уилям Херондейл. Знам, че е обичайно за него да се появява и да си тръгва, по-често да си тръгва от Института, когато си поиска, така че сигурно ще мине известно време, преди отсъствието му да предизвика безпокойство. Но, моля Ви, като човек, който уважава Вашето благоразумие, да не приемате това отсъствие за нещо обичайно. Видях се с него миналата нощ и той бе най-малкото объркан, когато си тръгна от жилището ми. Имам основание да се тревожа, че би могъл да се самонарани и затова предлагам да издирите местонахождението му и да се уверите, че е здрав и невредим. Той има труден характер и не е лесно да бъде харесван, но се надявам, че Вие виждате и доброто в него, както го виждам и аз, госпожице Грей, и затова почтително адресирам писмото си до Вас.

Ваш слуга:

Магнус Бейн

Послепис: Ако бях на Ваше място, нямаше да казвам за това писмо на госпожа Брануел. Просто съвет.

М.Б.

Прочитайки писмото на Магнус, тя се почувства така, сякаш през жилите й премина огън. Успя някак си да издържи останалата част от следобеда, както и вечерята, без да дава външен израз на чувствата си, или поне така си мислеше. Времето, докато Софи й помагаше да съблече роклята си, да среши косата си, да накладе огъня и да й разкаже ежедневните клюки, й се стори мъчително дълго (братовчедката на Сирил работеше в къщата на Лайтууд и бе разказала, че Татяна — сестрата на Гейбриъл и Гидеон — и съпругът й трябваше да се върнат тези дни от медения си месец на континента. Прислугата не бе на себе си от вълнение, тъй като се носеше мълвата, че тя има твърде неприятен характер).

Теса промърмори нещо от рода на това, че вероятно го е наследила от баща си. Нетърпението бе направило гласа й дрезгав и тя едва успя да възпре Софи, която се бе втурнала да й носи ментов чай, като настоя, че се чувства изтощена и повече се нуждае от сън, отколкото от чай.

В момента, в който вратата се затвори зад гърба на Софи, Теса скочи на крака, измъкна се от нощницата си и скочи в роклята си, стягайки сама корсета си, доколкото й бе възможно и намятайки къс жакет върху роклята. Хвърли поглед към коридора, излезе от стаята си, тръгна към вратата на Джем и почука възможно най-тихо. В първия момент не се случи нищо и тя се притесни да не би да е заспал, но след това вратата се отвори и на прага се появи Джем.

Бе го сварила да чете в леглото; беше бос, яката на ризата му бе отворена, а косата му бе възхитителен безпорядък от сребро. Имаше желание да протегне ръка и да я приглади. Той премигна срещу нея.

— Теса?

Без да каже нито дума, тя му подаде писмото. Той погледна нагоре и надолу по коридора, след това я покани с жест да влезе. Тя затвори вратата зад него, докато той се опитваше да разчете драсканиците на Магнус, преди да смачка хартията, която изпука в дланта му.

— Знаех си — каза той.

Сега Теса на свой ред премигна.

— Какво знаеше?

— Че не е обичайното изчезване — той седна върху леглото откъм страната на краката и нахлузи обувките си. — Чувствах го. Тук — и той сложи ръка върху гърдите си. — Знаех си, че има нещо. Усещах го като сянка в душата си.

— Нали не мислиш, че може да се нарани?

— Да се нарани ли? Не знам. Постави се в ситуация, в която той би могъл да се почувства наранен — Джем се изправи. — Трябва да тръгвам.

— Искаш да кажеш „трябва да тръгваме“. Не смяташ да тръгнеш да го търсиш без мен, нали? — насмешливо го попита тя и когато той не отвърна нищо, додаде: — Писмото е адресирано до мен, Джеймс. Не трябваше да ти го показвам.

Той притвори очи за момент, а когато ги отвори, устните му бяха изкривени в усмивка.

— Джеймс — каза той. — Само Уил ме нарича така.

— Съжалявам.

— Няма нищо. Харесва ми звученето му върху устните ти.

Устни. Имаше нещо особено, изтънчено непристойно в тази дума, напомнящо целувка. То се носеше във въздуха между тях, докато стояха в нерешителност. Но това е Джем, смутено си помисли Теса. Не Уил, който можеше да я накара да се чувства така, сякаш бе прокарал пръсти по кожата й, само като я гледаше.

— Имаш право — каза Джем, като се закашля. — Магнус нямаше да ти изпрати писмото, ако не предполагаше, че и ти ще участваш в търсенето на Уил. Може би смята, че способностите ти ще са от полза — той се обърна, тръгна към гардероба си и го отвори. — Чакай ме в стаята си. Идвам веднага.

Теса не бе сигурна, че успя да кимне — смяташе, че го е направила — в следващия момент бе отново в стаята си, облегната на вратата. Лицето й гореше, сякаш бе стояла твърде близо до огъня. Огледа се. Кога бе започнала да мисли за тази стая като за своя? Това огромно внушително пространство с безбройните си прозорци и горящите с мека магическа светлина тънки свещи толкова не приличаше на малката кутийка, в която спеше в апартамента им в Ню Йорк, с локвичките от восък върху нощното й шкафче, оставени от нея, докато четеше по цели нощи на свещи и евтината дървена рамка на леглото с тънките му одеяла. През зимата стъклата, поставени зле, дрънчаха, когато задухаше вятър.

Тихо почукване я откъсна от унеса й, тя се обърна, отвори вратата и видя Джем, застанал на прага. Бе облечен в униформа на ловец на сенки — здрава, наподобяваща кожа връхна дреха и панталони, тежки обувки. Той доближи пръст до устните си и й даде знак да го последва.

Беше почти десет вечерта, предположи Теса, и магическата светлина гореше слабо. Тръгнаха по някакъв странен път от виещи се коридори, който не бе този, който използваха, за да стигнат до външната врата. Не след дълго с изненада установи, че са стигнали до някаква врата в дъното на дълъг коридор. Мястото, на което бяха застанали, бе заоблено и Теса предположи, че вероятно се намираха в една от готическите кули, разположени във всеки от ъглите на Института.

Джем отвори вратата и двама влязоха вътре; след това я заключи и пусна ключа, който бе използвал, обратно в джоба си.

— Това е — каза той — стаята на Уил.

— Симпатична е — отвърна Теса. — Никога не съм идвала тук. Вече си мислех, че спи с главата надолу, като прилеп.

Джем се засмя и мина покрай нея, стигна до дървеното писалище и започна да тършува в нещата, които се намираха отгоре, а Теса се огледа. Сърцето й биеше бързо, сякаш бе видяла нещо, което не е искала да види — някаква тайна, скрита част от Уил. Повтаряше си да не се държи глупаво, защото това е само стая, със същите тъмни и тежки мебели, както всички стаи в Института. Безпорядъкът бе пълен — постелки, изритани към краката на леглото; дрехи, нахвърляни върху облегалките на столовете; чаени чаши, пълни с някаква течност, стояха неприбрани и заплашваха да паднат от нощното шкафче. И много книги навсякъде — върху малките масички, върху леглото, на камари върху пода, в две редици върху полиците край стените. Докато Джем се ровеше във вещите. Теса се приближи до полиците и започна да разглежда заглавията.

Не бе изненадана, че повечето бяха художествена литература — романи и поезия. Имаше и няколко заглавия на езици, които не разбираше. Разпозна буквите на гръцката и латинската азбука. Имаше и книги с приказки, „Хиляда и една нощ“, произведения на Джеймс Пейн, „Викарият от Булхамптън“ на Антъни Тролъп, „Отчаяни средства“ на Томас Харди, няколко от Уилки Колинс — „Новата Магдалена“, „Законът и жената“, „Две съдби“, новият роман на Жул Верн, озаглавен „Дете на бездната“, който нямаше търпение да вземе в ръцете си. Тук бе и „Повест за два града“. Тя се пресегна с тъжна усмивка и я взе от лавицата. От нея върху пода се посипаха няколко листа хартия. Тя коленичи да ги вдигне и изстина. Мигновено разпозна почерка. Бе нейният.

Прелисти ги със свито гърло.

Скъпи Нат, прочете тя. Опитах се да се превъплътя днес, но не се получи. Бяха ми дали една монета, но тя не ми помогна. Или никога не бе принадлежала на човек, или способностите ми са намалели. Изобщо нямаше да ме е грижа, но те ме бичуваха — бичували ли са те някога досега? Не, разбира се, глупав въпрос. Чувството е такова, сякаш върху кожата ти са сложили огън на ивици. Срам ме е да си призная, но плаках, а знаеш колко мразя да плача… и Скъпи Нат, толкова ми липсваш днес, мислех си, че ще умра. Щом теб те няма, значи на земята няма никого, когото да го е грижа жива ли съм или не. Чувствам как се стопявам, как изчезвам в нищото, защото щом никого на света не го е грижа за теб, съществуваш ли тогава изобщо?

Това бяха писмата, които бе писала на брат си от Къщата на мрака, не се бе надявала, че Нат ще ги прочете, не се бе надявала, че някой изобщо ще ги прочете. Бяха по-скоро дневник, отколкото писма, единственото място, където би могла да излее ужаса, болката и страха си. Знаеше, че са били намерени, знаеше, че Шарлот ги е чела, но какво, за бога, търсеха в стаята на Уил, скрити между страниците на книгата?

— Теса — обади се Джем. Тя бързо се обърна, пъхайки писмата в джоба на палтото си. Джем бе застанал до писалището, в ръката си държеше сребърен кинжал. — В името на Ангела, това място е пълен боклучарник, не мислех, че ще го открия. — И той завъртя кинжала в ръцете си. — Уил не донесе много неща, когато дойде тук, това е едно от тях. Кинжалът, който баща му му е дал. Върху острието е изобразена чапла[5] — знакът на семейство Херондейл. Кинжалът е толкова силно свързан с Уил, че с негова помощ ще можем да го проследим.

Независимо от окуражителните думи той бе сбърчил вежди.

— Нещо не е наред ли? — попита Теса и се приближи до него.

— Намерих още нещо — каза той. — Уил бе този, който винаги купуваше лекарствата ми. Знаеше, че мразя да се занимавам с това, виждайки с каква охота долноземците ми ги продават и вземат парите… — гърдите му бързо се вдигаха и спускаха, сякаш когато говореше за тях, се изморяваше. — Давах му парите и край, той отиваше. Намерих една разписка за последната покупка. По всичко изглежда, че наркотикът… лекарството, не е струвало толкова, колкото си мислех.

— Смяташ, че Уил те е мамил? — изненада се тя. Уил може и да бе ужасен и груб, помисли си тя, но винаги бе смятала, че грубостта му има по-изтънчен вид, отколкото това. Че не е толкова дребнава. А и да причини това на Джем, на всички…

— Точно обратното. Наркотикът струва много повече, отколкото ми каза. Трябвало е по някакъв начин да покрива разликата. — Все още мръщейки се, той пусна кинжала в колана си. — Познавам го по-добре от всеки друг на света — каза той сухо, сякаш нищо не се е случило. — А сега откривам, че има тайни, за които не съм подозирал.

Теса си помисли за писмата, скрити в книгата на Дикенс, и какво щеше да каже на Уил, когато отново го видеше.

— Е, това едва ли е чак толкова голяма тайна. А и Уил би направил всичко за теб.

— Не мисля, че трябва да отиваме толкова далеч с обобщенията — в гласа на Джем се долавяха саркастични нотки.

— Разбира се, че би направил всичко — каза Теса. — Както и всеки друг. Ти си толкова мил и добър…

Тя спря на средата на изречението, но Джем вече я бе погледнал с широко отворени очи. Изглеждаше изненадан, сякаш не бе свикнал да го хвалят, но това едва ли бе така, смутено си помисли Теса. Сигурно всички, които го познаваха, знаеха какви щастливци са. Усети отново топлина върху лицето си и се наруга: „Какво по дяволите ставаше?“

Някой тихо почука на прозореца; Джем се поколеба за секунда, а след това се обърна.

— Това трябва да е Сирил — каза той и в гласа му се усещаше някакво недоизказано чувство. — Аз… аз ще го помоля да докара каретата тук. По-добре ще е да тръгваме.

Теса кимна, без да отрони дума, и го последва.

Когато двамата излязоха в двора на Института, вятърът все още духаше на пориви, размитайки сухите листа в кръгове подобно на фееричен танц. Небето бе натежало от жълтеникавата мъгла, а луната зад нея бе като златен диск. Думите на латински над вратата на Института грееха, откроявайки се на лунната светлина: „Прах и сянка сме“.

Сирил чакаше с каретата, в която бяха впрегнати двата коня, Балиос и Ксантос, и изпита облекчение, когато ги видя; той помогна на Теса да се качи, Джем я последва и след това и той се метна на капрата. Теса, която седеше срещу Джем, внимателно наблюдаваше как той извади от колана си камата и стилито; като държеше камата в дясната си ръка, той начерта с върха на стилито една руна от вътрешната страна на ръката си. Знакът й изглеждаше като всички други, пулсация от нечетливи, вълнообразни линии, които се извиваха кръгообразно и се съединяваха в плетеница от изпъкващи черни мотиви.

Той се загледа за момент в ръката си, след това затвори очи, лицето му бе концентрирано. Едва когато ушите на Теса писнаха от напрежение, той отвори очи.

— „Брик Лейн“ до „Уайтчапъл Хай Стрийт“ — каза той, едва ли не на себе си; после върна камата и стилито в колана си, надвеси се над прозореца и тя го чу да повтаря думите към Сирил. Минута по-късно Джем отново седеше в каретата, затваряйки прозореца, отделящ ги от студения въздух, и каретата се понесе напред, подскачайки по паважа.

Теса пое дълбоко въздух. Целият ден с нетърпение бе очаквала да види Уил, бе се тревожила за него, чудейки се къде би могъл да бъде. А сега, когато се носеха към тъмното сърце на Лондон, изпитваше единствено ужас.

[1] Превод Милен Русков. ↑

[2] Боже мой (исп.). — Бел.прев. ↑

[3] Шиньон — дамска прическа, събрана на тила в кок. — Бел.прев. ↑

[4] „Уилдфел Хол“ — вторият роман на Ан Бронте (1820–1849), излязъл през 1848 г. — Бел.прев. ↑

[5] Herond (англ.) — чапла. — Бел.прев. ↑

9

КОШМАРНА НОЩ

Бурни нощи и гладни утрини, породени от любовта.

Тя събужда и тя убива всички радости на плътта…

И… страдания, изпепеляващи изтерзаната ни душа.

Алджернон Чарлз Суинбърн, „Долорес“

Теса остави завеските на каретата откъм нейната страна отворени, погледът й бе вперен навън, докато се носеха по „Флийт Стрийт“ в посока към Лъдгейт Хил. Жълтеникавата мъгла бе станала по-гъста и тя успяваше да зърне през нея само отделни неща — тъмните сенки на хората, които забързано се отдалечаваха в различни посоки, неясните думи върху рекламните надписи, изрисувани върху стените на сградите. От време на време мъглата се разнасяше и тя можеше да вижда по-ясно — малко момиче, носещо китки увехнала лавандула, изтощено се бе облегнало върху някаква стена; точилар на ножове, уморено тикащ количката си към дома; реклама на кибритените клечки „Луцифер“ на „Брайън и Мей“.

— Еднократки — каза Джем. Бе се облегнал назад на седалката срещу нея, а широко отворените му очи бяха вперени в мрака. Тя се чудеше дали бе взел от лекарството, преди да тръгнат, и ако бе взел, колко.

— Моля?

Той показа с жестове как драсва клечка кибрит, духва я и я хвърля зад гърба си.

— Така казват на кибритените клечки тук — еднократки, защото ги изхвърлят след употреба. Така наричат и момичетата, които работят във фабриките за кибритени клечки.

Теса си помисли за Софи, която лесно би могла да се превърне в една от тези „еднократки“, ако Шарлот не бе я открила.

— Това е грубо.

— Влизаме в грубата част на града. Ийст Енд. Бедняшкият квартал — изправи се той върху седалката. — Бъди внимателна и стой плътно до мен.

— Имаш ли представа какво търси Уил тук? — попита Теса, която вече почти знаеше отговора. Точно в този момент минаваха покрай масивното тяло на „Сейнт Пол“ което се извисяваше над тях като гигантски, проблясващ в мрака, надгробен камък от мрамор.

Джем поклати глава.

— Не знам. Имам само най-общо понятие, най-обща представа за улицата от заклинанието за проследяване. Но не мога да не отбележа все пак, че има твърде малко благопристойни причини за един джентълмен да „слиза в Чапъл“, когато се мръкне.

— Може би играе комар…

— Може би — съгласи се Джем, но гласът му звучеше така, сякаш се съмняваше.

— Каза, че си щял да го усетиш. Тук — Теса сложи ръка на сърцето си. — Да усетиш, ако нещо се е случило с него. Защото сте парабатаи ли?

— Да.

— Значи това да си парабатай е нещо повече от това да се закълнете, че ще се грижите един за друг. Има нещо… мистично в това.

Джем й се усмихна, усмивката му бе като светлина, която внезапно осветява всички стаи в къщата.

— Ние сме нефилими. Всяко събитие в живота ни има и своята мистична страна — раждането ни, смъртта ни, сватбите ни — всяко от тях е свързано с определен ритуал. Има ритуал и когато искаш да станеш парабатай с някого. Най-напред трябва да го попиташ, разбира се. Това е сериозно обвързване.

— Ти ли попита Уил? — подхвърли Теса.

Джем поклати глава, усмихвайки се.

— Той ме попита — отвърна. — Или по-скоро ме заговори. Тренирахме с дълги мечове горе в залата за тренировки. Той ме попита и аз казах „не“; заслужаваше някого, който щеше да живее, който щеше да се грижи за него цял живот. Той се обзаложи с мен, че ще ми вземе меча, и ако успееше да го направи, аз трябваше да се съглася да стана негов кръвен брат.

— И успя ли?

— За девет секунди — засмя се Джем. — Прикова ме към стената. Вероятно бе тренирал, без да знам, защото никога нямаше да се съглася, ако знаех, че е толкова добър. Неговата сила винаги е била хвърлянето на кама — присви той рамене. — Бяхме на тринайсет. Ритуалът се състоя, когато бяхме на четиринайсет. Оттогава изминаха три години и аз не мога да си представя да нямам парабатай.

— Защо не искаше да се съгласиш? — колебливо попита Теса. — Когато те попита за първи път?

Джем прокара ръка през сребристата си коса.

— Ритуалът те обвързва — отвърна той. — Прави те по-силен. Всеки един от нас може да използва и силата на другия. Можеш да усетиш къде се намира другия, а също и да действаш като едно цяло с него в битките. Има руни, които можеш да използваш само ако си в двойка с твоя парабатай, не и в други случаи. Само че… можеш да имаш само един парабатай в живота си. Не можеш да имаш друг, ако той умре. Всъщност, не мисля, че аз бях добър избор.

— Това е много сурово правило.

После Джем каза нещо на език, който тя не разбираше. Беше нещо като khalepa ta kala.

Тя присви вежди.

— Това не беше латински, нали?

— Гръцки — отвърна той. — Има две значения. Означава, че това, което си струва да притежаваш — хубавите, изтънчените, почтените и благородни неща — са трудно постижими. — Той се наведе напред, по-близо до нея. Тя усети сладкия мирис на дрога, който се разнасяше от него и миризмата на кожата му под нея. — Означава и нещо друго, също така.

Теса преглътна.

— И какво е то?

— Красотата е жестока.

Тя погледна надолу към ръцете му. Слаби, изящни, умели ръце, с ниско изрязани нокти и белези около ставите. Имаше ли нефилим, който да няма белези?

— Тези думи имат особен смисъл за теб, нали? — тихо попита тя. — Тези мъртви езици. Защо е това?

Той се бе привел към нея, така че тя усещаше топлия му дъх върху бузата си.

— Не съм напълно сигурен — каза той. — Но все пак мисля, че е свързано с тяхната яснота. Гръцкият, латинският, санскрит съдържат чистата истина, преди да натоварим нашите езици с толкова ненужни думи.

— Но кой е твоят език? — отново тихо попита тя. — Този, с който си израснал?

Устните му помръднаха:

— Израснал съм, говорейки английски и мандарин — каза той. — Баща ми говореше английски и недотам добре китайски. Когато се преместихме в Шанхай, стана още по-зле. Тамошният диалект е почти неразбираем за някой, който говори мандарин.

— Кажи нещо на мандарин — каза Теса, усмихвайки се.

Джем бързо произнесе нещо, което прозвуча сякаш множество придихателни гласни и съгласни се бяха устремили заедно нанякъде, гласът му се издигаше и снишаваше мелодично:

— Ni hen piao liang.

— Какво каза?

— Казах, че кичур от косата ти е паднал. Ето тук — каза той, протегна ръка и отмахна падналия кичур зад ухото й. Теса усети как кръвта се качи в страните й и те запламтяха. — Трябва да внимаваш — каза той, бавно отдръпвайки ръката си, а пръстите му се плъзнаха по бузата й. — По теб не трябва да има нищо, за което неприятелят да може да те сграбчи.

— О, да, разбира се. — Теса хвърли поглед към прозореца и залепна за него. Жълтеникавата мъгла продължаваше да виси над улиците, но вече се виждаше много по-добре. Бяха в някакъв тесен проход, но достатъчно широк все пак за лондонските стандарти. Въздухът бе мръсен, натежал от въглищен прах и пропит от мъгла, а улиците бяха пълни с хора. Мръсни, облечени в дрипи, те се бяха натъркаляли край стените на паянтовите постройки, очите им гледаха към каретата, както очите на гладни кучета следят движението на кокал. Теса видя една жена, загърната в шал, в едната й ръка висеше кошница с цветя, а в един от ъглите на шала, усукан около раменете й, бе увито бебе. Очите му бяха затворени, а кожата бледа като пресечено мляко; имаше вид на болно или мъртво. Босоноги деца, мръсни като бездомни котета, играеха на улицата; жени бяха насядали една до друга пред вратите на къщите, очевидно бяха пияни. Мъжете изглеждаха още по-зле; бяха се отпуснали край стените на къщите, облечени в мръсни, кърпени палта, с шапки на главите, изразът на безнадеждност върху лицата им бе като надпис, издълбан върху надгробен камък.

— Богатите лондончани от Мейфеър и Челси обичат да правят среднощни обиколки в райони като този — каза Джем, а в гласа му прозвучаха горчиви нотки, нетипични за него. — Наричат това „разходка из бордеите“.

— Не спират ли, за да помогнат по някакъв начин?

— Повечето от тях — не. Просто гледат, за да могат, когато се приберат след това вкъщи, да разказват на гостите си, докато пият чай, как са видели истински обирджии, които преджобват пияници, улични момичета, които се пробват в професията, проститутки аматьорки или треперещи Джимита. Повечето от тях никога не слизат от каретите или омнибусите си.

— Какво е треперещ Джими?

Джем я погледна с печалните си сребристи очи.

— Треперещ, дрипав просяк — отвърна той. — Някой, който изглежда така, сякаш умира от студ.

Теса си помисли за дебелата хартия, залепена върху пукнатините на стъклата в апартамента им в Ню Йорк. Но тя все пак имаше стая, легло и леля Хариет, която да й прави супа и чай върху малката кухненска печка. Бе щастливка.

Каретата спря край един не особено привлекателен ъгъл. От отворената врата на кръчмата отсреща струеше светлина и осветяваше тълпата пияници, които сновяха по улицата, върху раменете на някои от тях се бяха облегнали жени, в рокли с крещящи цветове, изпоцапани и мръсни, а лицата им бяха наплескани с руж. Някъде някой пееше „Жестоката Лизи Уикърс“[1].

Джем я хвана за ръка.

— Не мога да те покрия с магически прах, така че мунданите да не те виждат — каза той. — Затова дръж главата си сведена надолу и не изоставай от мен.

Теса изкриви устни в нещо като усмивка, но не отдръпна ръката си.

— Вече го каза.

Той се наведе към нея и прошепна в ухото й. Дъхът му я накара да потрепери.

— Това е много важно.

Той протегна ръка към вратата и я отвори. После скочи върху паважа и й помогна да слезе, дръпвайки я към себе си. Теса хвърли поглед към двата края на улицата. Улови равнодушните погледи на няколко души от тълпата, но повечето хора изобщо не ги забелязваха. Те се упътиха към някаква врата, боядисана в червено. Пред нея имаше няколко стъпала, но за разлика от другите стъпала наоколо тези бяха пусти. Никой не седеше на тях. Джем бързо мина по тях, дръпна я нагоре след себе си и похлопа силно на вратата.

Отвори им жена, облечена в дълга червена рокля, толкова прилепнала по тялото й, че Теса хлъцна от изумление. Черната й коса бе вдигната и прикрепена към главата със златни пръчици. Кожата й бе невероятно бледа, очите й бяха очертани с антимон[2], но отблизо си личеше, че е бяла. Червената й уста с форма на дъга бе нацупена. Ъгълчетата й се извиха надолу, когато видя Джем.

— Не приемаме нефилими — каза тя.

Понечи да затвори вратата, но Джем бе вдигнал бастуна си; острието изскочи от върха му и задържа вратата широко отворена.

— Не се безпокой — каза той. — Не сме тук по поръчение на Клейва, а по частен въпрос.

Тя присви очи.

— Търсим един човек — каза той. — Един приятел. Заведи ни при него и няма да те безпокоим повече.

Щом чу това, тя отметна глава назад и се засмя.

— Знам кого търсите — каза. — Тук има само един от вашия вид — отдръпна се тя от вратата, свивайки презрително рамене. Острието на бастуна на Джем се прибра със свистене и той се наведе, за да мине под вратата, дръпвайки Теса след себе си.

Зад вратата имаше тесен коридор. Във въздуха се носеше тежка сладникава миризма, подобна на миризмата, която се разнасяше от дрехите на Джем, след като бе взел лекарствата си. Ръката й неволно стисна неговата.

— Това е мястото, откъдето Уил купува за мен това… това, от което се нуждая — прошепна той, навеждайки глава към ухото й толкова близо, че устните му почти го докоснаха. — Затова си мисля, че може да е тук…

Жената, която им отвори вратата, погледна назад през рамо, преди да тръгне по коридора. На гърба на роклята си имаше цепка, през която можеха да се видят краката й и края на дълга разклонена опашка на бели и черни петна, подобно на люспите на змия. Тя е магьосница, помисли си Теса и усети глухите удари на сърцето си. Рейгнър, Сестрите на мрака, тази жена — защо всички магьосници изглеждаха толкова зловещо? С изключение на Магнус, може би, но тя имаше усещането, че Магнус беше изключение за много правила.

Коридорът отвеждаше към широка стая, стените на която бяха боядисани в тъмночервено. От тавана се спускаха великолепни, изящно изрисувани фенери, които хвърляха цветни отражения върху стените. Край стените бяха наредени легла, подобни на койки, като във вътрешността на кораб. В центъра на стаята имаше широка кръгла маса. Около нея бяха насядали няколко мъже, кожата им бе кървавочервена като стените, а косите — подстригани късо. Ръцете им завършваха със синьо-черни животински нокти, отрязани късо, вероятно за да могат по-лесно да отмерват, изсипват и смесват различните прахове и смеси, разстлани пред тях върху масата. Праховете проблясваха на светлината на лампите като разпаднали се на прах скъпоценности.

— Това свърталище на пушачи на опиум ли е? — прошепна Теса в ухото на Джем.

Очите му с тревога оглеждаха стаята. Тя усещаше напрежението му, пулсиращите като тупкащо сърчице на колибри вени под кожата му.

— Не — в гласа му се долавяше безпокойство. — Не точно. Това по-скоро са демонски илачи и вълшебни прахове. Мъжете около масата са ифрити. Магьосници без магьоснически умения.

Жената в червената рокля се бе навела над рамото на един от ифритите. Двамата вдигнаха очи и погледнаха към Теса и Джем, после погледите им се спряха върху Джем. На Теса не й хареса начина, по който го гледаха. Жената се усмихваше; погледът на мъжа бе пресметлив. Жената се изправи и тръгна към тях с кръшна походка, бедрата й се полюшваха ритмично под тесния сатен на роклята.

— Мадран каза, че имаме това, което търсиш, сребърно мое момче — каза тя, прокарвайки червен нокът през лицето му. — Няма нужда да се преструваш.

Джем рязко се отдръпна. Теса не го бе виждала толкова изнервен.

— Казах ти, че търсим един приятел — озъби й се той. — Нефилим. Със сини очи и черна коса. — Гласът му се извиси: — Ta xian zai zai na li[3]?

Тя го погледна за момент, след това поклати глава.

— Не бъди глупав — каза. — Останало ни е съвсем малко уин фен[4], когато свърши, ще умреш. Опитваме се да доставим още, но търсенето напоследък…

— Спестете ни опитите да продадете стоката си — каза Теса, която внезапно се ядоса. Не можеше да издържа повече изражението на лицето му, всяка дума бе за него като удар с камшик. Неслучайно Уил му бе купувал отровите им. — Къде е приятелят ни?

Жената просъска нещо, сви рамене и посочи към едно от леглата, закрепено към стената.

— Там.

Джем пребледня, а Теса се загледа нататък. Тези, които ги заемаха, бяха толкова неподвижни, че първоначално бе помислила, че леглата са празни, но сега, когато се загледа по-внимателно, откри, че всички легла бяха заети. Някои се бяха излегнали настрани, с ръце, провесени към пода и с разперени пръсти; повечето лежаха по гръб, с отворени очи, взирайки се в тавана или в леглото над тях.

Без да отрони дума Джем закрачи през стаята, а Теса го последва. Когато се приближиха до леглата, тя осъзна, че не всички, лежащи в тях, бяха хора. Можеха да се видят сини, виолетови, червени и зелени кожи; зелени коси, дълги и оплетени като мрежа от зелени водорасли, се стелеха върху мръсна възглавница; пръсти с остри животински нокти се вкопчваха в дървената рамка на леглото, сякаш някой стенеше. Някой се изкикоти тихо и безнадеждно, звук, който бе по-тъжен и от плач; друг глас повтаряше за стотен път детско стихотворение:

Портокали и лимони —

камбаната на „Свети Клемънт“ говори.

Кога ще ми платиш? —

Камбаната на Олд Бейли[5] кънти.

Когато стана богат! —

камбаните на Шордич ехтят.

— Уил — прошепна Джем. Бе спрял пред една от койките и се подпираше на нея, сякаш краката отказваха да му служат повече.

Върху койката лежеше Уил, омотан в тъмно старо одеяло. Беше облечен само с панталони и риза; коланът с оръжията му висеше на гвоздей. Краката му бяха боси, а очите — полупритворени, синьото им едва прозираше изпод бордюра от тъмни мигли. Косата му, мокра от пот, бе полепнала по челото, страните му бяха огненочервени и трескави. Гърдите му се надигаха и спускаха на пресекулки, сякаш му бе трудно да си поема дъх.

Теса протегна ръка и сложи опакото на ръката си върху челото му.

— Джем — тихо каза тя. — Трябва да го отведем оттук.

Мъжът в леглото до тях все още пееше. Всъщност той не бе точно мъж. Тялото му бе късо и усукано, босите му крака завършваха в двойно разцепени копита.

И кога ще стане това? —

камбаната на Степни изтрещя.

Откъде да знам сега! —

на Бау камбанарията запя.

Джем продължаваше да се взира в Уил, без да помръдне. Сякаш се бе вцепенил. Лицето му бе на червени и бели петна.

— Джем! — прошепна Теса. — Моля те. Помогни ми да го изправим на крака. — Когато Джем отново не се помръдна, тя протегна ръка, хвана Уил за рамото и го разтресе.

— Уил, Уил, събуди се, моля те.

Уил простена и се обърна, обгръщайки с ръце главата си. Той е ловец на сенки, помисли си тя, метър и осемдесет целият в мускули, бе твърде тежък, за да го вдигне. Освен ако…

— Ако не ми помогнеш — обърна се Теса към Джем, — кълна се, че ще се превъплътя в теб и ще го вдигна. И тогава всички ще видят как изглеждаш в рокля. — Тя го прониза с поглед. — Разбираш ли какво ти казвам?

Той бавно вдигна поглед към нея. Не изглеждаше особено развълнуван от идеята, че ифритите ще го видят в рокля; по всичко изглеждаше, че дори не я вижда. За първи път виждаше сребърните му очи угаснали.

— Ще го направиш ли? — каза той и се пресегна към койката, хвана Уил за ръката и рязко го дръпна към себе си, така че главата му се удари в страничните перила на леглото.

Уил простена и отвори едното си око.

— Пуснете ме.

— Помогни ми — каза Джем, без да я поглежда, и те измъкнаха Уил от леглото. Той едва не падна, ръката му се плъзна към Теса, за да се задържи, когато Джем се пресегна към колана с оръжията му върху гвоздея.

— Кажете ми, че не сънувам — прошепна Уил, заравяйки нос в шията й. Теса подскочи. Кожата й гореше. Устните му докоснаха шията й. Бяха нежни, както си ги спомняше.

— Джем — отчаяно промълви Теса и Джем я погледна; навиваше колана на Уил около своя и по всичко изглеждаше, че не бе чул и дума от това, което Уил каза. Коленичи, за да обуе обувките на Уил, след това се изправи, за да хване парабатая си за ръката. Уил сякаш бе очарован от това.

— О, колко добре — промълви той. — Тримата отново сме заедно.

— Млъкни — каза Джем.

Уил се изкикоти.

— Карстерс, имаш ли някакви мангизи? Друсан съм и съм напълно гроги.

— Какво каза той? — озадачена бе Теса.

— Иска да платя за дрогата му — в гласа на Джем се долавяше напрежение. — Хайде. Ще го отведем до каретата, а след това ще се върна да платя.

Вече бяха стигнали до вратата, когато Теса чу гласа на мъжа с двойно разцепените копита, който се носеше зад тях, слаб и висок, сякаш някой надуваше тръстиково стебло. Гласът се извиси в кикот:

Приближава се една свещ — да освети леглото,

приближава се една брадва — да ти отсече главата.

* * *

Дори мръсният въздух на Уайтчапъл им се стори чист след окадения и пропит от дрога въздух на това свърталище за опиум. Теса едва не се спъна, докато слизаха по стълбите. За тяхна радост каретата ги чакаше готова за тръгване и Сирил бързо скочи от мястото си и се спусна към тях, а върху широкото му открито лице се четеше загриженост.

— Добре ли е? — попита той, хвана ръката на Уил, провесена върху рамото на Теса и я преметна през своето. Тя с облекчение се отдръпна встрани; гърбът бе започнал да я наболява.

Това обаче не се хареса на Уил.

— Оставете ме — каза той с раздразнение. — Мога и сам.

Джем и Сирил се спогледаха, след това се отдръпнаха. Уил се олюля, но остана изправен. Изправи глава, студеният вятър вдигна потната му коса, полепнала по врата и челото, разроши я и я запрати в очите му. Теса си спомни как стоеше на покрива на Института: „Гледам аз Лондон, това ужасно човешко творение на Бога“.

Той погледна към Джем. Очите му бяха по-сини от всякога, бузите му пламтяха, а чертите на лицето му бяха ангелски. Той каза:

— Не трябваше да идваш и да ме измъкваш, сякаш съм някакво дете. Освен това си прекарвах доста приятно.

Джем се обърна и го изгледа.

— Върви по дяволите — каза и го зашлеви през лицето. Уил полетя назад, успя все пак да се задържи на краката си, но се опря върху каретата, с ръка върху лицето. Устната му кървеше. Той гледаше слисано Джем.

— Сложи го в каретата — каза Джем на Сирил, после се обърна и тръгна към червената врата. За да плати за покупката на Уил, помисли си Теса. Уил продължаваше да се взира след него, а кръвта се стичаше по устата му.

— Джеймс? — промълви той.

— Хайде — каза Сирил, без да е груб или невнимателен. Наистина ужасно приличаше на Томас, помисли си Теса, докато отваряше вратата и помагаше на Уил, а след това и на нея да се настанят. После извади една носна кърпичка от джоба си и й я подаде. Тя бе топла и миришеше на евтин одеколон. Теса се усмихна и му благодари, а той затвори вратата на каретата.

Уил се бе сгушил в дъното на каретата, с ръце, свити пред тялото, и полупритворени очи. По брадичката му се стичаше кръв. Тя се наведе над него и притисна кърпичката до устната му; той протегна ръка, сложи ръката си върху нейната и я задържа.

— Забърках пълна каша, нали?

— Страхувам се, че да — отвърна Теса, като се опитваше да не забелязва топлината на ръката му върху своята. Дори и в тъмнината на каретата очите му бяха сияйно сини. Какво бе казал Джем за красотата? Красотата е жестока. Щяха ли хората да му прощават за всичко, ако бе грозен? И помагаше ли му това в последна сметка да получи прошката им? Не бе сигурна, но усещаше, че той правеше всичко това не защото обичаше себе си твърде много, а защото се мразеше. Но тя не знаеше защо.

Той затвори очите си.

— Толкова съм уморен, Тес — каза. — Исках поне веднъж да потъна в блаженство.

— Не това е начинът, Уил — тихо му отвърна тя. — Няма да притъпиш болката, като си купуваш дрога.

Ръката му стисна нейните.

Вратата на каретата се отвори. Теса се дръпна бързо. Бе Джем, лицето му бе като буреносен облак. Той хвърли бърз поглед към Уил, тръшна се върху седалката, протегна ръка и почука върху тавана.

— Сирил, карай към къщи — извика той и след секунда каретата започна да се отдалечава, клатушкайки се, в нощта. Джем протегна ръка и дръпна завеската на прозореца. В тъмнината Теса пъхна кърпичката в ръкава си. Тя бе напоена с кръвта на Уил.

Джем не каза нищо през целия път, докато се връщаха от Уайтчапъл, само гледаше безизразно пред себе си, скръстил ръце. Свит в ъгъла на каретата, Уил спеше, а върху устните му се бе появила лека усмивка. Теса, която седеше срещу тях, не намираше какво да каже, за да разчупи настъпилата тишина. Всичко това изобщо не бе в стила на Джем, който винаги бе мил, сърдечен и жизнерадостен. Сега погледът му бе празен, бе забил нокти в плата на униформата си, а раменете му бяха сковани и напрегнати.

В момента, в който спряха пред Института, той отвори вратата и скочи долу. Тя го чу да вика на Сирил, че трябва да помогне на Уил да се прибере в стаята си, и после се втурна по стълбите, без да й каже дума. Теса бе толкова втрещена, че само гледаше след него. След това се премести към вратата; Сирил вече бе тук, протегнал ръка, за да й помогне. Тя едва не се нарани, скачайки върху паважа, и втурвайки се след Джем, крещейки името му. Но той вече бе влязъл в Института. Бе оставил вратата отворена, така че тя да може да влезе, и Теса стремително се втурна навътре, хвърляйки бегъл поглед към Уил, за да се увери, че Сирил му помага. Затича се нагоре по стълбите и изведнъж млъкна — всички в Института спяха, а факлите с магическа светлина едва тлееха.

Тя се приближи до стаята на Джем и почука; когато не получи отговор, тръгна към местата, които той посещаваше най-често — музикалната стая, библиотеката, но когато не го намери, се върна, разстроена, в собствената си стая, и се приготви за лягане. Облече нощницата си, изчетка роклята си и я закачи на закачалката, след това се мушна между завивките на леглото си и впери поглед в тавана. Вдигна от пода екземпляра на „Ватек“, който Уил й бе дал, но малката поема в началото на книгата я накара да се усмихне и тя не можа да се концентрира върху историята.

Бе истински разстроена. Бе изненадана от собственото си страдание. Джем бе ядосан на Уил, не на нея. За първи път бе изгубил самообладание пред нея, помисли си тя. За първи път си бе позволил да е рязък с нея или да не обръща внимание на думите й, да мисли първо за себе си, а не за нея…

Бе го приела като нещо саморазбиращо се, помисли си тя с изненада и срам, вперила очи в премигващите светлини на свещите. Бе приела, че добротата и сърдечността му са нещо толкова естествено и присъщо за него, че никога не си бе задавала въпроса дали те не му струваха усилие. Усилието да застане между Уил и света, защитавайки всеки един от тях от другия. Усилието да приема хладнокръвно загубата на семейството си. Усилието винаги да е приветлив и спокоен пред лицето на собствената си смърт.

Изведнъж отнякъде се разнесе пронизителен звук. Теса се изправи в леглото си. Какво беше това? Идваше иззад вратата, най-вероятно от коридора.

— Джем?

Тя скочи на крака и свали халата си от гвоздея, на който бе закачен. Наметна го бързо и се втурна към коридора.

Бе имала право — звукът идваше от стаята на Джем. Спомни си първия път, когато го бе срещнала, очарователната музика на цигулката му, която струеше като вода изпод прага. Звукът, който бе чула сега, нямаше нищо общо с музиката на Джем. Тогава бе чула звука от докосването на лъка до струните на цигулката, а сега чуваше писък, сякаш някой крещеше от болка. Искаше й се да се втурне в стаята на Джем и същевременно се страхуваше да го направи; накрая все пак хвана топката на вратата, завъртя я и вратата се отвори; влезе в стаята и бързо затвори вратата след себе си.

— Джем — прошепна тя.

Факлите с магическа светлина върху стените горяха едва-едва. Джем бе седнал върху рамката в долната част на леглото си само по риза и панталони, сребристата му коса бе разчорлена, цигулката бе опряна на рамото му. Той ожесточено стържеше с лъка по нея, а звукът, който тя издаваше, бе подобен на писък. В този момент една от струните на цигулката се скъса със стон.

— Джем! — отново извика тя и когато той не вдигна поглед, прекоси стаята и дръпна лъка от ръката му. — Джем, спри за бога! Цигулката ти, прекрасната ти цигулка — искаш да я съсипеш ли?

Той погледна към нея. Зениците му бяха огромни, сребърното в очите му, което обграждаше черното, бе само тънка ивица. Дишаше тежко, яката на ризата му бе разтворена, около ключиците му бе избила пот. Страните му горяха.

— Какво значение има? — каза той толкова тихо, че думите му прозвучаха като въздишка. — Какво изобщо има някакво значение? Аз умирам. Няма да доживея двайсет. Какво значение има дали цигулката ми ще си отиде преди мен?

Теса бе потресена. Никога досега не бе говорил така за болестта си, никога.

Той се изправи и тръгна към прозореца, отдалечавайки се от нея. В стаята се прокрадна лъч лунна светлина, успял да пробие някак гъстата мъгла; зад прозореца се разстилаше млечнобелият й воал и сред него се движеха някакви неясни неща — призраци, сенки, лица, изкривени в подигравателна гримаса.

— Знаеш, че е вярно.

— Нищо не е окончателно — гласът й потрепери. — Или веднъж завинаги предопределено. Лекарство…

— Няма лекарство. — В гласа му вече не се усещаше гняв, а само примирение, което бе още по-лошо. — Ще умра, знаеш, че е така, Теса. Може би дори още следващата година. Умирам, нямам семейство, а единственият човек, на когото вярвам повече отколкото на всички други, се забавлява с това, което ме убива.

— Джем, не мисля, че Уил е имал предвид това. — Теса подпря лъка на таблата на леглото и се приближи внимателно към него, сякаш той бе някакво животинче, което се страхуваше, че може да подплаши. — Той просто се опитва да избяга. От нещо тъмно и ужасно. Знаеш какъв е, Джем. Видя го след срещата със Сесили.

В този момент бе застанала точно зад него, достатъчно близо, че да може да протегне ръка и да го докосне. Но не го направи. Бялата му риза бе залепнала за гърба му, мокра от пот. През нея прозираха белезите му. Той хвърли небрежно цигулката върху леглото и се обърна към нея.

— Той знае какво означава това за мен — каза. — Да го гледам как си играе с това, което съсипа целия ми живот.

— Не е мислил за теб.

— Знам това — вече целите му очи бяха почернели. — Повтарям си, че е по-добре, отколкото да се преструва, че е. Но, Теса, ако не е? Винаги съм мислил, че дори и да нямам нищо друго на този свят, имам Уил. Дори и да не съм направил нищо в живота си, което да си е струвало, винаги съм бил до него. Но може би това не е така.

Гърдите му се надигаха и отпускаха толкова бързо, че тя започна да се безпокои; постави опакото на ръката си до челото му и почти извика:

— Ти гориш. Трябва да си легнеш.

Той се отдръпна и тя, оскърбена, отпусна ръка.

— Какво става, Джем? Не искаш да те докосвам ли?

— Не и така — пламна той, а след това почервеня още по-силно от преди.

— Как? — тя бе истински озадачена; бе очаквала така да се държи Уил, но не и Джем — тази потайност, това раздразнение.

— Сякаш си сестра, а аз съм твой пациент — гласът му бе твърд, но неравен. — Мислиш, че това, че съм болен, ме прави различен от другите — той си пое дъх на пресекулки. — Мислиш, че не знам ли — каза, — че когато хващаш ръката ми, то е само за да измериш пулса ми? Мислиш, че не знам, че когато поглеждаш в очите ми, то е само за да разбереш колко лекарство съм взел? Ако бях някой друг, нормален, щях да мога да се надявам на нещо, да имам основание да се надявам на нещо, предполагам. — Той внезапно спря, дали защото се изплаши, че е казал твърде много, или защото бе останал без дъх; дишаше тежко, страните му горяха.

Тя поклати глава, усещайки как косата й докосва шията му.

— Имаш треска.

Очите му потъмняха и той се обърна.

— Дори не можеш да повярваш, че мога да те желая — изрече почти шепнешком. — Че съм все още жив и достатъчно здрав за това.

— Не — хвана го тя за рамото, без да се замисля, а той настръхна. — Джеймс, съвсем не мисля така.

Той обви пръсти около ръката й, която лежеше върху рамото му. Ръката му бе гореща и изгаряше кожата й. След това я обърна и я привлече към себе си.

Стояха един срещу друг, лице в лице, гърди до гърди. Дъхът му разклащаше косата й. Усети как температурата му започва да пада, подобно на мъглата над Темза; усети как кръвта пулсира във вените му; видя с отчетлива яснота пулса на шията му; светлината в белите къдрици на косата му, спускащи се до врата. Усети, смутена, как цялата й кожа настръхва. Това бе Джем — нейният приятел, спокоен и сигурен, като ударите на сърцето й. Кожата й не пламваше и кръвта не се втурваше лудо във вените й от близостта му, така че да й се завие свят.

— Теса — каза той. Тя погледна към него. Изражението на лицето му не бе нито спокойно, нито сигурно. Очите му бяха тъмни, страните му пламтяха. Както бе вдигнала лице към него, той сведе своето, устните му се наклониха към нейните, и въпреки че бе вцепенена от изненада, те се целунаха. Джем. Бе целунала Джем. Докато целувките на Уил бяха огнени, тези на Джем бяха като чист въздух след дълъг престой в тъмен затвор. Устните му бяха нежни и плътни. Едната му ръка леко докосваше тила й, насочвайки устните й към неговите. Другата му ръка бе обхванала лицето й, палецът му се плъзгаше по скулата й. Устните му имаха вкус на изгоряла захар — ароматът на дрогата, предположи тя. Докосването му, устните му бяха колебливи и тя знаеше защо. За разлика от Уил, той щеше да си мисли, че това е във висша степен неуместно, че не е трябвало да я докосва, да я целува, че тя е трябвало да се отдръпне.

Но тя не искаше да се отдръпва. Бе изненадана от факта, че целуна Джем, че от близостта му й се завива свят и ушите й писват. Усети как ръцете й сякаш сами се устремиха нагоре, обвиха шията му и го притеглиха по-близо.

Почувства изумлението му. Сигурно е бил толкова сигурен, че ще го отблъсне, че за момент остана неподвижен. Ръцете й настоятелно се плъзнаха към раменете му, устните й му шепнеха нещо, окуражавайки го да не спира. Той отвърна на ласките й, първоначално плахо, а след това все по-смело, целувайки я отново и отново с нарастваща страст. Бе обхванал лицето й с горещите си ръце, тънките му пръсти на цигулар галеха кожата й, оставяйки върху нея сребърни следи. Ръцете му се плъзнаха към талията й, притискайки я към себе си; босите й крака се подхлъзнаха на килима и те двамата политнаха към леглото.

Пръстите й се вкопчиха в ризата му, повличайки Джем надолу, тялото й пое тежестта на неговото и Теса усети, че си възвръща нещо, което винаги й е принадлежало, някаква част от себе си, която бе загубила, без да подозира, че й е липсвала. Джем бе лек, костите му бяха крехки и сърцето му биеше бързо като на птиче; тя прокара ръка през косата му, и тя бе така мека, както си я бе представяла в най-съкровените си сънища. Поразен, той не можеше да спре да я прегръща. Ръцете му се спуснаха надолу по тялото й и когато намериха връзките на халата й, тя чу как той затаи дъх и спря с треперещи пръсти.

Плахостта му я накара да изпита прилив на нежност, почувства как сърцето й се отваря, за да побере и двамата. Искаше Джем да я види такава, каквато е, да види нея, Теса Грей, без да й се налага да се превъплъщава. Пресегна се и развърза връзките. Халатът се смъкна от раменете й и тя остана пред него облечена само в бялата си батистена нощница.

Вдигна поглед към него, останала без дъх, и тръсна глава, за да отмахне косата, паднала върху лицето й. Надвесен над нея, той я погледна и пак повтори думите, които бе казал в каретата, когато докосна косата й:

— Ni hen piao liang.

— Какво означава това? — попита тя и този път той се усмихна и каза:

— Означава, че си красива. Не исках да ти го казвам преди. Не исках да си помислиш, че си позволявам твърде много.

Тя протегна ръка и докосна бузата му, опряна в нейната, а след това нежната кожа на шията му, под която пулсираше кръвта му. Миглите му потрепваха като сребърен дъжд, докато очите му следваха движението на пръстите й.

— Вземи ги.

Той се наведе над нея; устните им отново се срещнаха и шокът от усещането бе толкова силен, толкова всепоглъщащ, че тя затвори очи, сякаш искаше да се скрие в тъмнината. Той прошепна нещо и я прегърна. Претърколиха се настрани, краката й се вплетоха в неговите. Телата им се притискаха все по-плътно едно в друго, така че едва си поемаха дъх. Вече не можеха да се спрат. Тя напипа копчетата на ризата му, но дори и когато отвори очи, ръцете й трепереха толкова силно, че й бе трудно да ги разкопчее. Някак си успя да се справи, разкъсвайки плата. Когато той метна ризата си встрани, тя видя, че очите му отново бяха станали сребристи. Бе поразена, но нямаше много време да го обмисли, защото бе прекалено заета с останалата част от него. Бе ужасно крехък, нямаше и следа от мускулите на Уил, които бяха като въжета, но в крехкостта му имаше нещо възхитително като свободните редове на поема. Като злато, изковано до прозрачност. Тънък слой мускули обвиваше гърдите му, тя можеше да види сенките между ребрата му. Нефритеният медальон от Уил висеше между острите му ключици.

— Знам — каза той, смутено поглеждайки към тялото си. — Знам, че не съм… искам да кажа, знам, че изглеждам…

— Красив — каза тя, знаейки какво има той предвид. — Красив си, Джеймс Карстерс.

Очите му се разшириха, когато тя протегна ръка и го докосна. Ръцете й бяха спрели да треперят. Бяха изучаващи и хипнотизиращи. Майка й имаше една много стара книга, спомни си тя, страниците й бяха толкова крехки, сякаш всеки момент щяха да се разпаднат, ако ги докоснеш, и сега тя почувства, че трябва да е също толкова внимателна, докосвайки с пръсти белезите по гърдите му, вдлъбнатините между ребрата му и извивката на стомаха му, който потрепна от докосването й; в него имаше нещо толкова крехко, че бе просто невероятно. Целият той бе някак възхитително крехък.

Той не бе в състояние да спре да я докосва. Внимателните му ръце на музикант докосваха хълбоците й, плъзгайки се нагоре по босите й крака под нощницата. Докосваше я така, сякаш докосваше любимата си цигулка, с такова нежно и настойчиво изящество, което я оставяше без дъх. Сега и двамата сякаш бяха обхванати от треска; телата им горяха, а косите им, мокри от пот, бяха залепнали за челата и шиите им. Нея сякаш не я беше грижа за това; тя искаше тази изгаряща я топлина, тази едва ли не болка. Това не бе тя, това бе някаква друга Теса, някаква Теса от сънищата й, която би се държала така, и тя си спомни как бе сънувала Джем в легло, заобиколено от пламъци. Само че не бе сънувала, че ще гори заедно с него. Искаше това усещане да продължи, искаше да разбере какъв е този огън, но в никой от романите, които бе чела, не се казваше какво се случва по-нататък. Дали той знаеше? Уил сигурно знаеше, помисли си тя, но Джем, подобно на нея, сигурно следваше същия този инстинкт, залегнал дълбоко в нея. Пръстите му се плъзнаха към несъществуващото пространство между тях, търсейки копчето, с което бе закопчана нощницата й; тя се смъкна и той се наведе да целуне голото й рамо. Никой досега не бе целувал голата й кожа и усещането бе толкова невероятно, че тя протегна ръка, за да се подпре и събори една възглавница от леглото, която бутна нещо на нощното шкафче. Разнесе се трясък. После сладкият и тъмен аромат на нещо, на някаква подправка, изпълни стаята.

Джем рязко отдръпна ръце, на лицето му бе изписан ужас. Теса също се стресна и започна да закопчава нощницата си, опомняйки се. Джем се взираше в края на леглото и тя проследи погледа му. Лакираната кутия, в която държеше лекарствата си, бе паднала и се бе отворила. Върху пода се бе посипал дебел слой блестящ прах. От него се издигаше сребрист облак, който разнасяше наоколо сладкия аромат на подправки.

Джем я дръпна настрани, държейки я за ръка, но в докосването му имаше повече страх, отколкото страст.

— Теса — каза той приглушено. — Не пипай това. Опасно е, ако попадне върху кожата ти. Опасно е даже да го вдишваш. Трябва да си вървиш.

Помисли си за Уил, който й заповяда да си тръгне от покрива. Така ли щеше да бъде винаги — момчетата щяха да я целуват, а след това да й заповядват да си върви, сякаш бе прислужница, от която вече не се нуждаеха.

— Не искам да си вървя — пламна тя. — Джем, ще ти помогна да го съберем. Аз съм…

Твоя приятелка, се канеше да каже. Но това, което правеха, не бе нещо, което биха правили приятели. Каква му бе тя?

— Моля те — меко каза той. Гласът му бе дрезгав. Тя усети колко притеснен е. Разпозна чувството. Бе срам. — Не искам да ме виждаш да коленича и да събирам от земята дрогата, благодарение на която съм жив. Никой мъж не би искал момичето, което… — Той си пое дъх на пресекулки. — Съжалявам, Теса.

Момичето, което какво?, искаше да попита тя, но не каза нищо; бе съкрушена — от състрадание, от съчувствие, от шока след това, което бяха направили. Наведе се към него и го целуна по бузата. Той не помръдна, когато тя се измъкна от леглото, оправи халата си и бързо излезе от стаята.

Коридорът си бе същият, както когато го бе прекосила преди няколко минути или може би няколко часа: магическата светлина мъждукаше едва-едва и наоколо цареше полумрак. Шмугна се в стаята си и вече се канеше да затвори вратата зад себе си, когато забеляза с крайчеца на окото си как нещо помръдна в дъното на коридора. Някакъв инстинкт я накара да остане неподвижна на мястото си и да допре око до процепа на полузатворената врата.

Някой се движеше по коридора. Някакво светлокосо момче, помисли си тя, озадачена, но след това видя, че е Джесамин, облечена в мъжки дрехи. Беше с панталони и сакото над жилетката й бе отворено; в ръката си носеше шапка, а дългата й светла коса бе вдигната на тила. Тя хвърли поглед зад себе си, бързайки по коридора, сякаш се страхуваше някой да не идва след нея. Малко след това се скри зад ъгъла и изчезна от погледа на Теса.

Теса затвори вратата, а мозъкът й заработи бързо. Какво, за бога, означаваше това? Защо Джесамин бродеше из Института в тази късна доба, облечена като момче? Теса закачи халата си и си легна в леглото. Чувстваше се ужасно изтощена, както в нощта, когато бе умряла леля й, напълно изчерпана емоционално. Когато затвори очи, видя лицето на Джем, след това лицето на Уил, сложил ръка върху кървящата си устна. Мислите й за двамата се сляха в съзнанието й, преди да заспи, така че не бе сигурна дали сънува, че целува единия или другия.

[1] Популярна улична балада от Викторианската епоха. — Бел.прев. ↑

[2] Прах, който се използва за подчертаване на очите и веждите. — Бел.прев. ↑

[3] Къде е той сега? (кит.). — Бел.прев. ↑

[4] Сребърен прах (кит.). — Бел.прев. ↑

[5] Сградата на Централния углавен съд на Лондон. — Бел.прев. ↑

10

ДОБРОДЕТЕЛТА НА АНГЕЛИТЕ

Добродетелта на ангелите е нещо, което не може да се изроди; тяхната слабост е в това, че не могат да се усъвършенстват. Слабостта на човека е, че може да се изроди; а добродетелта му е в това, че може да се усъвършенства.

Хасидска поговорка

— Предполагам, че всички вече сте научили — отбеляза Уил, когато на следващата сутрин се събраха за закуска, — че миналата нощ бях в свърталище на пушачи на опиум.

Денят бе мрачен. Бе валяло и бе сиво и потискащо, Институтът сякаш бе захлупен от надвисналото над него оловно небе. Софи влизаше и излизаше от кухнята, носейки димящи подноси с храна, бледото й лице изглеждаше дребно и изпито; Джесамин уморено се бе отпуснала над чая си; Шарлот изглеждаше изтощена и измъчена след нощта, прекарана в библиотеката; очите на Уил бяха зачервени, а бузата му бе насинена, там където го бе ударил Джем. Единствено Хенри, четящ вестник, държейки го с едната си ръка, докато с другата чупеше яйцата си, изглеждаше енергичен.

Джем привличаше вниманието най-вече с отсъствието си. Когато се събуди тази сутрин, Теса остана за известно време в блажена забрава относно това, което се бе случило в нощта, преди да потъне в сън. След това седна в леглото, изправена като свещ, обзета от ужас, сякаш я бяха попарили с гореща вода.

Наистина ли бе правила всички тези неща с Джем? Леглото му, ръцете му, които я прегръщаха, разсипаната дрога. Вдигна ръце и докосна косата си. Тя се спускаше свободно по раменете й, Джем бе разплел плитките й. О, боже, помисли си тя. Наистина направих всичко това; аз бях. Покри с ръце лицето си, усещайки странна смесица от смущение, безумно щастие, ужас и унижение. Но не можеше да отрече, че случилото се бе прекрасно по някакъв начин.

Джем сигурно си е помислил, че не е можела да се владее. Не би било за учудване, ако не иска да я погледне на закуска. Тя самата едва бе събрала сили да се погледне в огледалото.

— Чухте ли ме? — отново повтори Уил, искрено разочарован от начина, по който бе прието известието му. — Казах, че съм бил в свърталище на пушачи на опиум миналата нощ.

Шарлот вдигна глава. Бавно сгъна вестника си, сложи го на масата до себе си и свали очилата от чипия си нос.

— Не — каза тя. — Тази несъмнено достойна за възхищение част от дейността ти не ни бе известна до този момент.

— Значи през цялото време си бил там? — с безразличие попита Джесамин, вземайки си бучка захар от захарницата и отхапвайки от нея. — Пристрастен ли си вече? Казват, че са достатъчни само една или две дози.

— Не беше точно свърталище на пушачи на опиум — не можа да се въздържи да не добави Теса. — Искам да кажа, че приличаше повече на място, където продават вълшебен прах и неща от този сорт.

— Може би не точно свърталище на пушачи на опиум — каза Уил, — но все пак свърталище. На порока! — допълни той, размахвайки пръст във въздуха, акцентирайки на казаното.

— О, драги мой, нали не става въпрос за тези места, в които се подвизават ифритите? — въздъхна Шарлот. — Невъзможно е, Уил…

— Точно за тях става въпрос — каза Джем, влизайки в трапезарията и отпускайки се в стола до Шарлот, възможно най-далеч от нея, отбеляза Теса, и нещо в гърдите й се сви. Той дори не я погледна. — На главната улица в Уайтчапъл.

— И защо ти и Теса сте в течение на всичко това? — попита Джесамин, която сякаш се съживи, дали от захарта, или от очакването да чуе някоя интересна клюка, или може би и от двете.

— Използвах проследяващо заклинание, за да открия Уил миналата нощ — каза Джем. — Бях обезпокоен от отсъствието му. Помислих си, че може би е забравил обратния път към Института.

— Прекалено много се тревожиш — каза Джесамин. — Глупаво е.

— Имаш право. Няма да повторя отново същата грешка — каза Джем, пресягайки се да си вземе кеджъри[1]. — Още повече, че се оказа, че изобщо не е имал нужда от помощта ми.

Уил хвърли многозначителен поглед към Джем.

— Събудих се с тази синина — каза той и посочи към натъртеното място под окото си. — Има ли някой представа къде съм я получил?

— Не — отвърна Джем, сипвайки си чай.

— Яйца — замечтано каза Хенри, гледайки към чинията си. — Обичам яйца. Мога да ги ям по цял ден.

— Необходимо ли бе да вземаш и Теса в Уайтчапъл? — обърна се Шарлот към Джем, сваляйки очилата си и оставяйки ги върху вестника. Кафявите й очи гледаха с укор.

— Теса не е от порцелан — отвърна Джем. — Няма да се счупи.

Незнайно защо това негово твърдение, изречено, без да я поглежда, породи у Теса множество асоциации, свързани с изминалата нощ — те двамата, прегърнати, в сянката на леглото му, ръцете му около раменете й, устните им страстно впити. Изобщо не се бе държал с нея сякаш бе нещо чупливо. В лицето й нахлу гореща кръв и тя бързо погледна надолу, молейки се червенината да изчезне.

— Може би ще се изненадате да научите — каза Уил, — но в оная дупка видях нещо доста интересно.

— Не се и съмнявам — хладно отбеляза Шарлот.

— Яйце ли беше? — попита Хенри.

— Долноземци — отвърна Уил. — При това повечето върколаци.

— Няма нищо интересно във върколаците — мрачно отбеляза Джесамин. — Задачата ни сега е да открием Мортмейн, Уил, ако си забравил, а не някакви пристрастени към дрогата долноземци.

— Те купуваха уин фен — отвърна Уил. — С кофи.

При тези думи Джем едва не подскочи и очите им се срещнаха.

— Някои от тях бяха започнали да променят цвета си — каза Уил. — Косите и очите на доста от тях вече бяха сребърни. Дори кожата им бе започнала да става сребърна.

— Това е много обезпокоително — намръщи се Шарлот. — Трябва да говорим с Улси Скот, веднага щом проблемът с Мортмейн се изясни. Ако в глутницата му има пристрастени към вълшебния прах, той ще иска да е в течение.

— Не мислиш ли, че вече може да е наясно? — каза Уил, облягайки се на стола си. Изглеждаше доволен, че информацията му най-после е предизвикала интерес. — Все пак е неговата глутница.

— Глутницата му се състои от всички лондонски върколаци — възрази Джем. — Едва ли може да следи всеки един от тях.

— Не съм сигурен, че искаш да чакаш — каза Уил. — Ако можеш да се свържеш със Скот, ще говоря с него веднага.

Шарлот наклони глава встрани.

— И защо е необходимо да го правиш?

— Защото — отвърна Уил, — един от ифритите попита някакъв върколак защо му е необходим толкова много уин фен. По всяка вероятност той действа на върколаците като стимулант. Отговорът бе, че Магистърът ще е доволен, защото с помощта на дрогата ще могат да работят през цялата нощ.

Чашата за чай на Шарлот изтрещя върху чинийката.

— Да работят върху какво?

На лицето на Уил цъфна самодоволна усмивка, най-после бе постигнал желания ефект.

— Нямам представа. Точно тогава загубих съзнание. Присъни ми се млада жена, която свали почти всичките си дрехи…

Лицето на Шарлот побеля.

— Господи, надявам се, че Скот не се е съюзил с Магистъра. Първо Де Куинси, а сега върколаците — всички са ни съюзници. Съглашението…

— Сигурен съм, че всичко ще се оправи, Шарлот — меко каза Хенри. — Скот не е от тези, които ще се забъркат с Мортмейн.

— Може би трябва да присъстваш на разговора с него — каза Шарлот. — Всъщност ти се водиш ръководител на Института.

— О, не — ужасено отвърна Хенри. — Ще се справиш прекрасно и без мен, скъпа. Ти си просто гений, когато става въпрос за преговори, а мен не ме бива в това. А и изобретението, върху което работя в момента, ще разбие на пух и прах армията от механични създания, ако успея да го формулирам както трябва!

И той засия от гордост. Шарлот задържа погледа си върху него, след това бутна назад стола си, стана и излезе от стаята, без да промълви нито дума.

Уил погледна към Хенри, присвил очи.

— Нищо не трябва да разваля кръговете ти, нали, Хенри?

Хенри премигна.

— Какво имаш предвид?

— Архимед — отвърна Джем, досещайки се, както винаги, какво има предвид Уил, въпреки че отново не го погледна. — Бил начертал някаква математическа схема върху пясъка, когато градът му бил атакуван от римляните. Бил толкова погълнат от това, което правел, че дори не забелязал войниците, които се приближили зад гърба му. Последните му думи били: „Не ми разваляйте кръговете“. Бил доста възрастен все пак.

— И най-вероятно никога не е бил женен — отвърна Уил и се ухили на Джем.

Джем не отвърна на усмивката му. Без да поглежда към Уил или Теса, без да поглежда към когото и да било, той се изправи и напусна стаята, отправяйки се след Шарлот.

— Дявол да го вземе — отвърна Джесамин. — Да не би днес да е един от онези дни, когато всички напускаме вбесени? Защото просто нямам сили за такова нещо — и тя скри лице в ръцете си и затвори очи.

Хенри недоумяващо погледна към Уил, а след това и към Теса.

— Какво става? Какво направих не както трябва?

Теса въздъхна:

— Нищо лошо, Хенри. Само че Шарлот, както ми се струва, се надяваше да отидеш с нея.

— А защо тогава просто не ми го каза? — промълви Хенри с натъжен вид. Радостта му се бе изпарила. Може би не е трябвало да се жени за Шарлот, помисли си Теса, настроенията й са променливи като времето. Може би щеше да е по-щастлив, ако можеше като Архимед да чертае кръгове в пясъка.

— Защо жените никога не казват това, което мислят? — рече Уил. Погледът му се насочи към кухнята, където Бриджет разчистваше остатъците от закуската. Гласът й се понесе скръбно над трапезарията:

Страхувам се, че си отровен, момчето ми,

страхувам се, че си отровен, радост моя и утеха!

Да, отровен съм; оправи ми, майко, леглото,

че ме боли сърцето и искам да полегна.

— Кълна се, че тази жена е била мародер и е продавала трагически балади край „Седемте циферблата“[2] — каза Уил. — И ми се иска да не пее за отравяне точно след като сме се нахранили — хвърли той кос поглед към Теса. — Не трябва ли да тръгваш, за да си облечеш униформата? Няма ли да имате тренировка с онези откачалки, братята Лайтууд, тази сутрин?

— Ще имаме, но не е необходимо да се преобличам. Днес ще се упражняваме в хвърляне на ножове — каза Теса, изненадана, че е в състояние да води този спокоен и благовъзпитан диалог с него, след събитията миналата нощ. Носната кърпичка на Сирил с кръвта на Уил по нея все още бе в чекмеджето с дрехите й; тя си спомни топлината на устните му върху пръстите си и отмести поглед.

— Какъв късмет, че съм толкова добър в хвърлянето на ножове — изправи се Уил и протегна ръка към нея. — Да вървим; ще побъркам Гидеон и Гейбриъл, като дойда да гледам тренировката, а тази сутрин имам право да се възнаградя.

Уил се оказа прав. Присъствието му на тренировката вбеси Гейбриъл, докато Гидеон прие натрапничеството му с типичното за него спокойствие, с което се отнасяше към всичко. Уил седна на ниската дървена пейка до една от стените, ядейки ябълка, бе опънал дългите си крака напред и от време на време се провикваше, за да даде някакъв съвет, който Гидеон игнорираше, а Гейбриъл приемаше като удар в гърдите.

— Налага ли се той да присъства? — промърмори Гейбриъл към Теса, когато за втори път едва не изпусна ножа, докато й го подаваше. После сложи ръка върху рамото й, показвайки й мишената, в която трябваше да се цели — черна окръжност, начертана върху стената. Теса си помисли, че Гейбриъл би се зарадвал целта да е Уил. — Защо не му кажеш да си върви?

— А защо да го правя? — основателно го попита тя. — Уил ми е приятел, а ти си някой, когото дори не харесвам особено.

После хвърли ножа. Той се заби около метър встрани от целта, ниско в стената, недалеч от пода.

— Не балансира добре ножа. И какво имаш предвид, като казваш, че не ме харесваш? — попита Гейбриъл, подавайки й почти автоматично друг нож, но в погледа му се четеше недоумение.

— Ами това — отвърна Теса, — че се държиш с неприязън към мен. Всъщност се държиш с неприязън към всички нас.

— Не е така — отвърна Гейбриъл и посочи към Уил. — Мразя само него.

— Не може да бъде — каза Уил и отново отхапа от ябълката си. — Сигурно е така, защото изглеждам по-добре от теб.

— Млъкнете и двамата — извика Гидеон от другия край на залата. — Трябва да работим, а не да се джавкаме за някакви дреболии в миналото.

— Дреболии ли? — изръмжа Гейбриъл. — Той ми счупи ръката.

Уил отново отхапа от ябълката.

— Просто не мога да повярвам, че все още ми се сърдиш за това.

Теса хвърли ножа. Този път с по-голям успех. Той се заби във вътрешността на кръга, въпреки че не уцели точно центъра. Гейбриъл се огледа за друг нож и когато не видя такъв, изсумтя ядосано:

— Когато ние поемем ръководството на Института — каза той достатъчно високо, за да го чуе и Уил, — тази тренировъчна зала ще бъде оборудвана значително по-добре.

Теса го погледна гневно.

— Не е за учудване, че не те харесвам, нали?

Красивото лице на Гейбриъл се изкриви в презрителна гримаса.

— Не разбирам какво общо има това с теб, малка магьоснице; този Институт не е твой дом. Ти не си част от него. Можеш да бъдеш сигурна, че ако го управляваше моето семейство, ти нямаше да си тук; щяхме да намерим по-добро приложение за… таланта ти. Нещо, което да те направи богата. Щеше да живееш, където си поискаш. Колкото до Шарлот, тя може да управлява Института в Йорк, където вредата от нея ще е значително по-малка.

Уил се изправи, забравил за ябълката. Гидеон и Софи бяха прекъснали упражненията си и ги гледаха, Гидеон — напрегнато, а Софи — с широко отворени очи.

— Ако не си забелязал — каза Уил, — Институтът в Йорк си има ръководител.

— Алойзиъс Старкуедър е изкуфял старик — пренебрежително махна с ръка към него Гейбриъл. — При това няма наследници, които да иска Консулът да уреди на поста му. След историята с неговата внучка, синът му и снаха му си събраха нещата и заминаха за Идрис. И за нищо на света няма да се върнат отново тук.

— Каква е тази история с внучката му? — попита Теса и в съзнанието й изникна портретът на болнавото малко момиче над стълбите в Института в Йорк.

— Доживяла е едва до десетгодишна възраст — каза Гейбриъл. — Казват, че не била особено здрава и когато за първи път й поставили знаците, може би не е била подготвена за това — откачила, превърнала се в Бездушна и предала богу дух. Шокът убил жената на Старкуедър, която вече била на възраст, и прогонила децата му в Идрис. Няма да е проблем Шарлот да заеме мястото му. Консулът трябва да разбере, че вече не го бива — твърде вкопчен е в старото.

Теса недоверчиво погледна към Гейбриъл. Докато разказваше историята на семейство Старкуедър, гласът му бе хладен и отчужден, сякаш разказваше някаква приказка. Самата тя нямаше никакво желание да съжалява стария мъж с лукавите очи и кървавата стая, пълна с трофеи на убити долноземци, но все пак го съжаляваше. Опита се да прогони Старкуедър от съзнанието си.

— Шарлот ръководи този Институт — каза тя. — И баща ти няма да й го отнеме.

— Тя заслужава Институтът да й бъде отнет.

Уил хвърли огризката от ябълката във въздуха, измъкна един нож от колана си и го запрати след нея. Ножът и огризката се понесоха през залата и за всеобщо изумление се забиха в стената почти до главата на Гейбриъл. Ножът бе пронизал огризката и се бе забил в дървото.

— Ако повториш още веднъж тези думи — каза Уил, — ще направя така, че дневната светлина ще ти се види черна.

Лицето на Гейбриъл се раздвижи и той отвори уста:

— Не знаеш какво говориш…

Гидеон направи крачка напред, опитвайки се да го предупреди с всяка фибра на тялото си.

— Гейбриъл…

Но брат му не му обърна внимание.

— Не знаете и какво е причинил бащата на вашата безценна Шарлот на моя, нали? Аз самият научих едва преди няколко дни. Баща ми не издържа и най-после ни каза. Винаги преди това е защитавал семейство Феърчайлд.

— Твоят баща? — в гласа на Уил се прокраднаха скептични нотки. — Защитавал семейство Феърчайлд?

— Защитавал е и нас, разбира се — думите на Гейбриъл се запрепъваха една в друга. — Братът на майка ми, моят чичо Сайлас, бил един от най-близките приятели на Гранвил Феърчайлд. След това чичо Сайлас нарушил закона — било нещо съвсем незначително и дребно. Но Феърчайлд научил. Интересувал се само от Закона, приятелството и лоялността нямали никакво значение за него. Така че веднага докладвал на Клейва. — Гейбриъл извиси глас: — Чичо ми се самоубил от срам, а майка ми умряла от мъка. Семейство Феърчайлд не се интересуват от никого освен от самите себе си и от Закона!

За момент в стаята се възцари тишина; дори Уил бе онемял, сякаш го бяха хванали натясно. Теса бе тази, която се обади:

— Но за това е виновен бащата на Шарлот, а не самата Шарлот.

Гейбриъл бе пребледнял от ярост, зелените му очи горяха върху бледото му лице.

— Вие не можете да разберете това — ожесточено каза той. — Вие не сте ловец на сенки. Ние имаме чест. Семейна чест. Гранвил Феърчайлд е искал Институтът да бъде управляван от дъщеря му и Консулът е направил така, че това да стане възможно. Но независимо че Феърчайлд е мъртъв, не можем да омаловажаваме това. Бил е мразен, толкова мразен, че никой не е искал да се ожени за Шарлот, затова подкупил семейство Брануел с това, че Хенри ще го замести на поста му. Всички го знаят. Всички знаят, че той не я обича. И как би могъл…

Чу се пукот, сякаш бе гръмнала пушка и Гейбриъл замлъкна. Софи го бе зашлевила през лицето. Бледата му кожа пламна. Софи се бе вторачила в него, дишайки тежко, а изражението на лицето й говореше, че не можеше да повярва какво е направила.

Мускулите на ръцете му се стегнаха, но той не помръдна. Не би могъл, помисли си Теса. Не би могъл да удари момиче, момиче, което дори не е ловец на сенки или долноземка, а просто мунданка. Той погледна към брат си, но Гидеон срещна погледа му и бавно поклати глава, без да дава израз на чувствата си; Гейбриъл издаде задавен стон, завъртя се на пета и с широки крачки се отправи към изхода на залата.

— Софи — възкликна Теса и протегна ръце към нея. — Добре ли си?

Софи гледаше ужасено към Гидеон.

— Толкова съжалявам, сър — каза тя. — Нищо не може да ме извини. Не знам какво ми стана, аз…

— Ударът си го биваше — спокойно отвърна Гидеон. — Виждам, че сте внимавали по време на тренировките.

Уил се размърда върху пейката, сините му очи гледаха живо и любопитно.

— Вярно ли е това? — попита. — Историята, която току-що ни разказа Гейбриъл.

Гидеон сви рамене.

— Гейбриъл боготвори баща ни — каза той. — Всичко, което Бенедикт каже, за него е като присъда от най-висша инстанция. Знаех, че чичо ни се е самоубил, но не знаех при какви обстоятелства, преди деня, в който за първи път се върнахме след тренировка с вас. Баща ми ни попита как мислим, че се управлява Институтът, и аз му отговорих, че всичко изглежда съвсем добре и че не намирам особени разлики с Института в Мадрид. Всъщност му казах, че не виждам доказателства за това, че Шарлот гледа през пръсти на работата си. И тогава той ни разказа тази история.

— Надявам се въпросът ми да не прозвучи нетактично — каза Теса, — но какво е това, което е направил чичо ви?

— Сайлас ли? Влюбил се в своя парабатай. Не е било дребно нарушение, както каза Гейбриъл, а доста сериозно. Любовните взаимоотношения между парабатаи са абсолютно забранени. Въпреки че и най-добре обученият ловец на сенки може да стане жертва на емоциите си. Клейвът ги разделил, но Сайлас не могъл да го понесе. Затова се самоубил. Майка ми бе съсипана от гняв и скръб. Мога да си представя, че предсмъртното й желание е било ние да поемем Института от семейство Феърчайлд. Гейбриъл бе само на пет, когато тя умря, все още бе залепен за полата й, и струва ми се и досега е твърде погълнат от чувствата си и не напълно ги разбира. Аз смятам, че греховете на бащите не трябва да бъдат прехвърляни върху синовете.

— Нито пък върху дъщерите — каза Уил.

Гидеон го погледна и изкриви устни в усмивка. В нея нямаше неприязън; вбесяващото бе, че бе проницателният поглед на някого, който разбираше Уил и разбираше защо той се държи така. Дори Уил изглеждаше изненадан.

— Ето защо Гейбриъл никога повече няма да дойде тук, разбира се — каза Гидеон. — Не и след това, което се случи.

Софи, която бе започнала да възвръща цвета на лицето си, отново пламна.

— Госпожа Брануел ще побеснее.

Теса й махна успокоително с ръка.

— Ще го настигна и ще му се извиня, Софи. Всичко ще е наред.

Тя чу как Гидеон я извика, но вече бе изхвръкнала от стаята. Не й бе приятно да го признае, но изпита истинска симпатия към Гейбриъл, след като Гидеон им разказа тази история. Да загубиш майка си, в толкова невръстна възраст, че почти да не можеш да си я спомниш по-късно, бе нещо, което й бе познато. Ако някой й бе казал, че майка й има предсмъртно желание, щеше да направи всичко, което бе по силите й, за да го осъществи… независимо дали имаше смисъл или не.

— Теса! — бе изминала част от коридора, когато чу, че Уил я вика. Обърна се и го видя да идва по коридора към нея; на лицето му можеше да се види нещо, което наподобяваше усмивка.

Думите й изтриха усмивката от лицето му.

— Защо тръгна след мен, Уил? Не трябваше да ги оставяш сами! Трябва да се върнеш веднага.

Уил не помръдна от мястото си.

— Защо?

Теса вдигна ръце.

— Наистина ли не забеляза нищо? Гидеон си пада по Софи.

— По Софи ли?

— Тя е много красиво момиче — избухна Теса. — Трябва да си кръгъл идиот, за да не забележиш как я гледа, но не бих искала той да се възползва от нея. Преживяла е доста ужасни неща през живота си, а и ако си с мен, Гейбриъл няма да иска да разговаряме. Знаеш, че няма да иска.

Уил измърмори нещо под нос и взе ръката й.

— Ела с мен.

Докосването на кожата му до нейната я разтърси. Той я дръпна към гостната и след това я отведе до огромния прозорец, гледащ към вътрешния двор. Пусна я точно навреме, за да се наведе напред и да види как каретата на Лайтууд изтрещява по каменната настилка и преминава под желязната порта.

— Ето — каза Уил. — Гейбриъл си замина, но може би искаш да се втурнеш след каретата. А и Софи е доста благоразумна. Няма да се остави Гидеон Лайтууд да постигне това, което си е намислил. Освен това е толкова чаровна, колкото и пощенска кутия.

Теса бе толкова изненадана, че прихна да се смее. Сложи ръка върху устата си, но бе твърде късно; вече се заливаше от смях, облегната върху прозореца.

Уил я гледаше, насмешливо присвил очи, устните му всеки момент щяха да се разтеглят в усмивка.

— Може би съм по-забавен, отколкото предполагам. А това всъщност ме прави истински забавен.

— Не се смея на теб — отвърна му тя през смях. — А на… изражението на лицето на Гейбриъл, когато Софи го удари. Боже господи — после отмахна косата от лицето си и промълви: — Не трябваше да се смея. Причината да се държи така ужасно бе, че ти го предизвика. Трябва да съм ти много ядосана.

— О, трябваше — каза Уил и се хвърли върху един стол, близо до огъня, протягайки дългите си крака напред към пламъците. Както всяка стая в Англия, помисли си Теса, и тази бе доста хладна, като се изключи мястото, непосредствено до огъня. Изгаряш отпред и се вкочанясваш отзад, като зле изпечена пуйка.

— Няма смислено изречение, което да не включва думата „трябва“. Трябваше да платя сметката в кръчмата; може би вече идват насам, за да ми потрошат краката. Не трябваше да бягам с жената на най-добрия си приятел; сега тя не спира да ме върти на шиш. Трябваше…

— Трябваше — меко каза Теса — да помислиш, че това, което вършиш, ще нарани Джем.

Уил облегна глава назад върху кожената облегалка на стола и я погледна. Имаше уморен и сънен вид и бе красив. Би могъл да бъде Аполон, нарисуван от прарафаелитите[3].

— Това сериозен разговор ли е, Тес? — в гласа му се долавяше насмешка, но тя бе някак притъпена, като златно острие, изгладено със стоманен бръснач.

Теса се приближи и седна в креслото срещу него.

— Не те ли притеснява това, че той ти е сърдит? Той е твоят парабатай. И освен това е Джем. А той никога не се сърди.

— Може би е по-добре, че ми е сърдит — каза Уил. — Такова търпение е присъщо само на светците и не е добре за никого.

— Не му се присмивай — гласът на Теса стана остър.

— Няма нищо, което да е над насмешката, Тес.

— Джем е. Той винаги е бил добър с теб. Той е самата доброта. Той те удари миналата нощ, което показва, че си в състояние да вбесиш дори и светец.

— Джем ме е ударил? — Уил попипа бузата си, изглеждаше изненадан. — Трябва да призная, че не си спомням много от изминалата нощ. Само как двамата ме събудихте, въпреки че ужасно ми се искаше да продължа да спя. Помня, че Джем ми крещеше, а ти ме държеше. Знам, че беше ти. От теб винаги се разнася мирис на лавандула.

Теса не обърна внимание на думите му.

— Джем те удари. Заслужи си го.

— Имаш много надменен вид, почти колкото Разиел на всички тези рисунки, на които ни гледа отвисоко. Е, кажи ми сега, надменни ангеле, какво толкова направих, че заслужих да бъда ударен от Джеймс?

Теса се опита да намери точните думи, но те й се изплъзваха; помогна си с езика, който и двамата с Уил обичаха — поезията.

— Нали знаеш какво казва Дън[4] в онова свое есе.

— „Дай на ръцете ми сертификат — да бродят над, под, във, отпред, отзад“[5] — цитира Уил, гледайки я.

— Имам предвид есето, в което се казва, че човек не е остров. Всяко нещо, което правиш, не може да не засегне по някакъв начин другите. А ти никога не мислиш за това. Държиш се така, сякаш живееш на нещо като остров, островът на Уил, и действията ти нямат никакви последствия. Но те имат.

— Как отиването ми в свърталището на ифритите може да засегне Джем? — попита Уил. — Предполагам, че е трябвало да дойде и да ме извлече, но той е правил и по-опасни неща за мен. Ние се защитаваме един друг.

— Не, ти не го правиш — изкрещя Теса. — Мислиш ли, че изобщо го е грижа за опасността? Наистина ли го мислиш? Целият му живот е съсипан от дрогата, от този уин фен, а ти се вдигаш, отиваш в това свърталище на опиум и се дрогираш, сякаш това няма никакво значение за теб, сякаш е само игра. Той трябва да взема това отвратително нещо всеки ден, за да може да живее, но междувременно то го убива. Той мрази да е зависим от него. Дори не понася да ходи и да си го купува; моли теб да го правиш — Уил се опита да протестира, но Теса вдигна ръка. — След това се замъкваш в Уайтчапъл и даваш парите си на тези хора, които приготвят дрога и пристрастяват други хора към нея. При това се държиш така, сякаш това е просто разходка за удоволствие до континента. Какво изобщо си мислиш?

— Но това няма нищо общо с Джем.

— Изобщо не помисли за него — каза Теса. — А би трябвало. Не разбираш ли, че той си мисли, че се подиграваш с това, което го убива? А уж си му брат.

Уил пребледня.

— Не би могъл да си мисли това.

— Мисли си го — каза тя. — Той разбира, че не те е грижа какво мислят другите за теб. Но очаква да те е грижа какво мисли той за теб. И как се чувства.

Уил се наведе напред. Светлината на пламъците хвърляше странни отблясъци върху кожата му, правейки така, че синината на бузата му да изглежда черна.

— Не е вярно, че не ме е грижа какво мислят другите — каза той с изненадваща страст, взирайки се в пламъците. — Само това ми е в главата — какво си мислят другите, какво изпитват към мен и аз към тях; и това ме влудява. Искам да избягам някъде…

— Не говориш сериозно, нали? Уил Херондейл да си мисли какво мислят другите за него? — Теса се опита да каже това възможно най-тихо. Изражението на лицето му я сепна. Не бе затворено в себе си, а открито, сякаш бе обсебен от някаква мисъл, която отчаяно искаше да сподели с някого, но не се решаваше. Това е момчето, което взе писмата ми и ги скри в стаята си, помисли си тя, но не можеше да му се ядоса. Беше си мислила, че ще е бясна, когато го види отново, но не беше, бе само озадачена и учудена. Това със сигурност показваше интерес към другите, бе толкова в стила на Уил да иска да ги прочете.

Имаше нещо ужасно непосредствено в изражението му, в гласа му:

— Тес — каза той. — Мисля само за това. Не те поглеждам, без да си помисля какво чувстваш към мен и от какво се страхуваш.

Той внезапно млъкна, вратата се бе отворила и в стаята влезе Шарлот, следвана от висок мъж, чиято светлоруса коса светеше като слънчоглед в здрача. Уил бързо се обърна, лицето му бе толкова изразително. Теса се взря в него. Какво щеше да каже?

— О! — Шарлот бе истински изненадана, виждайки ги двамата заедно. — Теса, Уил, не знаех, че сте тук.

Ръцете на Уил бяха свити в юмруци, лицето му бе мрачно, но гласът му прозвуча спокойно, когато отвърна:

— Видяхме, че огънят е запален. Навсякъде в Института е ужасен студ.

Теса се изправи.

— Точно мислехме да тръгваме.

— Уил Херондейл, толкова се радвам да видя, че си добре. И Теса Грей! — русият мъж се приближи към Теса и засия, сякаш я познаваше. — Превъплъщенката, нали? Щастлив съм да се запозная с теб. Това е толкова впечатляващо.

Шарлот въздъхна.

— Господин Улси Скот, това е госпожица Теса Грей. Теса, това е господин Улси Скот, водачът на лондонската глутница върколаци и стар приятел на Клейва.

— Е, добре — каза Гидеон, когато вратата се затвори зад Теса и Уил. Той се обърна към Софи, която внезапно осъзна колко огромна е стаята и колко малка се чувства насред нея. — Да продължим с тренировката.

Той й подаде един нож, който блестеше като сребърен жезъл в полумрака на стаята. Всичко у Гидеон бе спокойно и премерено — внимателният поглед, гласът му, начинът, по който се държеше. Помисли си какво ли е усещането да те прегръщат тези спокойни и сигурни ръце и неволно потрепери. Никога досега не бе оставала насаме с него и това я плашеше.

— Не мисля, че мога да се съсредоточа върху това, господин Лайтууд — каза тя. — Много съм благодарна за възможността, но…

Той бавно отпусна ръка.

— Смятате, че не приемам обучението ви на сериозно ли?

— Смятам, че постъпвате много великодушно. Но не мога да не си давам сметка за фактите. Това обучение не е за мен или за Теса. То е за баща ви и за Института. И сега, когато ударих плесница на брат ви — тя усети как гърлото й се свива, — госпожа Брануел ще бъде толкова разочарована от мен, когато научи.

— Това са глупости. Той си го заслужи. Колкото до несъстоятелния проблем с кръвната вражда между нашите семейства, това не трябва да ви притеснява. — Гидеон небрежно започна да върти ножа между пръстите си, а после го пусна в колана си. — Шарлот вероятно дори ще ви повиши заплатата, ако научи.

Софи поклати глава. До пейката имаше още само няколко крачки; тя се отпусна върху нея, напълно изтощена.

— Не познавате Шарлот. Тя смята за свой дълг да се държи възпитателно.

Гидеон се тръшна върху пейката, но не седна до нея, а в другия й край, възможно най-далеч от нея. Софи не можеше да реши дали е доволна от това, или не.

— Госпожице Колинс — каза той, — има нещо, което трябва да знаете.

Тя сплете пръсти.

— Какво е то?

Той се наведе леко напред, широките му рамене се присвиха. Тя видя сивите петънца в зелените му очи.

— Когато баща ми ми каза, че трябва да се върна от Мадрид — каза той, — нямах никакво желание да го направя. Никога не съм се чувствал щастлив в Лондон. Домът ни е едно злочесто място, откакто умря майка ми.

Софи само го гледаше. Размишляваше, без да пророни дума. Той бе ловец на сенки и джентълмен при това, а сега сякаш възнамеряваше да й разкрие душата си. Дори и Джем, с цялата си доброта и деликатност, не би го направил.

— Когато чух за тези уроци, си помислих, че ще е жалко за изгубеното време. Представях си две ужасно глупави момичета, които не се интересуват от никакво обучение. Но това не се отнася нито за госпожица Грей, нито за вас. Трябва да знаете, че вече съм обучавал млади ловци на сенки в Мадрид. И сред тях имаше доста, които нямаха природните заложби, които имате вие. Вие сте много добра ученичка и за мен е удоволствие да ви обучавам.

Софи се изчерви ужасно.

— Не говорите сериозно.

— Говоря напълно сериозно. Бях приятно изненадан, когато дойдох първия път и това продължи всеки път, когато идвах тук. Открих, че с нетърпение очаквам часовете за тренировка. Всъщност, ако трябва да съм честен, откакто съм се върнал в Лондон, всичко ми е противно, с изключение на часовете, прекарани с вас.

— Но вие казвате „ay Dios mio“ всеки път, когато изтърва камата си…

Той се засмя. Лицето му засия и се промени. Софи се взря в него. Той не бе красив като Джем, но бе много привлекателен, особено когато се усмихваше. Усмивката му докосна сърцето й и то заби по-бързо. Той е ловец на сенки, помисли си тя. И джентълмен при това. Не трябва да си мислиш за него. Спри. Но не можеше да спре, още повече, че той бе в състояние да я накара да забрави за Джем. Въпреки че се чувстваше сигурна с Джем, с Гидеон усещаше някаква възбуда, като мълния, която преминава през вените й, и я поразява. И въпреки това не искаше усещането да я напуска.

— Говоря испански, когато съм в добро настроение — каза той. — Би трябвало вече да сте го забелязали.

— Значи не сте били отегчен от несръчността ми толкова много, че чак да ви се прииска да се хвърлите от покрива?

— Нищо подобно. — Той се наведе по-близо до нея. Очите му бяха сиво-зелени като морето по време на буря. — Софи, може ли да ви помоля нещо?

Знаеше, че трябва да го поправи и да го помоли да я нарича госпожица Колинс, но не го направи.

— Мен ли? Да.

— Каквото и да стане с тези уроци, може ли да ви видя пак?

Уил се бе изправил на крака, но Улси Скот все още изучаваше Теса, сложил ръка под брадичката си, сякаш гледаше експонат в природонаучен музей. Той изобщо не изглеждаше така, както Теса си бе представяла, че може да изглежда водачът на глутницата на върколаците. По всяка вероятност бе малко над двайсетте, висок и ужасно слаб, с руса коса, стигаща до раменете. Бе облечен с кадифено сако, бричове до коленете и дълъг кашмирен шал с пейсли десен[6]. Тъмен монокъл закриваше бледозеленото му око. Приличаше на рисунките, които бе виждала в „Пънч“, на тези, които наричаха себе си „естети“.

— Възхитително — каза той накрая. — Шарлот, настоявам те да останат, докато разговаряме. Каква очарователна двойка са. Виж само как тъмната му коса подчертава бледата й кожа.

— Благодаря — отвърна Теса, а гласът й прозвуча няколко октави по-високо, отколкото обикновено. — Господин Скот, много сте мил, но между мен и Уил няма нищо. Не знам какво сте чули…

— Нищо! — заяви той, настанявайки се върху един стол и увивайки шала около врата си. — Абсолютно нищо, уверявам ви, само че изчервяването ви опровергава думите ви. А сега, елате насам и седнете. Не е необходимо да се притеснявате от мен. Шарлот, кажи да донесат чай, моля те. Ужасно съм жаден.

Теса погледна към Шарлот, която сви рамене, сякаш искаше да каже, че нищо не може да се направи. Теса отново бавно седна. Уил също седна. Тя не поглеждаше към него; а и как би могла, когато Улси Скот им се хилеше, сякаш знаеше нещо, което тя не знаеше.

— А къде е младият господин Карстерс? — попита той. — Възхитително момче. Цветът му е толкова интересен. И е толкова талантлив цигулар. Аз, разбира се, съм слушал самия Гарсен[7] в Парижката опера, а след него всичко ти се струва като въглищен прах, раздиращ тъпанчето на ухото ти. Колко жалко, че е болен.

Шарлот, която бе пресякла стаята, за да позвъни на Бриджет, се върна и седна, събирайки полите на роклята си.

— Всъщност точно за това исках да говоря с вас.

— О, не, не — незнайно откъде той бе извадил майоликова кутия[8], с която махна към Шарлот. — Никакви сериозни разговори, преди да съм получил чая си и преди да запуша, моля те. Египетска пура? — той й поднесе кутията. — Тези са най-фините, които могат да се намерят.

— Не, благодаря — Шарлот бе леко ужасена от идеята да пуши пура; и наистина, трудно бе човек да си представи подобно нещо и Теса усети как Уил, зад нея, тихичко се смее. Скот сви рамене и се приготви да запуши. Майоликовата кутия бе хитроумно измислено малко пособие с отделение за пурите, които бяха завързани в снопче с копринена лента, имаше нови и стари клечки кибрит и място за изтърсване на пепелта. Те наблюдаваха как върколакът с видимо облекчение дръпна от пурата си и сладкият аромат на тютюн изпълни стаята.

— А сега — каза той, — Шарлот, скъпа, кажи ми как си? Как е вечно потъналият ти в размисли съпруг? Все още ли е така погълнат от тайнствените си взривяващи се открития.

— Понякога — каза Уил — от тях дори се очаква да се взривяват.

На вратата се почука и Бриджет влезе с подноса за чай, спестявайки на Шарлот необходимостта да отговори. Тя постави чаения сервиз върху инкрустираната масичка между столовете, оглеждайки се с безпокойство.

— Съжалявам, госпожо Брануел. Мислех, че трябва да сервирам за двама.

— Няма нищо Бриджет — отвърна Шарлот, без да отдава особено внимание на това. — Ще ти позвъня, ако имаме нужда от още нещо.

Бриджет направи реверанс и излезе, хвърляйки любопитен поглед към Улси Скот, докато излизаше. Той не й обърна внимание. Вече бе налял мляко в чашата си и погледна укорително към домакинята.

— О, Шарлот!

Тя го погледна смутено.

— Да?

— Щипката за захар — мрачно каза Скот, с глас, достоен да отбележи трагичната смърт на едно познанство. — Сребърна е.

— О! — сепна се Шарлот. Среброто, спомни си Теса, бе опасно за върколаците. — Съжалявам.

Скот въздъхна.

— Няма нищо. Всъщност винаги си нося — и той извади от друг джоб на кадифеното си сако (под него се виждаше жилетка с десен на водни лилии, която несъмнено би засрамила тази на Хенри), навито на руло парче коприна; вътре имаше златна щипка и златна лъжичка. Той ги постави върху масичката, вдигна капачето на чайничето и остана видимо доволен.

— Чай на перли! От Цейлон, предполагам? Пили ли сте някога чай в Маракеш? Те го потапят в захар или в мед.

— Перли ли? — произнесе Теса, която никога не успяваше да устои на изкушението да зададе въпрос, дори и когато прекрасно знаеше, че идеята не е добра. — В чая няма перли, нали?

Скот се засмя и постави капачето обратно на мястото му. После се облегна назад, а Шарлот, със стиснати в тънка линия устни, наля чай в чашата му.

— Колко очарователно! Не, наричат го така, защото листенцата на чая са навити на малки топчета, наподобяващи перли.

Шарлот се обади:

— Господин Скот, наистина се налага да обсъдим ситуацията.

— Да, да, прочетох писмото ти — въздъхна той. — Интриги на долноземците. Колко глупаво. Може би ще искате да ви разкажа за портрета ми, нарисуван от Алма-Тадема[9]. Бях облечен като римски войник.

— Уил — каза Шарлот с твърд глас. — Може би няма да е зле да споделиш с господин Скот какво си видял в Уайтчапъл миналата нощ.

Уил, за изненада на Теса, го направи, като сведе саркастичните си забележки до минимум. Докато говореше, Скот го наблюдаваше над ръба на чаената си чаша. Очите му бяха толкова светлозелени, че изглеждаха почти жълти.

— Съжалявам, момчето ми — каза той, когато Уил свърши. — Не разбирам защо това изисква толкова спешна среща. Добре знаем за съществуването на тези ифритски свърталища на пушачи на опиум, но не мога непрекъснато да следя всеки член на глутницата си. Ако някои от тях са изкушени от порока… — той се наклони по-близо. — Знаеш ли, че очите ти имат цвета на теменужка? Не са точно сини, нито пък виолетови. Много странно наистина.

Уил отвори широко странните си очи и на лицето му цъфна широка усмивка.

— Мисля, че споменаването на Магистъра е това, от което е обезпокоена Шарлот.

— Ааа — погледна Скот към Шарлот. — Загрижена си дали не ви изменям, както смятате, че ви е изменил и Де Куинси. Че съм се съюзил с Магистъра — нека го наречем с името му, Мортмейн, и че съм се съгласил вълците ми да изпълняват неговите заповеди.

— Помислих си — изрече Шарлот колебливо, — че лондонските долноземци биха могли да се чувстват предадени от Института, след това, което се случи с Де Куинси. Смъртта му…

Скот намести монокъла си. Докато го правеше, светлината се отрази в златната халка, която носеше на показалеца си, и там заблестяха думите: L’art pur l’art.

— Бе най-приятната изненада за мен, след като открих Савойските турски бани на „Джърмин Стрийт“. Презирах Де Куинси. Ненавиждах го от дъното на душата си.

— Е, добре, децата на нощта и децата на луната никога не са били особено…

— Де Куинси уби един върколак — неочаквано каза Теса, спомените й се смесиха с тези на Камила, предизвикани от спомена за едни други жълто-зелени очи, толкова приличащи на тези на Скот. — Заради връзката му с Камила Белкор.

Улси Скот й отправи дълъг, изпълнен с изненадан поглед.

— Това — каза той, — бе брат ми. По-възрастният ми брат. Той бе водач на глутницата преди мен, аз го заместих на поста му. Обикновено някой трябва да убие някого, за да стане водач. В моя случай това стана с гласуване и върху мен се стовари задачата да отмъстя за брат си от името на всички в глутницата. Чак сега разбирам — той направи елегантен жест с ръка, — че вие сте се погрижили за Де Куинси вместо мен. Нямате представа колко съм ви задължен — той килна шапката си встрани. — Как умря?

— С писъци.

Теса бе потресена от откровеността на Шарлот.

— Това е прекрасно. — Скот остави чашата си. — Дължа ви услуга. Ще ви кажа какво зная, въпреки че не е много. Преди доста време Мортмейн дойде при мен, искаше да се обединим в създаването на клуб „Пандемониум“. Отказах, тъй като Де Куинси вече бе влязъл в него, а аз не исках да съм част от клуб, в който членува и той. Мортмейн ми даде да разбера, че в клуба винаги ще има място за мен, ако размисля…

— Каза ли ви какви са целите му? — прекъсна го Уил. — Каква е крайната цел на клуба?

— Да съсипе ловците на сенки — отвърна Скот. — Мислех, че знаете това. Не е клуб по градинарство, все пак.

— Смятаме, че е натрупал доста омраза — каза Шарлот. — Срещу Клейва. Родителите му са били убити от ловци на сенки преди години. Били са магьосници, навлезли доста навътре в изучаването на черната магия.

— Не толкова омраза, колкото an idée fixe[10] — каза Скот. — Нещо като обсесия. Иска да заличи вида ви от лицето на земята, като възнамерява да започне от Англия, а след това да продължи нататък. Много търпелив и методичен маниак. Най-лошият вид — той се облегна назад в стола си и въздъхна. — До мен достигна информация за група млади вълци, непринадлежащи към никоя глутница, които нелегално работели за него нещо, за което им плащал доста добре. Парадират с парите си пред останалите вълци от глутницата и предизвикват омразата им. Не знаех за дрогата.

— С нейна помощ ще могат да работят за него ден и нощ, докато паднат от изтощение или дрогата не ги убие — каза Уил. — Няма лек, който да те спаси от пристрастяването към нея. То е смъртоносно.

Жълто-зелените очи на върколака срещнаха неговите.

— Този уин фен, този сребърен прах, към него е пристрастен Джеймс Карстерс, нали? Но той е жив.

— Джеймс оцелява, защото е ловец на сенки и защото използва минимално количество, при това колкото е възможно по-рядко. Независимо от това обаче дрогата в последна сметка ще го убие. — Гласът на Уил бе убийствено равен.

— Така значи — небрежно подметна върколакът. — Надявам се, че Магистърът, изкупувайки дрогата, няма да предизвика дефицита й.

Уил пребледня. Бе ясно, че тази мисъл не го бе спохождала. Теса се обърна към него, но той вече бе скочил на крака, устремен към вратата. Тя се хлопна зад гърба му с трясък.

Шарлот се намръщи.

— За бога, той тръгна към Уайтчапъл — каза тя. — Беше ли необходимо това, Улси? Мисля, че стреснахте горкото момче, без да е необходимо.

— Малко предвидливост няма да е излишна — каза Скот. — Приемах брат си като даденост, преди Де Куинси да го убие.

— Де Куинси и Магистърът не се различават по своята безжалостност — каза Шарлот. — Ще ни помогнете ли?

— Ситуацията е наистина отвратителна — отбеляза Скот. — За съжаление ликантропите, които не са членове на глутницата ми, не са под мое предводителство.

— Дали не можете да изпратите разузнавачи, господин Скот. Всяка информация за това къде работят или какво правят, ще ни е от полза. Клейвът ще ви бъде много благодарен.

— О, Клейвът — каза Скот, сякаш бе отегчен до смърт. — Много добре. А сега, Шарлот, да поговорим за теб.

— О, толкова съм глупава — каза Шарлот и нарочно, Теса бе сигурна в това, обърна чайничето със запарката. То се удари в масичката с удовлетворителен трясък и от него се изля гореща течност. Скот скочи с вик, отмятайки шала на безопасно разстояние.

Шарлот се изправи, суетейки се.

— Улси, скъпи — каза тя, слагайки ръка върху рамото му, — оказахте ни неоценима помощ. Нека ви покажа нещо. Имаме един античен керис[11], изпратен ни от Института в Бомбай, който нямам търпение да видите…

[1] Индийско ястие от задушен ориз с риба, яйца, лук, къри и други подправки. — Бел.прев. ↑

[2] Известно кръстовище в Западен Лондон, на което се пресичат седем улици. В центъра му се издига колона с шест циферблата на слънчеви часовници, а колоната служи за стрелка на седмия циферблат. — Бел.прев. ↑

[3] Група английски художници от средата на XIX в., обединени от влечението към естетиката на Средновековието и по-специално предшествениците на Рафаело Санти. — Бел.прев. ↑

[4] Джон Дън (1572–1631) е английски поет и англикански проповедник. — Бел.прев. ↑

[5] Стих от „На любимата, която ще си ляга“, Джон Дън, превод Кристин Димитрова. — Бел.прев. ↑

[6] Изящен десен с мотив на малки цветя, групирани във форма, наподобяваща индийски шишарки, и разположени на различни места върху повърхността на плата. Първоначално е използван в Индия при печатането на кашмирени шалове в червено и черно. Наименованието му произлиза от името на шотландския град Пейсли, където са се произвеждали платове, подобни на индийските. — Бел.прев. ↑

[7] Жул Гарсен (1830–1869) — френски цигулар, диригент и композитор. — Бел.прев. ↑

[8] Майолика — разновидност на керамиката. Изделията от майолика се произвеждат от естествено оцветена лекотопима глина и се декорират с калаена глазура. — Бел.прев. ↑

[9] Лорънс Алма-Тадема (1836–1912) — британски художник, популярен през Викторианската епоха с картините си, представящи сцени от ежедневния живот по време на Античността. — Бел.прев. ↑

[10] Идея фикс (фр.). — Бел.прев. ↑

[11] Кинжал или къс меч с вълнообразно извито острие. — Бел.прев. ↑

11

ДИВА ЯРОСТ

Бедите ти злощастни са моето терзание.

Потръпвам и изгарям с твоето страдание.

В отчаяна надежда пребродих висините,

на цялата вселена се лутах в дълбините

утеха да намеря за горестта ти черна.

Джеймс Томсън, „Градът на ужасяващата нощ“

Скъпа госпожо Брануел,

Може би ще се изненадате, че получавате писмо от мен толкова скоро след заминаването ми от Лондон, но независимо че се намирам в дремещата провинция, събитията тук се развиват толкова бързо, че ще е най-добре, мисля, да ви държа в течение на случващото се.

Времето тук продължава да е хубаво, предоставяйки ми добра възможност да изследвам провинцията и най-вече района около имението Рейвънскар, което представлява великолепна стара сграда. Изглежда, семейство Херондейл живее тук в пълно уединение; само бащата Едмънд, майката и най-малката дъщеря, Сесили, която е почти на петнайсет и много прилича на брат си по неспокойния си нрав, маниери и външен вид. Ще ви разкажа как научих всичко това толкова бързо.

Рейвънскар се намира в близост до малко селце. Седнах в местната кръчма „Черният лебед“ и се представих за джентълмен, който иска да купи имение в околността. Местните хора обикновено с радост споделят всичко, което знаят, а в случаите, когато това не е така, някое и друго заклинание за убеждаване им помага да погледнат на нещата от моята гледна точка.

Изглежда, семейство Херондейл почти не общува с местните хора. Независимо от това или може би именно поради това за тях се носят много слухове. По всичко изглежда, че те не са собствениците на имението Рейвънскар, а се грижат за него по договорка с истинския му собственик — Аксел Мортмейн, разбира се. Мортмейн не е някой от тези хора, а богат индустриалец, притежаващ имение, което рядко навестява; не съм се натъкнал досега на никакви слухове за някаква връзка между него и семейство Шейд, за съществуването на които тук отдавна са забравили. Самите Херондейл са обект на множество любопитни предположения. Знае се, че са имали дете, което е починало, и че Едмънд, когото видях веднъж, започнал да пие и се увлякъл по хазарта; най-вероятно е проиграл дома им в Уелс, след което, поради окаяното им положение, собственикът на имението в Йоркшир им предложил да се нанесат в него. Това се случило преди две години.

Всичко това се потвърди този следобед, когато, наблюдавайки имението от разстояние, ме стресна появата на едно момиче. Веднага разбрах коя би могла да бъде. Бях я виждал да влиза и излиза от къщата, а и приликата й с брат й Уил, както вече казах, е очебийна. Тя дойде при мен, искайки да знае защо шпионирам семейството й. Не изглеждаше ядосана, поне в началото, а по-скоро обнадеждена: „Брат ми ли ви изпрати? — попита тя. — Чували ли сте нещо за него?“

Беше направо сърцераздирателно, но аз познавам Закона и й казах само, че брат й е добре и иска да знае дали са в безопасност. Това я ядоса и тя каза, че би било по-добре, ако той сам се погрижи за тяхната безопасност и се върне при тях. Каза също, че не смъртта на сестра й (знаете ли за тази сестра?), а това, че Уил ги е изоставил, е съсипало баща й. Оставям вие да прецените дали да предадете това на младия господин Херондейл, тъй като ми се струва, че по-скоро може да навреди, отколкото да помогне.

Когато заговорих с нея за Мортмейн, тя стана по-разговорлива и каза, че е приятел на семейството, който се намесил и им предложил да заживеят тук, когато останали на улицата. Докато говореше, започнах да разбирам начина на мислене на Мортмейн. Той знае, че Законът забранява на нефилимите да се намесват в живота на ловците на сенки, които са избрали да напуснат Клейва, и че поради това те ще избягват имението Рейвънскар; знае също така, че това, че семейство Херондейл живее в къщата, прави обектите в нея тяхна собственост, и поради това никой не би се опитал да го проследи. Освен това знае, че властта над семейство Херондейл би могла да му даде власт и над самия Уил. Дали не иска да се сдобие с власт над Уил? Може би не сега, а в някакъв следващ момент, за който жадува, така че когато той настъпи, да може да се възползва от него. Той е много добре подготвен, а хора като него са опасни.

Ако бях на ваше място, но аз не съм, бих уверил господаря Уил, че семейството му е в безопасност, и че аз не ги изпускам от очи; не бих говорил за Мортмейн с него, преди да получа повече информация. Това, което успях да разбера от Сесили, е, че те не знаят къде е Мортмейн в момента. Каза ми, че е в Шанхай и че понякога получават писма от компанията му там, всички подпечатани със съответните печати. Доколкото разбирам обаче Институтът в Шанхай не вярва, че той е там.

Казах на госпожица Херондейл, че много липсва на брат си; трябваше да направя поне това. Тя сякаш остана удовлетворена. Смятам да остана тук още известно време; заинтригуван съм как нещастието на семейство Херондейл се съчетава с плановете на Мортмейн. Освен това има още тайни, заровени в потъналите в спокойствие поляни на йоркширската провинция, и аз възнамерявам да ги разкопая.

Рейгнър Фел

Шарлот прочете писмото два пъти, за да запомни всички детайли, и след това, сгъвайки го многократно, го хвърли в огъня. Бе застанала до камината в гостната, уморено облегната върху нея, и гледаше как пламъците поглъщат хартията и се извиват в черни и златни ивици.

Не бе сигурна дали бе изненадана или разстроена, или просто съдържанието на писмото я накара да се почувства ужасно изморена. Да се опитваш да откриеш Мортмейн бе все едно да протегнеш ръка да смачкаш паяк и да осъзнаеш, че си безнадеждно омотан в лепкавите нишки на паяжината му. И после Уил — мразеше да говори за това с него. Гледаше към огъня с невиждащи очи. Понякога си мислеше, че Уил й е изпратен от Ангела като изпитание за търпението й. Беше рязък, езикът му бе като камшик и отговаряше на всеки неин опит да му засвидетелства любовта и благоразположението си с озлобление или презрение. Дори и сега, когато го погледнеше, виждаше момчето, което бе, когато бе на дванайсет — сгушено в ъгъла на стаята й, запушило с ръце ушите си, за да не чува как родителите му го викат по име от стъпалата долу, умолявайки го да излезе и да се върне при тях. Бе коленичила до него, когато семейство Херондейл си бяха отишли. Спомняше си как Уил бе вдигнал лице към нея, малко, бяло и решително, с онези негови сини очи и тъмни мигли; бе красив като момиче, слабичък и крехък, преди да се хвърли така стремглаво в обучението си на ловец на сенки, че за две години от тази крехкост не остана и следа, а той се покри с мускули, белези и знаци. Бе взела ръката му и той я бе оставил в нейната, сякаш бе някакво мъртво нещо. Хапеше долната си устна, но изобщо не усещаше и кръвта му течеше по брадичката му и капеше върху ризата му.

Шарлот, ще ми кажеш, нали? Ще ми кажеш, ако нещо им се случи?

Не мога, Уил.

Познавам Закона. Искам само да знам дали са живи — умоляваха я очите му. — Шарлот, моля те…

— Шарлот?

Тя вдигна поглед от камината. На вратата на стаята бе застанал Джем. Шарлот, все още наполовина впримчена в мрежата на миналото, премигна към него. Когато за първи път пристигна от Шанхай, косата и очите му бяха черни като мастило. С времето бяха започнали да посребряват, подобно на мед, която се окислява и позеленява, когато лекарствата започнаха да преминават през тялото му и да оставят своя отпечатък, променяйки го и убивайки го бавно.

— Джеймс — каза тя. — Късно е, нали?

— Единайсет часа е — бе навел глава встрани, изучавайки я. — Добре ли си? Изглеждаш така, сякаш си загубила душевния си покой.

— Не, аз само… — махна тя неопределено с ръка. — Всичко е заради това с Мортмейн.

— Искам да те попитам нещо — каза той, влизайки в стаята и снижавайки глас. — Свързано с него в известна степен. Днес, по време на тренировката, Гейбриъл каза нещо…

— Били сте там?

Той поклати глава.

— Софи ми каза. Тя не обича да разнася клюки, но бе притеснена и не мога да я виня. Гейбриъл твърдял, че чичо му се самоубил и след това майка му умряла от мъка, заради… е добре, заради баща ти.

— Баща ми ли? — смутено рече Шарлот.

— Чичото на Гейбриъл, Сайлас, нарушил Закона, баща ти разбрал за това и се обърнал към Клейва. Чичото се самоубил от срам, а госпожа Лайтууд умряла от мъка. Според Гейбриъл „Феърчайлд не се интересуват от нищо друго освен от себе си и от Закона“.

— И ми казваш това, защото…?

— … се чудех дали е вярно — каза Джем. — Ако е вярно, може би трябва да говориш с Консула и да му кажеш, че мотивът на Бенедикт да иска Института е отмъщение, а не безкористното му желание да го види ръководен по-добре.

— Не е вярно. Не би могло да е — поклати глава Шарлот. — Сайлас Лайтууд се самоуби, защото бе влюбен в своя парабатай. Клейвът научи за това от предсмъртната бележка на Сайлас, а не от баща ми. Всъщност бащата на Сайлас помоли баща ми да му помогне в написването на надгробното слово на Сайлас. Щеше ли да го направи, ако обвиняваше баща ми за смъртта на сина си?

Очите на Джем потъмняха.

— Това е много интересно.

— Мислиш ли, че Гейбриъл просто се е държал противно, или мислиш, че баща му го е излъгал, за да…

Шарлот отново не довърши изречението си. Внезапно Джем се преви, сякаш го бяха ударили с юмрук в стомаха, и се закашля толкова силно, че слабите му рамене потреперваха. Червени капки кръв изпръскаха ръкавите на якето му, когато той вдигна ръка, за да я сложи върху лицето си.

— Джем — втурна се Шарлот към него с ръце, протегнати напред, но той се изправи и отстъпи назад, олюлявайки се и давайки знак с ръка, че иска да я държи на разстояние от себе си.

— Добре съм — каза той, дишайки тежко. — Нищо ми няма — повтори и изтри с ръкав кръвта от лицето си. — Моля те, Шарлот — добави той сломено, когато тя тръгна към него. — Недей.

Шарлот се спря със свито сърце.

— Това нищо ли е?

— Нищо ми няма, знаеш го — той свали ръка, кръвта върху ръкава му бе като обвинение, и й изпрати възможно най-сладката усмивка. — Скъпа Шарлот — каза. — Винаги си била като по-голяма сестра за мен, такава, за каквато винаги съм си мечтал. Знаеш това, нали?

Шарлот само го гледаше, отворила уста. Прозвуча така, сякаш й казваше сбогом, нямаше сили да му отвърне. Той се обърна с типичната си лека походка и излезе от стаята. Тя го гледаше как излиза, казвайки си, че това не значи нищо, че не е по-зле от друг път, че все още му остава много време. Обичаше Джем, както обичаше и Уил, и не можеше да спре да ги обича. Мисълта, че можеше да загуби Джем, я покрусяваше. Не само защото тя самата щеше да го загуби, но и защото същото очакваше и Уил. Страхуваше се, че ако Джем си отидеше, щеше да отнесе със себе си всичко човешко, което все още бе останало у Уил.

Бе почти полунощ, когато Уил се върна в Института. Бе започнало да вали, още докато бе на средата на „Треднидъл Стрийт“. Подслони се под навеса на издателство „Дийн и син“, за да закопчее сакото си и да увие по-стегнато шала си, но дъждът вече бе успял да влезе в устата му — големи, ледени капки дъжд, които го бодяха като иглички и имаха вкус на въглища и тиня. Той приведе рамене, опитвайки се да избегне капките, и продължи покрай банката в посока към Института.

Въпреки че от години живееше в Лондон, дъждът го караше да си мисли за вкъщи. Отново си спомни дъжда в провинцията, в Уелс, свежия вкус на зеленина, който имаше, и как се чувстваше, когато се търкаляше надолу по мокрия склон на някой хълм, с трева в косата и по дрехите. Ако затвореше очи, можеше да чуе ехото от смеха на сестрите си. Уил, ще съсипеш дрехите си. Уил, мама ще побеснее…

Чудеше се дали някога щеше да стане лондончанин, с това в кръвта си — спомена за широките простори, необятността на небето, чистия въздух. Не тези тесни улици, изпълнени с хора, лондонският прах, който бе навсякъде (по дрехите, в косата, сипеше се върху тила), миризмата на мръсната река.

Вече бе стигнал до „Флийт Стрийт“. През мъглата можеше да се види Темпъл Бар[1]; улицата бе измита от дъжда. Някаква карета изтрополя край него, когато се отправи по тясната уличка между две сгради, изпод колелата плисна мръсна вода.

Вече виждаше в далечината острия връх на кулата на Института. Сигурно бяха приключили с вечерята, помисли си Уил. Всичко е прибрано. Бриджет сигурно спеше; би могъл да се промъкне в кухнята и да си приготви нещо набързо, сандвич с хляб и кашкавал и малко студен пай. Бе пропускал много закуски, обеди и вечери напоследък, и ако трябваше да бъде честен, причината за това бе само една: избягваше Теса.

Не искаше да я избягва всъщност, бе се почувствал ужасно онзи следобед, когато я придружи не само на тренировката, но и в гостната след това. Понякога се питаше дали правеше това, за да изпита себе си. Да провери дали чувствата си бяха отишли. Но не бяха. Когато я видеше, му се искаше да бъде с нея; когато бе с нея, копнееше да я докосне; когато докоснеше дори ръката й, имаше желание да я прегърне. Искаше да я почувства, както тогава, на тавана. Искаше да усети вкуса на кожата й, аромата на косата й. Искаше да я накара да се засмее. Искаше да седне и да я слуша как говори за книги, докато му окапят ушите. Но това бяха неща, които не би трябвало да иска, защото бяха неща, които не можеше да има, а да очакваш нещо, което не можеш да имаш, е мъчително и влудяващо.

Вече бе стигнал до вкъщи. Вратата на Института се отвори, щом я докосна, и той влезе във вестибюла, пълен с премигващи факли. Спомни си как съзнанието му се бе размътило от дрогата, която бе взел в свърталището на пушачите на опиум на главната улица в Уайтчапъл. Блаженството да се освободиш от всякакви желания и потребности. Халюцинираше, че лежи на един хълм в Уелс, небето над него бе високо и синьо, а Теса се изкачваше нагоре по хълма и после седна до него. Обичам те, й каза той и я целуна, сякаш това бе най-естественото нещо на света. А ти обичаш ли ме?

Тя му се бе усмихнала. Ти винаги ще си на първо място в сърцето ми, бе казала.

Кажи ми, че не сънувам, бе прошепнал той, когато тя сложи ръката си в неговата и след това той вече не можеше да каже къде свършваше сънят и къде започваше реалността.

Съблече палтото си, докато се качваше по стълбите, тръскайки мократа си коса. Във врата му се стичаше студена вода, мокрейки гърба му, и той потрепери. Скъпоценното пакетче, което бе купил от ифритите, бе в джоба на панталоните му. Пъхна ръка в джоба си и го докосна, за да се увери, че е там.

Коридорът бе осветен от слаба магическа светлина; бе стигнал до средата на първия, когато се спря. Знаеше, че стаята на Теса е тук, срещу тази на Джем. И там, пред нейната врата, бе застанал Джем, въпреки че „застанал“ едва ли бе най-точната дума. Той ходеше напред-назад, „протривайки пътечка върху килима“, както би казала Шарлот.

— Джеймс — каза Уил, по-скоро учуден.

Джем вдигна рязко глава и мигновено се отдръпна от вратата на Теса, отстъпвайки към своята. На лицето му се изписа смущение.

— Предполагам не би трябвало да ме изненадва да те видя да се разхождаш по коридорите по което и да било време.

— И двамата знаем, че обратното не ми е в характера — каза Уил. — Защо си буден? Добре ли си?

Джем хвърли последен поглед към вратата на Теса и после се обърна към Уил.

— Исках да се извиня на Теса — каза той. — Мисля, че свиренето ми не я оставя да заспи. Къде беше? Пак ли на среща с шестопръстия Найджъл?

Уил се ухили, но на Джем не му бе до смях.

— Нося ти нещо. Да отидем в стаята ти. Не искам да прекарам цялата нощ, стоейки в коридора.

След минута колебание Джем сви рамене и отвори вратата на стаята си. Влезе вътре, а Уил го последва; Уил затвори вратата и я залости, а Джем се настани в едно кресло. Камината гореше, но в нея имаше само белезникава златисточервена жарава. Той погледна към Уил.

— И какво е тов… — започна той, но се сви конвулсивно, застигнат от остра кашлица. Тя премина, преди Уил да успее да се помръдне или да каже нещо, но когато Джем се изправи и прокара ръка през устата си, върху нея имаше кръв. Той я погледна с безразличие.

На Уил му причерня. Приближи се до своя парабатай, подавайки му една носна кърпичка, която Джем взе, а след това и сребърния прах, който бе купил в Уайтчапъл.

— Ето — каза той с неудобство. Не бе изпитвал неудобство в присъствието на Джем през изминалите пет години, но сега изпита. — Ходих до Уайтчапъл и ти донесох това.

Джем, който чистеше кръвта от ръката си с кърпичката, взе пакетчето и погледна към уин фена.

— Имам достатъчно — каза той. — Поне за още един месец. — След това вдигна поглед, в който проблесна нещо. — Или може би Теса ти е казала…

— Какво да ми е казала?

— Нищо. Разсипах част от праха онзи ден. Но успях да спася повечето — Джем сложи пакетчето върху масичката пред себе си. — Нямам нужда от този.

Уил седна върху дървения сандък в долната част на леглото на Джем. Мразеше да сяда там — краката му бяха толкова дълги, че винаги се чувстваше като възрастен, който се опитва да се намести зад ученически чин — но искаше очите му да са на едно ниво с тези на Джем.

— Хората на Мортмейн изкупуват запасите от уин фен в Ийст Енд — каза той. — Убедих се в това. Ако го свършиш, а той е единственият, който го предлага…

— Можем да се окажем в негова власт — каза Джем. — Освен ако, разбира се, не искаш да ме оставиш да умра, което би било най-разумното, всъщност.

— Разбира се, че не искам — остро му отвърна Уил. — Ти си ми кръвен брат. Заклел съм се да не допусна да ти се случи нещо.

— Ако оставим настрана клетвите — каза Джем — и демонстрацията на сила, какво общо има всичко това с мен?

— Не разбирам какво имаш предвид…

— Чудех се дали си способен да изпълниш страстното желание на някого да се отърве от страданията си.

Уил се олюля назад, сякаш Джем го бе блъснал.

— Аз…

Преглътна, търсейки точните думи. Толкова отдавна не му се бе налагало да търси думите, с които да поиска прошка, а не да си навлича омраза; от времето, когато не бе необходимо да се представя в отвратителна светлина, че се изненада от тревогата, която го обхвана, дали би могъл да се справи със задачата.

— Говорих с Теса днес — каза той най-после, без да забележи, че Джем пребледня още повече. — Разговорът с нея ми помогна да разбера, че това, което направих миналата нощ, е непростимо. Въпреки това се надявам да ми простиш — додаде бързо Уил. В името на Ангела, не съм добър в това.

Джем повдигна едната си вежда.

— За какво да ти простя?

— Отидох там, защото не можех да спра да мисля за семейството си и исках, необходимо ми бе, да спра да мисля — каза Уил. — Изобщо не си дадох сметка, че може да изглежда така, все едно се подигравам с болестта ти. Моля те за прошка, че не бях достатъчно тактичен — гласът му се снижи. — Всеки може да сгреши, Джем.

— Да — каза той. — Само дето ти грешиш по-често, отколкото повечето хора.

— Аз…

— И нараняваш всички — каза Джем. — Всички, с които си свързан.

— Но не и теб — прошепна Уил. — Наранявам всички, но не и теб. Никога не съм искал да те нараня.

Джем скри лице в ръцете си.

— Уил…

— Ако не ми простиш — каза Уил, усещайки как в гласа му се прокрадва паника, — аз ще съм…

— Самотен? — Джем отпусна ръце, но този път се усмихваше горчиво. — И кой ще бъде виновен за това? — Той се облегна назад, полузатворените му очи бяха уморени. — Вече съм ти простил — каза той. — Щях да ти простя и ако не ми се беше извинил. Всъщност, не очаквах да го направиш. Предполагам, че това е влиянието на Теса.

— Не съм тук по нейна молба. Джеймс, нямам друго семейство освен теб — гласът му потрепери. — Бих умрял за теб. Знаеш го. Бих умрял без теб. Ако не бе ти, щях да съм умрял хиляди пъти през тези пет години. Дължа ти всичко и ако не искаш да повярваш, че съм съпричастен към болката ти, може би можеш да приемеш, че знам какво е чест и чувство за дълг…

Сега Джем на свой ред се разтревожи.

— Уил, безпокоиш се повече, отколкото гневът ми ти дава основание. Вече не ти се сърдя; знаеш, че никога не съм можел да се сърдя дълго.

Гласът му прозвуча успокоително, но нещо в Уил не искаше да се успокои.

— Отидох да взема лекарството, защото не мога да понеса мисълта, че ще умреш или че ще страдаш, не и когато мога да направя нещо, за да го предотвратя. Направих го, защото се изплаших. Ако Мортмейн дойде при нас и ни каже, че е единственият, който разполага с дрогата, която може да спаси живота ти, трябва да знаеш, че ще му дам всичко, каквото поиска, за да я получа от него. Вече загубих семейството си, Джем. Не искам да загубя и теб…

— Уил… — Джем се изправи, после прекоси стаята и коленичи до него, взирайки се в очите на приятеля си. — Започвам да се притеснявам за теб. Разкаянието ти е достойно за възхищение, но трябва да знаеш…

Уил погледна надолу към него. Спомни си какъв бе Джем, когато пристигна от Шанхай, спомни си огромните черни очи върху измъченото му лице. Не бе никак лесно да го разсмееш, но Уил не се отказваше да се опитва.

— Какво?

— Че ще умра — отвърна Джем. Очите му бяха широко отворени и трескави; в ъгъла на устата му все още имаше следи от кръв. Сенките под очите му бях почти сини.

Уил сграбчи китката на Джем, мачкайки плата на ризата му. Джем не помръдна.

— Ти се закле да останеш с мен — каза той. — Когато дадохме обет да сме парабатаи. Душите ни са свързани. Ние сме една личност, Джеймс.

— Ние сме двама души — отвърна Джем. — Двама души, сключили споразумение помежду си.

Уил разбираше, че се държи детински, но това не му помагаше особено.

— Споразумение, съгласно което ти не можеш да отидеш там, където аз не мога да дойда с теб.

— Като изключим смъртта — спокойно отвърна Джем. — Думите на клетвата са: „Завинаги или докато смъртта ни раздели“. В един прекрасен ден аз ще отида там, където никой няма да може да ме последва и струва ми се, това ще е твърде скоро. Запитвал ли си се някога защо се съгласих да стана твой парабатай?

— Не си имал по-добри предложения, предполагам — опиата да се пошегува Уил, но гласът му се счупи като стъкло.

— Мислех, че имаш нужда от мен — отвърна Джем. — Издигнал си стена около себе си, Уил, и аз никога не те попитах защо. Но никой не може да носи сам цялата тежест. Мислех, че ще ме допуснеш до себе си, ако стана твой парабатай, за да има поне някой, на когото да се опреш. Питах се какво би означавала смъртта ми за теб. Преди се страхувах за теб. Страхувах се, че ще останеш затворен зад тази стена. Но сега… нещо се промени. Не знам защо. Само знам, че е факт.

— Кое е факт? — пръстите на Уил все още стискаха китката на Джем.

— Това, че стената вече я няма.

Теса не можеше да заспи. Лежеше неподвижно в леглото си, вперила поглед в тавана. В мазилката имаше пукнатина, която изглеждаше ту като облак, ту като бръснач, в зависимост от потрепването на свещите.

Обядът мина напрегнато. Междувременно Гейбриъл бе казал на Шарлот, че няма да идва повече и да участва в обучението, така че отсега нататък само Гидеон щеше да се занимава със Софи и с нея. Гейбриъл не бе казал защо се отказва, но бе ясно, че Шарлот смята, че Уил е виновен за това. Теса, виждайки колко изтощена изглежда Шарлот от перспективата конфликтът с Бенедикт да продължи, се чувстваше виновна, че е завела Уил на тренировката и че се бе присмяла на Гейбриъл.

Не й помогна и това, че Джем не дойде на вечеря. Ужасно й се искаше да поговори с него. След като избягваше да я погледне на закуска и се бе разболял за вечеря, тя бе обзета от паника. Дали бе ужасен от това, което се бе случило между тях предишната нощ или дори по-лошо — бе болен? Може би дълбоко в сърцето си и той като Уил смяташе, че магьосниците стоят по-долу от него. Или може би това нямаше нищо общо с това какво е тя. Може би просто бе отвратен от поквареността й; бе отвърнала на прегръдките му и не го бе отблъснала, а нали леля Хариет винаги казваше, че мъжете са слаби, когато става въпрос за страсти, и че жените са тези, които трябва да проявяват сдържаност.

Тя не бе проявила сдържаност миналата нощ. Спомни си как лежеше до него, а нежните му ръце я бяха прегърнали. Трябваше да признае с болка, че ако нещата бяха продължили, щеше да направи всичко, което той поискаше. Дори сега, когато мислеше за него, усещаше тялото си горещо и не можеше да си намери място; завъртя се в леглото, удряйки една от възглавниците. Ако бе разрушила близостта помежду им, позволявайки това между тях да се случи, нямаше да си го прости никога.

Канеше се да зарови лице във възглавницата, когато чу шум. Тихо почукване по вратата. Тя замръзна. Чукането се повтори, този път по-настойчиво. Джем. Ръцете й се разтрепериха, тя скочи от леглото, изтича до вратата и я отвори.

На прага стоеше Софи. Бе облечена в черната си слугинска рокля, бялото й боне бе застанало накриво и тъмните й къдрици падаха изпод него. Лицето й бе много бледо и върху якичката й имаше петно кръв; имаше измъчен вид.

— Софи — гласът на Теса издаваше изненадата й. — Добре ли си?

Софи изплашено се огледа.

— Може ли да вляза?

Теса кимна. Когато и двете влязоха вътре, тя я залости и седна на ръба на леглото си, а усещането бе такова, сякаш в гърдите си имаше оловна тежест. Софи остана изправена, свила ръце пред себе си.

— Софи, какво има?

— Госпожица Джесамин — изстреля тя.

— Какво госпожица Джесамин?

— Тя… Исках само да кажа, че ако бях на нейно място… — тя не довърши, имаше ужасно нещастен вид. — Тя прекарва нощите си извън Института, госпожице.

— Така ли? Видях я миналата нощ в коридора, облечена като момче, да се оглежда крадешком…

Софи сякаш се успокои. Тя не обичаше Джесамин, Теса добре знаеше това, но бе добре обучена, а една добре обучена прислужница не одумва господарката си.

— Да — нетърпеливо каза тя. — Забелязах го преди няколко дни. Имаше нощи, когато изобщо не се бе докосвала до леглото си, сутрин върху килимчето пред леглото й имаше кал, когато не се бе връщала през нощта. Бих казала на госпожа Брануел, но тя изглежда толкова угрижена, че не мога да й причиня и това.

— А защо казваш на мен? — попита Теса. — По всичко изглежда, че Джесамин си е намерила обожател. Не мога да кажа, че одобрявам държанието й, но — тя преглътна, спомняйки си за собственото си държание миналата нощ, — никой от нас не е отговорен за това. Освен това, може би има някакво съвсем невинно обяснение…

— Само че, о, госпожице — Софи плъзна ръка в джоба на роклята си, а когато я извади, между пръстите си стискаше кремава покана. — Тази вечер открих това. В джоба на новото й кадифено сако. Светлобежовото, това на райетата.

Теса не се интересуваше от светлобежовите райета. Погледът й бе вперен в поканата. Тя бавно протегна ръка и я взе. Бе покана за бал.

20 юли 1878

Г-н БЕНЕДИКТ ЛАЙТУУД поднася благопожеланията си

на г-ца ДЖЕСАМИН ЛЪВЛИС

и има честта да я покани

на бал с маски следващия вторник

27 юли. RSVP[2].

По-нататък се посочваха адресът и часът, в който щеше да започне балът, но това, което смрази кръвта на Теса, бе написаното на гърба на поканата. С небрежен почерк, подобен на нейния, бяха надраскани думите: Моя Джеси. Сърцето ми изгаря при мисълта, че ще те видя утре вечер на забележителното събитие. Толкова забележително, че няма да мога да погледна никого другиго и нищо друго освен теб. Нали ще облечеш бялата рокля, скъпа, знаеш колко я харесвам — „в блясък от сатен и сияние от перли“, както е казал поетът. Твой завинаги: Н.Г.

— Нат — вперила поглед в писмото, Теса стоеше като вкаменена. — Това е написано от Нат. И цитира Тенисън.

Софи си пое дълбоко дъх.

— Предположих, но си помислих, че не би могло да е вярно. Не и след всичко, което направи той.

— Познавам почерка на брат си — мрачно каза Теса. — Смята да се срещне с нея довечера на този таен бал. Софи, къде е Джесамин? Трябва веднага да говоря с нея.

Ръцете на Софи започнаха да треперят още по-силно.

— Ами, госпожице, работата е там, че…

— О, боже, дали не е тръгнала вече? Трябва да намерим Шарлот. Не виждам друг начин…

— Не е тръгнала още. В стаята си е — прекъсна я Софи.

— Тя знае ли, че си намерила това? — размаха поканата Теса.

Софи преглътна с видимо усилие.

— Свари ме с поканата в ръката, госпожице. Опитах се да я скрия, но тя вече я бе видяла. Погледът й, когато се приближи към мен, бе толкова заплашителен, че не можах да се сдържа. И след всички тези тренировки с господаря Гидеон… не знам как точно се случи…

— Какво се случи, Софи?

— Ударих я по главата с огледалото — отчаяно рече Софи. — С едно от онези огромни огледала в сребърна рамка, които са толкова тежки. Тя се свлече като камък, госпожице. Завързах я за леглото й и дойдох да ви търся.

— Чакай, чакай, искам да се уверя, че съм те разбрала правилно — рече Теса след известна пауза. — Джесамин те е сварила с поканата в ръка, ти си я ударила по главата с огледалото и си я завързала за леглото й, така ли?

Софи кимна.

— Боже мой — промълви Теса. — Софи, ще ни трябва още някой. Този бал не може да остане в тайна и Джесамин…

— Само не госпожа Брануел — простена Софи. — Тя ще ме уволни. Ще бъде принудена да го направи.

— Джем…

— Не! — Софи трескаво попипа якичката си, върху която имаше кръв. Кръвта на Джесамин, ужасено си помисли Теса. — Няма да го понеса, ако той узнае, че съм извършила това; той е толкова внимателен. Моля ви, не ме карайте да му казвам, госпожице.

Разбира се, че няма го понесе, помисли си Теса. Софи обичаше Джем. В бъркотията от последните няколко дни тя почти бе забравила за това. Отново я заля вълна от срам, щом си спомни за изминалата нощ, но се опомни и произнесе с твърд глас:

— В такъв случай, Софи, остава само един човек, на когото можем да кажем. Разбираш ме, нали?

— Господарят Уил — с въздишка отвърна Софи. — Много добре. Мисля, че не ме е грижа какво ще си помисли той за мен.

Теса протегна ръка, взе халата си и се загърна с него.

— Погледни на нещата откъм добрата им страна, Софи. Уил поне няма да бъде шокиран. Едва ли Джесамин ще е първата жена в безсъзнание, която ще види, нито пък ще е последната.

Теса не бе права поне за едно нещо: Уил бе шокиран.

— Софи ли направи това? — няколко пъти попита той. Бяха застанали в долния край на леглото на Джесамин. Тя се бе отпуснала върху него, гърдите й се надигаха и спускаха като на Спящата красавица — известната восъчна фигура на Мадам дьо Бари[3]. Светлата й коса бе разпиляна върху възглавницата, а през челото й минаваше кървава резка. Китките на ръцете й бяха завързани за леглото.

— Нашата Софи ли?

Теса погледна към Софи, която бе седнала на един стол, недалеч от вратата. Бе свела глава и бе забила поглед в ръцете си. Старателно избягваше да срещне погледа на Теса или на Уил.

— Да — каза Теса. — И спри най-после да го повтаряш.

— Мисля, че ще се влюбя в теб, Софи — каза Уил. — Не изключвам и женитба.

Софи изхлипа.

— Замълчи — изсъска Теса. — Спри да плашиш бедното момиче, вече е достатъчно изплашена.

— От какво е изплашена? От Джесамин ли? По всичко изглежда, че с лекота е спечелила този рунд. — Уил едва се сдържа да не се разсмее. — Софи, скъпа, няма защо да се притесняваш. Често и на мен самия ми е идвало да тресна с нещо Джесамин по главата. Никой няма да те упрекне за това.

— Страхува се, че Шарлот ще я уволни — каза Теса.

— За това, че е ударила Джесамин ли? — умилостиви се Уил. — Ако тази покана е това, което изглежда, че е, и Джесамин наистина тайно се среща с брат ти, тя по всяка вероятност е предала всички ни. Без да коментирам какви ги върши Бенедикт Лайтууд, като организира парти, за което никой от нас не знае. Парти, на което е поканен и Нат. Това, което е направила Софи, е просто геройство. Шарлот ще й благодари.

Като чу това, Софи вдигна глава.

— Така ли мислите?

— Да, сигурен съм — отвърна Уил. В следващия момент той и Софи се вторачиха един в друг. Софи първа отклони поглед, но, ако Теса не бъркаше, в него за първи път нямаше неприязън.

Уил измъкна стилито от колана си. Седна на леглото на Джесамин и внимателно отметна косата й. Теса прехапа устни в опит да обуздае импулса си и да попита какво прави.

Той доближи стилито до шията на Джесамин и бързо начерта две руни.

— Иратце — каза той, преди Теса да е успяла да го попита. — Целебна руна и руна „заспи сега“. Ще й помогнат да спи поне до утре сутринта. Уменията ти да си служиш с огледалото са достойни за възхищение, Софи, но трябва да се научиш да завързваш по-добре възлите.

В отговор Софи измърмори нещо неясно. По всичко изглеждаше, че неприязънта й към Уил отново се бе появила.

— Въпросът е — каза Уил, — какво да правим сега.

— Трябва да кажем на Шарлот.

— Не — категоричен бе той. — Не трябва.

Теса го погледна учудено.

— Защо да не й казваме?

— По две причини — отвърна Уил. — Първо, ще се чувства длъжна да докладва на Клейва, а ако Бенедикт Лайтууд е домакин на този бал, най-вероятно там ще са и привържениците му. Но може би не всичките. Ако Клейвът бъде предупреден, те биха могли да намерят начин да го известят, преди някой да успее да пристигне, за да разследва за какво става въпрос. Второ, балът е започнал преди около час. Не знаем кога ще пристигне Нат, търсейки Джесамин, но ако не я намери, може и да си тръгне. А той е най-добрата връзка с Мортмейн, която имаме. Нямаме време за губене и ако сега отидем да събудим Шарлот, за да й съобщим, ще се забавим.

— Да кажем на Джем тогава?

— Не. Не и тази вечер. Той не се чувства много добре, но ще каже, че му няма нищо. Не ми се ще да го набъркваме в това, след случилото се миналата нощ.

Теса го погледна настойчиво.

— Какво предлагаш да правим тогава?

Ъгълчетата на устните му насмешливо се извиха нагоре.

— Госпожице Грей — каза той, — ще бъдете ли така добра да ме придружите на бала?

— Спомняте си последното парти, на което бяхме заедно, нали? — отвърна Теса.

Уил продължи да се усмихва. Погледът му красноречиво говореше, че бе измислил някакъв стратегически план.

— Теса, само не ми казвай, че не си мислиш същото, което и аз.

Теса въздъхна.

— Да — отвърна тя. — Трябва да се превъплътя в Джесамин и да се представя за нея. Това е единственият смислен план — каза Теса и се обърна към Софи. — Знаеш ли за коя рокля говори Нат? Знаеш ли коя е бялата рокля на Джесамин?

Софи кимна.

— Изчеткай я и я приготви за обличане — каза Теса. — Ще срешеш косата ми като косата на Джесамин. Успокои ли се вече?

— Да, госпожице — Софи се изправи и се запъти към гардероба в другата част на стаята. Уил все още гледаше към Теса; усмихваше се широко.

Теса снижи гласа си:

— Уил, помисли ли, че и Мортмейн би могъл да бъде там?

Усмивката изчезна от лицето на Уил.

— Няма да се приближаваш до него, ако е там.

— Не можеш да ми казваш какво да правя.

Уил се намръщи. Изобщо не реагира по начина, по който Теса си мислеше, че ще реагира. Когато Капитола в „Скритата ръка“ се облича като момче и приема предизвикателството на мародера Черния Доналд, никой вече не се отнася пренебрежително към нея.

— Способностите ти са наистина впечатляващи, Теса, но не е по силите ти да хванеш могъщ и опитен магьосник като Мортмейн. По-добре стой близо до мен — каза той.

Тя се намръщи.

— И защо си мислиш, че няма да те познаят на бала? Бенедикт те познава, както ти е известно.

Уил грабна поканата от ръката й и я размаха насреща й.

— Защото е бал с маски.

— И имаш ли маска?

— Всъщност имам — отвърна Уил. — Миналогодишното ни коледно парти бе по подобие на Венецианския карнавал — самодоволно се ухили той. — Кажи й Софи.

Софи, която се бе съсредоточила върху нещо, което приличаше на отвара от паяжина и лунни лъчи, въздъхна.

— Вярно е, госпожице. Ще го оставите той да си има вземане-даване с Мортмейн, чухте го, нали? Това е много опасно. Освен това ще трябва да биете целия път до Чезуик!

Уил тържествуващо погледна към Теса.

— След като дори и Софи е съгласна с мен, не можеш просто да кажеш „не“.

— Мога — мрачно отвърна Теса, — но не искам. Добре тогава. Но трябва да избягваш Нат, докато разговарям с него. Той все пак не е идиот; ако ни види заедно, няма да му е трудно да събере две и две. От бележката му не останах с впечатление, че очаква някой да съпровожда Джесамин.

— Аз пък изобщо не я схванах — отвърна Уил, навеждайки се да завърже обувките си. — Единственото, което разбрах бе, че може да цитира второразредната поезия на Тенисън. Софи, за колко време можеш да приготвиш Теса?

— За половин час — отвърна Софи, без да вдига поглед от роклята.

— Значи среща в двора след половин час — каза Уил. — Ще събудя Сирил. И гледай да не припаднеш като ме видиш издокаран.

Нощта бе студена и Теса потрепери, когато мина през вратата на Института и застана на най-горното стъпало. На това стъпало бе седяла, помисли си тя, през онази нощ, когато двамата с Джем се разхождаха при моста „Блекфрайърс“ и механичните създания ги нападнаха. Въпреки че през деня бе валяло, нощта бе ясна; луната бе прогонила заблудените облаци в другия край на ясното черно небе.

Каретата бе вече тук, пред стълбите, а Уил чакаше до нея. Той погледна нагоре, когато вратата на Института се затваряше зад нея. За момент те просто стояха и се гледаха. Теса знаеше какво вижда той, бе го видяла и сама в огледалото в стаята на Джесамин. Тя бе Джесамин до последния детайл, Джесамин, облечена в елегантна копринена рокля с цвят на слонова кост. Роклята бе с дълбоко деколте, разкриващо голяма част от бялата гръд на Джесамин, и с тясна лента, опасваща яката, така че да подчертава извивката на шията. Ръкавите бяха къси и ръцете й оставаха открити на хладния нощен въздух. Дори линията на деколтето да не бе толкова изрязана, Теса би се чувствала гола, ако не бе нейният ангел, само че не си го бе сложила, защото Нат със сигурност щеше да го забележи. Полите на роклята й завършваха с шлейф, който се спускаше като фонтан от покритата й с дантели тънка талия; във вдигнатата й нагоре коса имаше наниз перли, закрепени със седефена игла. Носеше полумаска във вид на златно домино, което подчертаваше по великолепен начин светлата коса на Джесамин. Изглеждам толкова изтънчено, отчуждено си помисли тя, оглеждайки се в сребристата повърхност на огледалото, докато Софи се суетеше край нея. Като принцеса от приказките. Подобни мисли бяха напълно естествени, още повече, че не й принадлежаха напълно.

Но Уил, Уил. Бе я предупредил да не припадне, когато го види и тя наистина не можа да скрие възхищението си — бе много по-красив, отколкото можеше да си представи, в черния си вечерен костюм и бяла риза. Елегантната комбинация от черно и бяло подчертаваше съвършенството на рязко изсечените му черти. Тъмната му коса падаше в безпорядък над черната полумаска, контрастираща със синевата на очите му. Усети как сърцето й се свива и изпита омраза към себе си. Отмести поглед към Сирил, който бе седнал на капрата. Прочете в очите му объркване и неразбиране; той погледна към нея, после отново към Уил и сви рамене. Теса се чудеше какво ли, по дяволите, му бе казал Уил, че ще правят, за да обясни факта, че ще води Джесамин в Чезуик посред нощ. Ама че история.

— О! — бе всичко, което Уил каза, когато тя заслиза по стълбите, придърпвайки шлейфа към себе. Надяваше се той да отдаде на студа треперенето, което не можеше да спре, когато взе ръката й.

— Вече разбирам защо брат ти цитира тази долнопробна поезия. Би трябвало да наподобяваш Мод, нали? „Кралицата на розите в моминската градина“.

— Знаеш ли — каза Теса, докато той й помагаше да седне в каретата. — Пет пари не давам за тази поема.

Той скочи в каретата след нея и хлопна вратата.

— Джесамин я обожава.

Каретата изтрополя по паважа и излезе през отворената врата. Теса усети, че сърцето й започва да бие по-бързо. От страх, че Шарлот и Хенри могат да ги хванат, помисли си тя. Какво да се прави, трябваше да преглътне и това, че е сама с Уил в каретата.

— Аз не съм Джесамин.

Той я погледна — очите му бяха срещу нейните. В погледа му се таеше някакво насмешливо възхищение; запита се дали това не бе просто възхищение от вида на Джесамин.

— Не, разбира се — отвърна той. — Въпреки че си съвършено копие на Джесамин, все пак успявам да видя Теса през него, сякаш щом изстържа пласта боя, под него ще се появи моята Теса.

— Не съм твоята Теса.

Светлината, която искреше в очите му, помръкна.

— Е, добре — каза. — Предполагам, че не си. Какво е да си Джесамин, тогава? Можеш ли да уловиш мислите й. Или пък да прочетеш чувствата й?

Теса преглътна и докосна с ръка, облечена в ръкавица, кадифената завеска на каретата. Можеше да види светлините на газените лампи — жълти петна, които се мяркаха покрай тях; две деца, облегнали се едно на друго, се бяха отпуснали пред една врата и спяха. Темпъл Бар прелетя над главите им.

— Опитах се — каза тя. — Горе в стаята й. Само че нещо не е както трябва. Не мога да усетя нищо от нея.

— Е, предполагам, че е трудно да се потопиш в нечий ум, когато такъв просто не съществува.

Теса направи гримаса.

— Подигравай се, щом това ти харесва, но нещо с Джесамин не е наред. Да се опитваш да се докоснеш до съзнанието й е все едно да се опитваш да докоснеш гнездо на змии или отровен облак. Не мога да усетя и най-малката емоция. Само огромно количество гняв, терзания и горчивина. А и не мога да открия конкретните й мисли зад всичко това. Като да се опитваш да задържиш вода в ръцете си.

— Интересно. Сблъсквала ли си се с подобно нещо преди?

Теса поклати глава.

— Това ме безпокои. Страхувам се, че Нат ще очаква от мен да зная нещо, а аз няма да го знам или няма да мога да му дам правилния отговор.

Уил се наведе напред. Когато бе влажно, а това бе почти всеки ден, иначе правата му тъмна коса започваше да се къдри. Имаше нещо във влажната му коса, в къдриците около слепоочията му, от което сърцето й се сви.

— Ти си добра актриса, а и познаваш брат си — каза той. — Имам ти пълно доверие.

Тя изненадано го погледна.

— Така ли?

— Освен това — продължи той, без да отговаря на въпроса й, — в случай че нещо се обърка, аз ще съм там. Дори и да не ме виждаш, Теса, аз ще съм там. Запомни това.

— Добре — наклони тя глава встрани. — Уил?

— Да?

— Има и трета причина, заради която не искаше да събудиш Шарлот и да й кажеш какво смятаме да правим, нали?

Той присви сините си очи.

— И каква е тя?

— Това, че все още не знаеш дали това е просто глупав флирт от страна на Джесамин или нещо по-дълбоко и тъмно. Пряка връзка с моя брат и с Мортмейн, например. И ако е второто, то ще разбие сърцето на Шарлот.

Някакъв мускул потрепна в ъгълчето на устните му.

— И защо трябва да ме е грижа, ако е така? Ако е толкова глупава, че да се привързва към Джесамин…

— Грижа те е — отвърна Теса. — Ти не си безчувствен къс лед, Уил. Видях те как се вълнуваш за Джем, видях те как гледаше Сесили. Имал си и друга сестра, нали?

Той я погледна внимателно.

— И какво те кара да мислиш, че съм имал… че имам още една сестра?

— Джем ми каза, че тя вероятно е мъртва. — Ти каза: „Сестра ми е мъртва“. Но Сесили е повече от жива. Това ме кара да си мисля, че си имал сестра, която е починала. И тя не е Сесили.

Уил пое дълбоко дъх.

— Умна си.

— Умна съм и съм права или съм умна и не съм права?

Уил се зарадва, че маската скрива лицето му.

— Ѐла — каза той. — Две години по-голяма от мен. И Сесили, три години по-малка. Това са сестрите ми.

— И Ѐла…

Уил отклони поглед, но тя все пак успя да види болката в очите му. Значи Ѐла бе мъртва.

— Каква бе тя? — попита Теса, спомняйки си колко благодарна бе, когато Джем я попита същото за Нат. — Каква бе Ѐла? А Сесили, какво момиче е тя?

— Ѐла бе много грижовна — каза Уил. — Като майка. Би направила всичко за мен. А Сесили бе малка лудетина. Беше само на осем, когато си тръгнах. Не мога да кажа дали още е същата, но бе като Кати в „Брулени хълмове“. Не се страхуваше от нищо и искаше всичко. Биеше се като дявол и ругаеше като продавачка на пазара — в гласа му се усещаха радост, възторг и… любов. Никога не го бе чувала да говори така за някого, освен за Джем.

— Мога ли да те попитам… — започна тя.

Уил въздъхна.

— Ще ме попиташ независимо дали искам или не.

— Ти самият имаш по-малка сестра — каза тя. — Какво толкова направи на сестрата на Гейбриъл, че да те мрази толкова.

Той се почувства неловко.

— Сериозно ли говориш?

— Да — отвърна тя. — Принудена съм да прекарвам много време с братята Лайтууд и Гейбриъл със сигурност те презира. Счупил си ръката му. Ще се чувствам по-спокойно, ако знам защо.

Уил поклати глава и прокара ръце през косата си.

— Мили боже — каза той. — Сестра им — името й, впрочем, е Татяна; кръстена е на близка приятелка на майка й, която е била рускиня — беше на дванайсет, мисля.

— Дванайсет? — ужаси се Теса.

Уил въздъхна.

— Виждам, че може би вече си решила какво се е случило — каза. — Ще се почувстваш ли по-спокойно, когато разбереш, че аз също бях на дванайсет? Татяна… си внуши, че е влюбена в мен. По начина, по който го правят малките момичета. Вървеше след мен, кикотеше се и надзърташе иззад колоните, за да ме зяпа.

— Всички тези глупави неща, които правим, когато сме на дванайсет.

— Това бе първото коледно парти в Института, на което присъствах — каза той. — Семейство Лайтууд също бяха дошли в цялото си великолепие. Татяна беше със сребърни панделки в косата. Носеше някаква малка книжка, с която не се разделяше. Но тази вечер я изтърва някъде. Аз я намерих забутана в облегалката на едно от канапетата. Това бе дневникът й. Бе изпълнен с поеми, посветени на мен — цветът на очите ми, сватбата, която ще имаме. Беше написала Татяна Херондейл върху него.

— Звучи много мило.

— Бях в гостната, но се върнах в балната зала с дневника. Елиз Пенхалоу точно бе свършила да свири на спинета. Изправих се до нея и започнах да чета дневника на Татяна.

— О, Уил, не може да бъде.

— Може — каза той. — Бе римувала „Уил“ с „мил“, като „Дали Уил, моят мил, някой ден ще узнае, как денем и нощем за него мечтая?“ На това трябваше да се сложи край.

— Какво се случи?

— О, Татяна избяга от стаята, обляна в сълзи, а Гейбриъл скочи върху сцената и се опита да ме удуши. Гидеон просто стоеше там със скръстени ръце. Може би си забелязала, че това е всичко, което обикновено прави.

— Предполагам, че Гейбриъл не е успял — каза Теса. — Да те удуши, имам предвид.

— Не и преди да успея да му счупя ръката — с облекчение отвърна Уил. — Ето това е всичко. Затова ме мрази. Унижих сестра му пред всички, а това, което той не иска да забележи, е, че унижих и него. Той си мислеше, че лесно ще ме победи. Вече бях започнал с тренировките, а и го чух да ме нарича „почти мундан“ зад гърба. Така че му дадох да се разбере — счупих ръката му, имам предвид. Звукът бе далеч по-приятен в сравнение с този от блъскането на Елиз по клавишите.

Теса започна да потърква ръцете си, облечени в ръкавици, за да ги стопли, и въздъхна. Не знаеше какво да мисли. Не бе история за прелъстяване или вероломство, както си бе представяла, но и не показваше Уил в най-прекрасна светлина.

— Софи каза, че се е омъжила — каза тя. — Татяна. Току-що се е върнала от сватбено пътешествие на континента.

— Сигурен съм, че е същата глупачка, както някога — гласът на Уил прозвуча сънено. Той дръпна завеската и наоколо се възцари тъмнина. Теса можеше да чуе дишането си, да усети топлината на Уил, който седеше срещу нея. Вече разбираше защо една благовъзпитана млада дама не биваше да пътува сама в карета с джентълмен, който не е обвързан с нея. В това имаше нещо особено интимно. Тя, разбира се, отдавна бе нарушила правилата относно това как би трябвало да се държи една благовъзпитана млада дама.

— Уил — отново каза тя.

— Дамата има още въпроси. Долавям го в интонацията й. Никога ли не се изморяваш да задаваш въпроси, Тес?

— Не и преди да съм получила отговорите, които ме интересуват — отвърна тя. — Ако магьосниците са кръстоска между демон и човек, какво би се получило, ако единият от родителите е ловец на сенки?

— Един ловец на сенки никога няма да допусне това да се случи — категоричен бе Уил.

— Но в Кодекса се казва, че повечето магьосници са резултат от… от изнасилване — каза Теса, а гласът й сякаш се препъна в уродливата дума, — или когато демони, които могат да променят формата си, приемат облика на някого, когото обичаш, и те съблазнят, служейки си с измама. Джем ми каза, че кръвта на ловците на сенки винаги има доминиращо значение. Съгласно Кодекса, децата на ловец на сенки и върколаци или феи са винаги ловци на сенки. Защо да не може ангелската кръв у ловците на сенки да заличи демонското и да създаде…

— Не може да създаде нищо — Уил открехна завеската на прозореца. — Детето ще се роди мъртво. Винаги става така. Потомството на демон и ловец на сенки ще е нежизнеспособно — и той погледна към нея в слабата светлина. — Защо искаш да знаеш тези неща?

— Искам да разбера каква съм — каза тя. — Предполагам, че съм някаква комбинация, която не се е срещала преди. Част от феи или част от…

— Идвало ли ти е наум да се превъплътиш в някой от родителите си — попита Уил. — В майка си или в баща си? Така ще можеш да проникнеш в спомените им…

— Идвало ми е, разбира се. Мислила съм за това. Само че не разполагам с нищо от майка ми или от баща ми. Всичко, което бе опаковано в куфарите ми за пътуването, бе изхвърлено от Сестрите на мрака.

— А ангелът с часовников механизъм на верижката? — попита Уил. — Не беше ли той на майка ти?

Теса поклати глава.

— Опитах. Но… но не можах да намеря нищо от нея в него. Толкова отдавна е мой, че всичко, което е било нейно, най-вероятно се е изпарило като вода.

Очите на Уил заблестяха в сянката.

— Може би си момиче с часовников механизъм. Може би си направена от бащата на Мортмейн, а сега Мортмейн търси начин и той да сътвори такова съвършено копие на живота, защото всичко, което успява да създаде досега, са само тези ужасни чудовища. Може би това, което бие в гърдите ти, е сърце, направено от метал.

Теса си пое дъх, усещайки как й се завива свят. Гласът й прозвуча тихо, но убедително.

— Не — категорична бе тя. — Забравяш, че помня детството си. Механичните създания не се променят и не растат. А и това не обяснява и способностите ми.

— Знам — каза Уил с усмивка, която проблесна в тъмнината. — Исках само да видя дали ще успея да те убедя.

Теса го погледна спокойно.

— Аз не съм някой, който няма сърце.

В каретата вече бе много тъмно, за да може да различи нещо, но усети, че той пламна. Преди обаче Уил да успее да каже каквото и да било, каретата внезапно спря. Бяха пристигнали.

[1] Темпъл Бар — каменна врата, издигната през 1672 г., на мястото, където свършва „Странд“ и започва „Флийт Стрийт“. В миналото върху нея излагали набучени главите на екзекутираните. — Бел.прев. ↑

[2] С молба да отговорите (фр.). — Бел.прев. ↑

[3] Спящата красавица — най-старата восъчна фигура експонат. Пресъздава Мадам дьо Бари, любовницата на Людвиг XV, която изглежда досущ като заспала, а устройство в гърдите й създава илюзията, че диша. — Бел.прев. ↑

12

МАСКАРАДЪТ

Заклех се да не мразя и сторих го дори.

Омразата погребах в незнайни дълбини.

От мъртвото й бреме щастлив се отървах.

Сега съм толкова освободен и чист, че ме е страх

от радостта безумна да не полетя…

Но ето идва брат й, кат утринна слана

попари мойте мисли за полет през нощта.

Алфред, лорд Тенисън, „Мод“

Сирил бе спрял каретата пред вратите на имението в сянката на огромно дъбово дърво. Извънградската къща на семейство Лайтууд в Чезуик, както подобаваше на подобна къща, бе солидна постройка в паладиански стил, с извисяващи се колони и множество стълбища. Сиянието на луната правеше всичко да изглежда като вътрешността на мидена черупка. Камъкът, от който бе направена къщата, хвърляше сребърни отблясъци, а портата, ограждаща имота, лъщеше като мазут. В къщата не се виждаше нито една светлина — мястото бе тъмно и тихо като гроб, около него се простираше обширна площ, стигаща до един меандър на Темза долу, тъмен и безлюден. Теса вече се чудеше дали не бяха направили грешка, като бяха дошли тук.

Докато слизаше от каретата и й помагаше да слезе след него, Уил обърна глава и фините контури на устните му застинаха в гримаса.

— Долавяш ли тази миризма? Демонска магия. Въздухът е пропит с нея.

Теса го погледна в недоумение. Не долавяше никаква миризма, всъщност тук, далеч от центъра на града, въздухът бе по-чист, отколкото при Института. Усещаше миризмата на мокри листа и кал. Погледна към Уил, който бе вдигнал лице към луната, и се запита какви оръжия бе скрил под тесния си фрак. Ръцете му бяха облечени в бели ръкавици, колосаната му риза трептеше върху него. С маската върху лицето си можеше да бъде илюстрация на красив разбойник в евтин булеварден роман.

Теса прехапа устната си.

— Сигурен ли си? Къщата изглежда мъртвешки тиха. Сякаш няма никой. Възможно ли е да бъркаш?

Той поклати глава.

— Тук е била използвана мощна магия. Нещо по-силно от магически прах. Истинска защита. Някой има интерес да не разберем какво се случва тук тази вечер. — Той хвърли поглед към поканата в ръката й, сви рамене и тръгна към портата. На нея имаше камбанка и той я дръпна; резкият звук изопна и без това опънатите нерви на Теса. Тя му хвърли гневен поглед, а той се ухили.

— Caelum denique, ангеле — каза той и изчезна в сянката, щом портата пред нея се отвори.

Срещу нея стоеше фигура с качулка на главата. Първата й мисъл бе, че може да е някой от Мълчаливите братя, но техните одежди бяха с цвят на пергамент, а фигурата пред нея бе облечена в роба с цвят на сажди. Тя мълчаливо подаде поканата си.

Ръката, която взе поканата, бе облечена в ръкавица. Скритите под качулката очи разгледаха поканата. Теса стоеше изтръпнала. При нормални обстоятелства би било немислимо една млада дама да дойде на бал сама, това би предизвикало истински скандал. Но обстоятелствата не бяха нормални. Един глас изпод качулката изрече:

— Добре дошла, госпожице Лъвлис.

Гласът бе стържещ, все едно някой търкаше кожа върху грапава, деряща повърхност. Усети иглички по гърба си и се зарадва, че не може да види лицето под качулката. Фигурата й върна поканата и отстъпи назад, канейки я с жест да влезе; тя я последва, опитвайки се да не се оглежда за Уил.

Поведоха я по тясна градинска пътечка покрай къщата. Паркът се простираше на голяма площ около сградата, сребристозелен на светлината на луната. Имаше кръгло декоративно езерце с мраморна пейка до него и ограда от жив плет, старателно подрязана, която се виеше по протежение на добре поддържаните пътечки. Пътечката, по която вървеше, водеше към висок и тесен вход отстрани на къщата. Върху вратата бе издълбан странен символ. Той сякаш се промени и се преобрази, когато Теса погледна към него. Почувства болка в очите и отмести погледа си, а закачуленият й спътник отвори вратата и отново с жест я покани да влезе.

Тя влезе в къщата и вратата се хлопна зад гърба й. Теса се обърна точно преди вратата да се затвори и успя да зърне лицето под качулката или поне така й се стори. Видя нещо, което много приличаше на грозд червени очи в центъра на тъмен овал, като очите на паяк. Затаи дъх, когато ключалката щракна и всичко наоколо потъна в тъмнина.

Пресегна се слепешката и когато напипа дръжката на вратата, наоколо се разля светлина. Теса стоеше в началото на дълго тясно стълбище, водещо нагоре. От двете страни на стълбището имаше факли, горящи със зеленикава, но не магическа светлина.

Най-горе на стълбището имаше врата. Върху нея бе нарисуван друг символ. Почувства сухота в устата си. Символът бе уроборос с две змии. Символът на клуб „Пандемониум“.

Изтръпна от страх. Символът извика в паметта й ужасни спомени: тъмната къща, Сестрите, които я измъчваха, принуждавайки я да се превъплъщава; предателството на Нат. Чудеше се какво бе казал Уил на латински, преди да изчезне. „Кураж“, най-вероятно, или нещо подобно. Помисли си за Джейн Еър, която хладнокръвно посреща яростта на господин Рочестър; за Катрин Ърншоу, която, нападната от свирепо куче, „не изкрещя, не!“, щеше да се презира за това. И накрая си помисли за Бодицея, която, бе й казал Уил, е била „по-храбра от всеки мъж“.

Това е само бал, Теса, каза си тя и хвана дръжката на вратата. Само празненство.

Никога досега не бе ходила на бал, разбира се. Имаше само бегла представа какво можеше да очаква, при това само от книгите. Героите в книгите на Джейн Остин бяха в непрекъснато очакване на някакъв бал или организираха бал и нерядко цялото село участваше в подготовката и провеждането му. В други книги обаче, като „Панаир на суетата“, баловете бяха внушителният фон, върху който се разгръщаха сюжетът и фабулата. Знаеше, че на бала щеше да има гардеробна за дамите, където те можеха да оставят шаловете си, и друга гардеробна за мъжете, където те пък можеха да оставят шапките, палтата и бастуните си. Тя щеше да има картичка за танците, където желаещите да я поканят на танц джентълмени щяха да вписват имената си. Не трябваше да танцува повече от два танца подред с един и същ кавалер — това би било проява на лошо възпитание. Щеше да има огромна, великолепно украсена бална зала и бюфет, където щеше да има студени напитки, сандвичи, дребни сладки и кейк с ром и сладко…

Но не се оказа точно така. Когато вратата се затвори зад гърба й, Теса установи, че насреща й не се втурнаха слуги, за да я заведат до дамската гардеробна, да й предложат да вземат шала й или да й зашият някое паднало копче. Вместо това я блъсна вълна от шум, музика и светлина. Стоеше на входа на толкова огромна зала, че бе невероятно как се бе вместила в къщата на Лайтууд. Огромен кристален полилей се спускаше от тавана; чак след като се загледа в него, Теса установи, че той имаше формата на паяк с единайсет полюшващи се крачета, а върху всяко от тях бяха наредени множество големи свещи.

Стените, или поне тази част от тях, която можеше да види, бяха в много тъмно синьо, а от страната, гледаща към реката имаше френски прозорци, някои от които бяха отворени, за да влиза свеж въздух, но независимо от хладината му, в стаята бе задушно. Зад прозорците имаше извити каменни балкони, от които се разкриваше гледка към града. Стените бяха декорирани с огромни отрязъци блестящ плат, вълни от него висяха над прозорците и се поклащаха от лекия полъх на вятъра. Шарките върху плата бяха извезани със злато; бе същият движещ се и променящ се мотив, като този долу, от който я бяха заболели очите.

Стаята бе пълна с хора. Е, не точно хора. Повечето от тях доста приличаха на хора, все пак. Видя мъртвешки бели лица на вампири и няколко лица на ифрити, с виолетов и червен оттенък на кожата, всички облечени по последна мода. Повечето гости, но не всички, бяха с маски, претенциозни творения в златно и черно — маската на чумния доктор, с дълга човка и малки очилца, червената маска на дявола, комбинирана с рога. Някои не бяха покрили лицата си, сред тях бяха и група жени, чиито коси бяха с цветове в убитите тонове на светлолилавото, зеленото и виолетовото. Косите им не изглеждаха боядисани и те ги носеха пуснати като нимфите от картините. Дрехите им бяха фрапиращо свободни. Не носеха корсети, бяха облечени в падащи на дипли материи от кадифе, тюл и сатен.

Сред гостите имаше създания с най-различни и причудливи форми. Теса видя и няколко гоблина, които разговаряха помежду си на неразбираем за нея език.

Видя и тях. Не бе успяла да ги види досега. В първия момент ги бе взела за декорация, за рицарски доспехи, но не бяха. Покрай стените се бяха наредили автоматони, безмълвни и неподвижни. Приличаха на хора, подобно на кочияша на Сестрите на мрака, бяха облечени в ливреи на рода Лайтууд, а отляво на гърдите на всяка ливрея бе изобразен уроборос. Лицата им бяха празни и безизразни като неоцветени детски рисунки.

Някой я докосна по рамото. Сърцето й подскочи от страх — бяха я разпознали! Всичките й мускулите се напрегнаха, когато един ясен, познат глас каза:

— Вече си мислех, че никога няма да дойдеш, скъпа Джеси.

Тя се обърна и застана лице в лице с брат си.

Последния път, когато бе видяла Нат, той бе в синини и покрит с кръв, ръмжеше срещу нея в коридора на Института и държеше в ръката си нож. Предизвикваше някакво смесено чувство на страх, съжаление и отвращение.

Този Нат бе напълно различен. Усмихваше й се отгоре — Джесамин бе доста по-ниска от нея; бе странно да не достига до брадичката на брат си, а само до гърдите му — с ясните си сини очи. Светлата му коса бе чиста и пригладена, по лицето му нямаше синини. Бе облечен в елегантен фрак и бяла риза, подчертаваща безукорния му външен вид. Ръкавиците му бяха бели, без нито едно петънце върху тях.

Това бе Нат, какъвто винаги бе мечтал да бъде — изглеждащ изискано, елегантно и изтънчено. От него се излъчваше доволство — даже не доволство, не пропусна да отбележи Теса, а самодоволство. Напомняше й за Чърч, когато хванеше мишка.

Нат се подсмихна.

— Какво има, Джес? Изглеждаш така, сякаш си видяла призрак.

Видях. Призракът на брат ми, когото някога обичах. Теса се опита да стигне до Джесамин, до отпечатъка на Джесамин в съзнанието си. Отново се почувства така, все едно бе прокарала ръце през отровена вода, нямаше нищо солидно, за което да се хване.

— Аз… внезапно ме обзе страх, че може да не си тук — каза тя.

Този път смехът му бе изпълнен с нежност.

— И да изпусна възможността да те видя? Глупавичката ми тя — и той се огледа наоколо, усмихвайки се. — Семейство Лайтууд доста са се постарали да впечатлят Магистъра, трябва да го правят по-често — той й протегна ръка. — Ще ми окажеш ли честта да ме ощастливиш с един танц, Джеси?

Джеси. Не госпожице Лъвлис. Ако Теса бе имала някакви съмнения дали връзката им бе сериозна, сега те се стопиха. Застави се да се усмихне.

— Разбира се.

Оркестърът — група дребни мъже с пурпурни лица, облечени в сребрист тюл, свиреха валс. Нат я хвана за ръка и я завъртя в ритъма на танца.

Слава богу, помисли си Теса. Слава богу, че я бе въртял така хиляди пъти в дневната на тясното им апартаментче в Ню Йорк. Знаеше много добре как танцува, как да нагоди движенията си към неговите, дори и в това дребно тяло, което не познаваше. Разбира се, той никога не бе я гледал така — нежно, с полуотворена уста. За бога, какво ще стане, ако реши да я целуне? Не бе помислила за тази възможност. Започна ужасно да й се гади. О, боже, помоли се тя. Не го оставяй да го направи.

Тя заговори бързо:

— Едва успях да се измъкна от Института тази вечер — каза. — Софи, тази малка мърла, едва не откри поканата.

Нат я притисна по-плътно до себе си.

— Но не успя все пак, нали?

В гласа му се долавяше тревога. Теса почувства, че бе на косъм да направи гаф. Хвърли бърз поглед към залата — о, къде беше Уил? Какво й бе казал? Дори и да не ме виждаш, аз ще съм там. Никога не се бе притеснявала толкова.

Въздъхна дълбоко и вирна глава, имитирайки Джесамин.

— Да не би да ме вземаш за глупачка? Разбира се, че не. Ударих кльощавата й ръка с огледалото и тя я изтърва. Освен това, тя вероятно не умее да чете.

— Всъщност — отвърна Нат, видимо успокоен, — трябвало е да ти намерят прислужница, която да подхожда на една дама. Някоя, която да говори френски, да може да шие.

— Софи може да шие — автоматично отвърна Теса и й се прииска да си зашлеви шамар. — Сносно — коригира се тя и премигна към Нат. — Как върви при теб, откакто се видяхме за последен път? — Не че имам и най-малката представа кога би могло да е това.

— Много добре. Магистърът продължава да ме покровителства и да ми оказва внимание.

— Той е мъдър — пое си въздух Теса. — Може да разпознае такова безценно съкровище, каквото си ти.

Нат леко докосна лицето й с ръка, облечена в ръкавица. Теса направи усилие да не се дръпне.

— И всичко това благодарение на теб, мое малко съкровище, безценен източник на информация — той я придърпа към себе си. — Виждам, че си облякла роклята, която те помолих да облечеш — прошепна той. — Копнеех да те видя в нея, след като ми описа как си я облякла на миналогодишния си коледен бал. Може ли да отбележа, че си ослепителна?

Теса усети как съдържанието на стомаха й се качва обратно в гърлото. Очите й отново се стрелнаха из залата. Успя да разпознае Гидеон Лайтууд, облечен във вечерен костюм, който стоеше вдървено до една от стените, сякаш бе прикован към нея. Само очите му се движеха, оглеждайки залата. Гейбриъл се разхождаше насам-натам с чаша пълна с нещо като лимонада, в очите му проблясваше любопитство. Видя го как отиде при едно от момичетата с дългите виолетови коси и започна да разговаря с него. Трудно ми е да повярвам, че момчетата не знаят какво замисля баща им, помисли си тя, ядосано отмествайки поглед от Гейбриъл. И тогава видя Уил.

Беше се облегнал на стената срещу нея, между два празни стола. Въпреки че носеше маска, тя усети, че очите му са взрени в нейните. Сякаш бе застанал толкова близо, че можеше да го докосне. Почти очакваше той да се забавлява със затрудненото положение, в което бе изпаднала, но на него не му бе забавно; изглеждаше напрегнат, вбесен и…

— Господи, ревнувам от всеки мъж, който те гледа — каза Нат. — Само аз трябва да те гледам.

Боже господи, помисли си Теса. Дали този начин на говорене наистина впечатлява повечето жени? Ако брат й дойдеше при нея и я попиташе какво мисли за тези бисери, би му казала открито, че прилича на пълен идиот. А може би само тя мислеше така, защото й бе брат. Толкова бе жалък. Информация, помисли си тя. Трябва да събера информация и след това да си тръгна, преди наистина да съм започнала да повръщам.

Тя се огледа за Уил, но той бе изчезнал, сякаш никога не бе бил там. Надяваше се все пак, че бе някъде наоколо и я гледаше, въпреки че не можеше да го види. Овладя се и каза:

— Наистина ли, Нат? Понякога си мисля, че ме цениш само заради информацията, която мога да ти дам.

Той се спря като закован и я дръпна извън кръга на танцуващите.

— Джеси! Как можа да си помислиш такова нещо? Знаеш, че те обожавам — той я погледна укорително и те започнаха да се движат в такт с музиката. — Вярно е, че връзката ти с нефилимите от Института е безценна. Без теб никога нямаше да научим, че ще ходят в Йорк, например. Но си мислех, че разбираш, че като ми помагаш, ние градим бъдещето си. Когато стана дясната ръка на Магистъра, скъпа, представи си само какво ще съм в състояние да ти осигуря.

Теса се засмя нервно.

— Имаш право, Нат. Но понякога ме хваща страх. Какво ще стане, ако Шарлот разбере, че шпионирам за теб? Какво ще се случи с мен тогава?

Нат я завъртя ловко.

— О, нищо, скъпа; ти сама каза, че са страхливци — той погледна към залата и повдигна вежда. — Бенедикт пак започва със старите си номера — каза той. — Доста противно.

Теса се огледа и видя Бенедикт Лайтууд, който се бе излегнал в едно кадифено канапе, недалеч от оркестъра. Бе съблякъл фрака си, държеше чаша червено вино в едната си ръка, очите му бяха полупритворени. Върху гърдите му, забеляза с ужас Теса, се бе излегнала някаква жена, или най-малкото нещо, което изглеждаше като жена. Дългата й черна коса бе разпусната, носеше черна кадифена рокля с голямо деколте, а от очите й се подаваха главите на съскащи змии. Една от тях протегна дългия си език и облиза бузата на Бенедикт Лайтууд.

— Това е демон — пое си дълбоко дъх Теса, забравяйки за момент да се прави на Джесамин. — Нали?

За нейна радост Нат сякаш не забеляза нищо странно във въпроса й.

— Разбира се, глупавото ми зайче. Бенедикт си пада по жени демони.

В ушите й прозвуча гласът на Уил: „Бих се изненадал, ако някое от среднощните посещения на стария Лайтууд в определени места в Шедуъл не му докара тежка форма на демонска шарка“.

— О, хм — пророни тя.

— Всъщност — кисело рече Нат, — каква ирония, като се има предвид надменното и високомерно държание на нефилимите. Често се питам защо Мортмейн го фаворизира толкова и защо така страстно желае да го види начело на Института.

Теса почти се бе досетила за това, но информацията, че зад жестоката решимост на Бенедикт да отнеме Института от Шарлот най-вероятно стои Мортмейн, се стовари върху й като удар.

— Изобщо не разбирам — каза тя, опитвайки се да наподоби свадливия нрав на Джеси, — каква полза ще има Магистърът от него. Това е само една стара и скучна сграда…

Нат се засмя снизходително.

— Не е само сграда, глупачето ми. Това е позиция. Ръководителят на лондонския Институт е един от най-влиятелните ловци на сенки в Англия, а Магистърът дърпа конците на Бенедикт, все едно е марионетка. С негова помощ той ще съсипе Съвета отвътре, докато армията му от автоматони ще го съсипе отвън — той умело се завъртя, както го изискваше танцът; само това, че бе танцувала много пъти с Нат, помогна на Теса да се задържи на крака и да не падне, толкова бе шокирана. — Освен това не е съвсем вярно, че Институтът няма никаква стойност. Достъпът до Голямата библиотека сам по себе си ще е огромно преимущество за Магистъра. Без да броим оръжейната…

— Ами Теса — тя снижи гласа си, за да не потрепери.

— Теса ли?

— Сестра ти. Магистърът все още я иска, нали?

Нат за първи път я погледна с недоумение.

— Това вече не ни касае, Джесамин — каза той. — Теса ще бъде арестувана за нелегално притежание на принадлежности за черна магия и ще бъде изпратена в Града на тишината. Бенедикт ще я изведе оттам и ще я предаде на Магистъра. Това е част от сделката, която сключиха, но какво ще получи Бенедикт, още не ми е много ясно. Трябва да е нещо важно, иначе едва ли щеше да се реши да участва.

Арестувана? За притежание на принадлежности за черна магия? Зави й се свят.

Ръката на Нат се плъзна около тила й. Бе облечена в ръкавица, но Теса не можеше да се освободи от усещането, че до кожата й се докосва нещо хлъзгаво.

— Малката ми Джеси — промърмори той. — Държиш се така, сякаш си забравила за участието си в това. Трябваше да скриеш Бялата книга в стаята на сестра ми, както те бяхме помолили. Направи го, нали?

— О, разбира се. Само се шегувах, Нат.

— Доброто ми момиче. — Той се наведе по-близо. Определено се канеше да я целуне. Това бе твърде неуместно, но всъщност нищо на това място не би могло да се определи като уместно. Напълно ужасена, Теса изрече:

— Нат, вие ми се свят и имам чувството, че ще припадна. Предполагам, че е от горещината. Ще ми донесеш ли лимонада?

Той я изгледа, устата му се изопна от едва сдържана досада, но Теса знаеше, че няма да й откаже. Никой джентълмен не би го направил. Той изправи рамене, изтупа маншетите си и се усмихна.

— Разбира се — каза и се поклони. — Но първо ще те заведа да седнеш.

Тя се опита да протестира, но ръката му вече бе зад лакътя й и я побутваше към едно от креслата, наредени край стената. Настани я в едно от тях и изчезна в тълпата. Теса го гледаше как се отдалечава, треперейки цялата. Черна магия. Повдигаше й се и бе ядосана. Искаше да удари брат си, да го раздруса, така че да й каже и останалата част от истината, но знаеше, че не бива.

— Вие сигурно сте Теса Грей — изрече мек глас зад гърба й. — Изглеждате точно като майка си.

Теса едва не излезе от кожата си. До нея бе застанала висока и слаба жена с дълга, разпусната коса с цвят на лавандула. Кожата й бе бледосиня, а дългата й свободна рокля бе от воал и тюл. Краката й бяха боси, а между пръстите си имаше тънки, подобни на паяжина нишки, с по-тъмносин цвят от този на кожата й. Ужасена, Теса вдигна ръце към лицето си — беше ли изгубила маскировката си? — но синята жена се засмя.

— Не исках да те изплаша, малката ми. На мястото си е. Просто аз мога да виждам през нея. Всичко това — тя посочи неопределено към русата коса на Теса, бялата й рокля и перлите — е като изпарение на облак, а ти си небето под него. Майка ти имаше същите очи, сиви в някои моменти и сини в други.

Теса най-после можа да проговори:

— Коя си ти?

— О, ние не обичаме да издаваме имената си, можеш да ме наричаш, както си искаш. И да ми дадеш някое красиво име. Майка ти ме наричаше Хиацинта.

— Синьото цвете — едва се отрони от устата на Теса. — Откъде познаваш майка ми? Не изглеждаш по-възрастна от мен…

— Ние не остаряваме и не умираме, за разлика от вас. Но ти си щастливка! Надявам се, че оценяваш услугата, която ти е оказана.

Теса поклати глава недоумяващо.

— Услуга ли? Каква услуга? За Мортмейн ли говориш? Знаеш ли каква съм?

— А ти знаеш ли аз каква съм?

Теса си спомни за Кодекса.

— Фея — предположи тя.

— А знаеш ли какво е сменено дете?

Теса поклати глава.

— Понякога — довери й Хиацинта, като заговори почти шепнешком, — когато кръвта ни стане слаба и рядка, ние се прокрадваме в дома на някое човешко семейство и взимаме най-здравото, най-хубавото и пълничко дете и бързо го подменяме с някой от нас, който крее. И докато човешкото дете расте здраво и силно при нас, семейството му се нагърбва с бремето да се грижи за едно умиращо създание, с фобия към студено желязо[1]. Така укрепваме потеклото си…

— Защо си правите труда? — попита Теса. — Защо просто не откраднете детето, без да оставяте каквото и да било на негово място?

Тъмносините очи на Хиацинта се разшириха.

— Защо ли? Защото това не би било честно — каза тя. — И защото може да породи подозрения сред мунданите. Те са глупави, но са многобройни. Не трябва да предизвикваме гнева им, за да не ни нападнат с желязо и факли — присви тя рамене.

— Чакай, чакай — каза Теса. — Да не би да се опитваш да ми кажеш, че съм сменено дете?

Хиацинта избухна в кикот.

— Разбира се, че не! Каква нелепица! — Тя сложи ръка на сърцето си, докато се смееше, и Теса видя, че пръстите й са съединени помежду си със синя ципа. После внезапно се усмихна, показвайки блестящите си зъби. — Едно много добре изглеждащо момче гледа към нас — каза тя. — Красив е като повелител на феите! Е, няма да ви преча повече — тя й намигна и преди Теса да успее да възрази, изчезна сред тълпата.

Теса се обърна треперейки, в очакване „добре изглеждащото момче“ да е Нат, но това бе Уил, облегнат на стената до нея. В момента, в който очите й се спряха върху него, той се обърна и впери поглед в пода.

— Какво искаше тази фея?

— Не знам — изнервено отвърна Теса. — Да ми каже, че не съм сменено дете, представи си.

— Е, това е добре. Процес на елиминиране на различните възможности. — Теса трябваше да признае, че Уил така добре успяваше да се слее с тъмните завеси зад него, че бе почти невидим. Това вероятно бе още едно от уменията на ловците на сенки. — Какви са новините от брат ти?

Вплела ръце една в друга и забила поглед в пода, тя каза:

— Джесамин е шпионирала за Нат през цялото време. Не можах да разбера обаче от колко време го прави. Докладва му всичко. Мисли си, че той я обича.

Уил не изглеждаше изненадан.

— А ти не мислиш ли, че я обича?

— Мисля, че Нат се интересува единствено от себе си — отвърна Теса. — Но има и нещо по-лошо. Бенедикт Лайтууд работи за Мортмейн. Ето защо планира да завладее Института. Така ще го получи Магистърът. Ще получи и мен. Нат знае и за това, разбира се. Но не го е грижа. — Теса отново погледна към ръцете си. Ръцете на Джесамин. Малки и изящни, облечени в бели ръкавици от шевро. О, Нат, помисли си тя. Леля Хариет го наричаше „моето синеоко момче“.

— Предполагам, че това е било, преди да я убие — каза Уил и Теса разбра, че е изрекла думите на глас. — Ето го, идва насам — додаде той, мърморейки под нос.

Теса погледна към тълпата и видя Нат, светлата му коса бе като сигнална светлина, приближаваща се към нея. В ръката си държеше чаша с искряща златиста течност. Тя се обърна да каже на Уил да се отдалечи, но той вече бе изчезнал.

— Газирана лимонада — каза Нат, приближавайки се към нея и подавайки й чашата. Допирът на леденостудената чаша й подейства добре. Тя отпи глътка; вкусът й хареса, независимо от всичко.

Нат погали косата й.

— И така, преди малко ти казваше — рече той, — че си скрила книгата в стаята на сестра ми…

— Да, веднага щом ми каза да го направя — излъга Теса. — Тя, разбира се, не подозира нищо.

— Надявам се.

— Нат…

— Да?

— Имаш ли представа какво възнамерява да прави Магистърът със сестра ти?

— Вече ти казах, че не ми е сестра — гласът на Нат бе рязък. — Нямам никаква представа какво смята да прави с нея, а и не ме интересува. Всичките ми планове са свързани с моето… с нашето съвместно бъдеще. Надявам се, че и ти мислиш за това.

Теса си спомни за Джесамин, безмълвно седяща в стаята заедно с останалите ловци на сенки, докато се ровеха в документите за Мортмейн; Джесамин, която заспа на масата, но не си тръгна, когато обсъждаха ситуацията с Рейгнър Фел. И тя изпита съжаление към нея, въпреки че мразеше Нат, мразеше го толкова силно, сякаш огън изгаряше гърлото й. Казах ти, че не ми е сестра.

Теса погледна с широко отворени очи, устните й трепереха.

— Старая се, колкото мога, Нат — каза тя. — Не ми ли вярваш?

Изпита леко чувство на задоволство, когато видя, че досадата му бе изчезнала.

— Разбира се, скъпа. Разбира се — той изучаваше лицето й. — По-добре ли се чувстваш? Ще танцуваме ли?

Тя стисна чашата в ръка.

— О, не знам…

— Е, да — подсмихна се Нат, — смята се, че един джентълмен трябва да танцува само един-два танца със съпругата си.

Теса застина. Времето сякаш бе спряло — всичко в злата сякаш внезапно застина заедно с нея, дори глупашката усмивка на лицето на Нат.

Съпругата? Той и Джесамин бяха женени?

— Ангелчето ми? — каза Нат, а гласът му сякаш идваше някъде отдалеч. — Добре ли си? Пребледня като платно.

— Господин Грей — прозвуча монотонен, механичен глас зад гърба на Нат. Бе един от автоматоните с безизразни лица, носеше сребърен поднос, върху който бе сложен сгънат лист хартия. — Имате съобщение.

Нат изненадано се обърна и взе бележката от подноса. Теса гледаше как я разгъна, прочете написаното, изруга и пъхна бележката в джоба на връхната си дреха.

— О, боже — каза той. — Бележка от самия него.

Сигурно има предвид Магистъра, помисли си Теса.

— Нуждае се от мен — продължи той. — Толкова е досадно, но какво да се прави. — Нат взе ръката й и я вдигна нагоре, после се наведе и невинно я целуна по бузата. — Говори с Бенедикт; да разпореди да те изпроводят до каретата, госпожо Грей — изрече той последните думи почти шепнешком.

Теса кимна, стоейки като истукана.

— Добро момиче — отвърна Нат. След това се обърна и изчезна в тълпата, следван от автоматона. Теса гледаше след тях напълно зашеметена. Сигурно е от шока, помисли си тя, още повече, че всичко в залата придоби странен вид. Сякаш виждаше как всеки лъч светлина се отразява в кристалите на полилея. Беше прекрасно, но някак странно, и леко й се виеше свят.

— Теса! — Беше Уил, който отново внезапно се появи до нея. Тя се обърна и го погледна. Бе зачервен, сякаш бе тичал — още едно красиво и странно съчетание, помисли си тя, черната му коса и черната маска, сините му очи, бледата кожа и руменината около слепоочията му. Сякаш гледаше картина. — Видях, че брат ти получи бележката.

— Ахаа — схвана тя. — Ти си я изпратил.

— Да. — Видимо доволен, Уил взе чашата от ръката й, глътна остатъка и остави празната чаша върху перваза на прозореца. — Исках да го накарам да си тръгне. Ние също трябва да го последваме, преди да е разбрал, че бележката е фалшива, и да се е върнал. Въпреки че го пратих директно към Воксхол; ще му отнеме маса време докато отиде там и се върне обратно, така че не сме в опасност — той внезапно спря да говори, но тя бе усетила тревогата в гласа му. — Тес, Теса? Добре ли си?

— Защо питаш? — отекна гласът й в собствените й уши.

— Виж — той протегна ръка и хвана кичур от косата й, премествайки го напред, така че тя да може да го види. Теса се взря в него — бе тъмнокестеняв, не светъл. Собствената й коса. Не тази на Джесамин.

— О, боже — сложи ръка върху лицето си, разпознавайки типичните за промяната изтръпване, парене и сърбеж, които усети. — Откога…

— Не много отдавна. Беше Джесамин, когато седнах до теб — той хвана ръката й. — Да тръгваме. Бързо. — Той се насочи към изхода, но трябваше да пресекат цялата зала и тялото на Теса се извиваше конвулсивно и потреперваше от превъплъщението. Задъхваше се, сякаш то се впиваше в нея със зъби. Видя Уил, който се огледа изплашено; усети как я прихвана, когато тя залитна и почти я изнесе навън. Залата се завъртя пред очите й. Не трябва да припадам. Не ме оставяй да припадна.

Струя студен въздух я удари в лицето. Осъзна някак смътно, че Уил бе минал през остъклената врата и те бяха излезли на малък балкон, един от многото, гледащи към градината. Тя пристъпи напред, смъквайки златната маска от лицето си, и почти припадна върху каменната балюстрада. Уил затвори вратата и се втурна към нея, слагайки внимателно ръка върху гърба й.

— Теса?

— Добре съм. — Бе доволна, че можеше да се опре на каменните перила, солидността и твърдостта им й подействаха успокоително. Хладният въздух също й се отразяваше добре. Погледна надолу към себе си и видя, че отново бе Теса. Сега бялата рокля й бе станала къса и стегната, че деколтето й се бе повдигнало и преливаше. Знаеше, че някои жени нарочно се пристягаха толкова силно, за да постигнат този ефект, но за нея бе шокиращо такава голяма част от плътта й да бъде на показ.

Хвърли кос поглед към Уил, доволна, че студеният въздух й спести изчервяването.

— Не знам какво стана. Никога досега не ми се е случвало да загубя превъплъщението, без да забележа. Вероятно причината е шокът. Те са женени, знаеше ли това? Нат и Джесамин. Женени. Нат не е човек, който би се оженил. При това не я обича. Смея да го твърдя. Той не обича никого, освен себе си. Винаги е обичал само себе си.

— Тес — отново повтори Уил, този път още по-нежно. Бе се облегнал на перилата, гледайки я. Бяха съвсем близо един до друг. Над тях луната изплува иззад облаците, бяла лодка сред притихналото черно море.

Тя затвори уста, давайки си сметка, че се бе разбъбрила.

— Съжалявам — каза тя тихо, отклонявайки поглед.

Той колебливо допря ръка до бузата й и обърна лицето й към себе си. Бе махнал ръкавицата си и кожата му докосваше нейната.

— Няма за какво да се извиняваш — каза той. — Беше брилянтна, Теса. Не направи нито една погрешна стъпка. — Усети лицето си горещо между студените му пръсти и се изненада. Уил ли казваше това? Уил, който й говореше на покрива така, сякаш бе някакъв боклук?

— Обичаше брат си, нали? Видях лицето ти, когато ти говореше, и исках да го убия за това, че разби сърцето ти.

Ти разби сърцето ми, искаше да каже тя, но вместо това каза:

— Липсва ми, както на теб сестра ти. Въпреки че знам какъв е, ми липсва братът, който си мислех, че имам. Той бе единственото ми семейство.

— Институтът е семейството ти сега. — Гласът му бе невероятно нежен. Теса го погледна изумено. Нежността не бе нещо, което свързваше с Уил. Но тя се прояви в начина, по който докосна бузата й, в мекотата на гласа му, в очите му, когато я гледаше. Винаги си бе мечтала някое момче да я гледа така. Но и в най-смелите си мечти не си бе представяла, че ще бъде някой толкова красив като него. На лунната светлина линията на устата му изглеждаше съвършена, очите му зад маската бяха почти черни.

— Трябва да влизаме — каза тя с въздишка. Не искаше да влизат вътре. Искаше да стои тук, с Уил, сведен така над нея. Усещаше топлината, която се излъчваше от тялото му. Тъмната му коса падаше над маската и влизаше в очите му, срещайки дългите му мигли. — Имаме още съвсем малко време…

Тя пристъпи напред и се спъна в Уил, който я хвана. Застина, а след това ръцете й го обгърнаха и пръстите й сякаш от само себе си се сплетоха зад тила му. Лицето й се притискаше към шията му, усещаше меката му коса между пръстите си. Затвори очи, изключвайки света, от който й се виеше свят, светлините зад френските прозорци, блясъка на небето. Искаше да е тук с Уил, само те двамата, изолирани от външния свят, искаше да вдишва миризмата му, да усеща ударите на сърцето му, ритмични и силни като пулса на океана.

Усети как той си пое дъх.

— Тес? — каза той. — Тес, погледни ме.

Тя вдигна очи към него, бавно и някак неохотно, настръхнала от гняв и студ, а той не откъсваше поглед от нея, тъмните му сини очи гледаха разтревожено изпод гъстите ресници и в тях нямаше и следа от обичайната му резервираност и невъзмутима студенина. Бяха прозрачни като стъкло и пълни с копнеж. И дори повече от копнеж — нежност и отзивчивост, каквито не бе забелязвала у него и каквито не свързваше с Уил Херондейл. И това, повече от всичко друго, възпря протестите й, когато той вдигна ръце и започна да изважда фуркетите от косата й, един по един.

Това е лудост, помисли си тя, когато първите фуркети издрънчаха върху пода. Трябваше да бягат, да се спасяват от това място. Вместо това те продължаваха да стоят тук, безмълвни, а Уил метна встрани огърлицата от перли на Джесамин, сякаш бе някаква дрънкулка от стъкло. Дългата му тъмна и чуплива коса падаше върху раменете му и той провря ръката си в нейната. Тя го чу как издиша, сякаш от месеци бе задържал дъха си и сега трябваше да го изпусне. Стоеше като хипнотизирана, докато той хвана косата й и я отметна зад едното й рамо, увивайки къдриците й около пръстите си.

— Моята Теса — каза той и този път тя не му каза, че не е неговата Теса.

— Уил — прошепна тя, когато той вдигна ръце и раздели сплетените й зад шията му ръце. Смъкна ръкавиците й и те, подобно на маската й и фуркетите, полетяха към каменния под. После свали маската си, хвърли я настрани и прокара ръце през влажната си черна коса, отмахвайки я от челото си. Долните ръбове на маската бяха оставили около скулите му белези като резки, но когато тя протегна ръце да ги докосне, той нежно взе ръцете й и ги върна обратно.

— Не — каза той. — Нека първо аз да те докосна. Исках…

Тя не каза „не“. Вместо това стоеше, разтворила широко очи, взряна в него, докато пръстите му докосваха слепоочията й, после скулите й, после очертаха контура на устните й, сякаш искаше да ги запечата в паметта си. Докосването му накара сърцето й да запърха като пеперуда в гърдите й. Очите му бяха все така вперени в нея, тъмни като дъното на океана, и в тях можеше да се прочете изумление.

Тя не помръдна и когато пръстите му се плъзнаха от устата към шията й, задържаха се върху пулса й, а после се спуснаха към копринената лента върху якичката й и дръпнаха единия й край; полузатворените й клепачи потрепнаха, когато лентата се плъзна встрани и топлата му ръка покри голата й ключица. Спомни си как веднъж, докато бе на „Мейн“, корабът премина през някакво странно блестящо петно и издълба огнена пътека във водата, оставяйки след себе си диря от искри. Имаше усещането, че ръката на Уил правеше същото с кожата й. Тя пламна, когато той я докосна, и можеше да усети къде са били пръстите му, дори и когато вече се бяха преместили напред. Ръцете му бавно, но неотклонно се спускаха надолу, над корсажа на роклята й, следвайки извивката на гърдите й. Теса едва си пое дъх, когато ръцете му се спуснаха надолу и обхванаха талията й, а после я привлякоха и телата им се доближиха толкова плътно едно към друго, че между тях не бе останал и милиметър разстояние.

Той се наведе и допря бузата си до нейната. Усещаше дъха му в ухото си и потреперваше при всяка негова дума.

— Исках да направя това — каза той — във всяка минута на всеки час от всеки ден, с който съм бил с теб, от деня, в който те срещнах. Но ти знаеш това. Знаеш го, нали?

Тя го погледна и устните й учудено се разтвориха.

— Да знам какво? — каза тя и Уил, с въздишка на поражение, я целуна.

Устните му бяха меки, толкова меки. Беше я целувал и преди, лудо и отчаяно, а вкусът бе на кръв, но сега бе различно. Този път го правеше бавно и без да бърза, сякаш й говореше тихо, казвайки й, докосвайки с устни устните й, това, което не бе могъл да й каже с думи. После сякаш прокарваше линия, докосвайки устните й с мигли; тези целувки бяха дълги, като ударите на сърцето, и всяка от тях й казваше, че е невероятна, неповторима, желана. Теса не можеше да издържа повече да държи ръцете си далеч от него. Тя ги протегна, за да обхване шията му, да зарови пръсти в тъмната коприна на косата му, да усети пулса му с дланите си.

Той я държеше здраво в прегръдките си, докато устните му съсредоточено изучаваха нейните. Те имаха вкус на лимонада, бяха сладки и горещи. Движението на езика му, когато го прокара леко по устните й, накара цялото й тяло да потрепери; краката й се подкосиха и тя усети как я изгаря някакъв вътрешен огън. Жадуваше да го притегли към себе си — той бе толкова нежен, толкова невероятно нежен, и въпреки това можеше да усети колко силно я желае по треперенето на ръцете му, по биенето на сърцето му, близо до нейното. Някой, когото не го бе грижа за нея, със сигурност не би проявил толкова нежност. Всичко в нея, което се разтрошаваше на парчета всеки път, когато погледнеше към Уил през последните две седмици, започна да се съединява и да зараства. Чувстваше се така, сякаш всеки момент щеше да полети.

— Уил — прошепна тя. Толкова силно искаше да го усеща до себе си, че усети болка. Бе пареща болка, която тръгваше от стомаха й, караше сърцето й да бие лудешки, ръцете й да потъват в косата му, а кожата й да пламти. — Уил, няма нужда да внимаваш толкова. Няма да се счупя.

— Теса — простена той, но тя усети колебанието в гласа му. Лекичко захапа устните му, предизвиквайки го, което спря дъха му. Ръцете му се обвиха около талията й, притискайки я до себе си, той сякаш загуби самоконтрол и стана по-настойчив. Целувките им ставаха все по-страстни и по-страстни, сякаш искаха да вдишат другия, да го изпият, да го погълнат целия. Теса чуваше собствените си тихи стонове; усещаше как Уил я притиска назад, назад към перилата така, че би трябвало да я заболи, но не я болеше; ръцете му бяха върху корсажа на роклята на Джесамин и мачкаха изящните рози от плат. Теса чу като в просъница как топката на стъклената врата изщрака; тя се отвори, а те все още бяха вкопчени един в друг, сякаш нищо друго нямаше значение.

Разнесоха се гласове и някой отбеляза неодобрително:

— Казах ти, Едит. Ето какво се случва, когато пиеш от розовите питиета. — После вратата отново се затвори и Теса чу отдалечаващи се стъпки. Тя се откъсна от Уил.

— О, небеса — промълви, останала без дъх. — Колко унизително…

— Не ме е грижа — той отново я привлече към себе си, завирайки нос в шията й, лицето й бе горещо, а кожата му — студена. Устните му се приближиха до нейните. — Теса…

— Продължаваш да повтаряш името ми — промърмори тя. Бе опряла ръка върху гърдите му, възпирайки го, но нямаше представа колко дълго можеше да продължи това. Тялото й искаше неговото. Времето бе спряло и нищо друго сякаш нямаше значение. Съществуваше само този момент, само Уил. Никога не бе изпитвала подобно нещо и се запита дали Нат изпитваше това, когато бе пиян.

— Обичам името ти. Обичам да слушам как звучи — той сякаш също бе пиян, устата му бе върху нейната, докато говореше, така че усещаше движението на устните му. Тя вдиша дъха му. Телата им си пасваха великолепно, не можеше да не го забележи; с белите копринени обувки на ток на Джеси тя бе малко по-ниска, отколкото бе в действителност, трябваше само леко да наклони глава, за да го целуне.

— Трябва да те помоля нещо. Трябва да знам…

— А, ето къде сте били — разнесе се глас откъм балконската врата. — Много зрелищно изпълнение, ако мога така да се изразя.

Те отскочиха един от друг. На вратата, с дълга димяща цигара между тънките кафяви пръсти — Теса не бе чула звука от отварянето на вратата — бе застанал Магнус Бейн.

— Нека позная — каза Магнус, изпускайки кълбо дим. Димът образува бяло облаче с формата на сърце, което се изкриви, докато се отдалечаваше, разширявайки се и извивайки се, така че сърцето вече не се различаваше. — Изпили сте онази лимонада?

Теса и Уил, застанали един до друг, се спогледаха. Теса бе тази, която се обади първа:

— Да. Нат ми я донесе.

— В нея имаше малко магически прах — каза Магнус. Бе целият в черно, без никакви други украшения, освен тези на ръцете му. Върху всеки от пръстите му имаше пръстен със скъпоценен камък с различен цвят; лимонено жълт цитрин, зелен нефрит, червен рубин, син топаз. — От този, който намалява задръжките и те кара да правиш неща — той деликатно се покашля, — които при други обстоятелства не би правил.

— О! — рече Уил. А след това пак: — О! — Гласът му бе тих. Той се обърна и се наведе над перилата. Теса почувства как започва да се изчервява.

— Gracious[2], показвате доста голяма част от прелестите си — игриво каза Магнус, сочейки към нея със запалената си цигара. — Tout le monde sur le balcon[3], както казват на френски — добави той, показвайки към огромната тераса пред себе си. — Още повече, че в момента наистина се намираме на балкон.

— Остави я на мира — каза Уил. Теса не можеше да види лицето му; бе навел главата си. — Тя не знаеше какво пие.

Теса скръсти ръце, но осъзна, че това още повече засилва проблема с деколтето и отново ги отпусна.

— Това е рокля на Джесамин, а тя е наполовина колкото мен — сопна се тя. — Никога не бих излязла в този вид при нормални обстоятелства.

Магнус повдигна вежди.

— Превърнала си се отново в себе си, значи? Кога започна действието на лимонадата?

Теса преглътна. Чувстваше се унизително, че я бяха сварили да се целува с Уил; че стоеше пред Магнус облечена така, че ако леля й я видеше, би паднала мъртва — въпреки че част от нея искаше Магнус да си тръгне и тя да продължи да целува Уил.

— Какво правите тук самият вие, ако мога да попитам? — нелюбезно се нахвърли тя върху него. — Откъде разбрахте, че сме тук?

— Имам си източници — каза Магнус, пускайки кълба дим. — Помислих си, че няма начин да не сте някъде наоколо. Партитата на Бенедикт Лайтууд се славят като опасно място. Когато чух, че сте тук…

— Достатъчно добре екипирани сме, за да се справим с опасността — каза Теса.

Погледът на Магнус се задържа върху деколтето й.

— Виждам — каза той. — Въоръжени до зъби, както мога да се уверя. — Изпушил цигарата си, той я метна през перилата на балкона. — Един от ратаите на Камила бил тук и познал Уил. Изпрати ми съобщение, но щом един от вас вече е бил разпознат, какво ви гарантира, че това няма да се случи отново? Време е да изчезвате оттук.

— Какво те е грижа дали ще си тръгнем или не? — беше Уил, все още свел глава, гласът му бе глух.

— Ти си ми длъжник — каза Магнус, гласът му бе суров. — Очаквам да си получа дълга.

Уил се обърна към него. Теса бе изненадана от изражението на лицето му. Изглеждаше зле и имаше измъчен вид.

— Трябваше да се сетя.

— Можеш да избираш приятелите си, но не и спасителя си — шеговито отбеляза Магнус. — Ще тръгваме ли най-после? Или предпочитате да останете тук, за да се възползвате от случая? Можете да продължите с целуването и след като се върнете в Института.

Уил се намръщи.

— Измъкни ни оттук.

Котешките очи на Магнус заблестяха. Той щракна с пръсти и върху тях внезапно се изсипа дъжд от синкави искри. Теса се напрегна, очаквайки те да изгорят кожата й, но усети само полъха на вятър край лицето си. Косата й се изправи, когато някаква странна енергия премина по нервите й. Чу задъханото дишане на Уил… и те се озоваха на една от каменните пътечки в градината, недалеч от изкуственото езеро, а огромната къща на Лайтууд, безмълвна и тъмна, се извисяваше над тях.

— Е — каза Магнус отегчено, — не беше толкова трудно, нали?

Уил го погледна, но в погледа му не се забелязваше благодарност.

— Магия — измърмори той.

Магнус разтвори ръце. Между тях пукаше и се извиваше синкава енергия, подобна на мълния.

— А безценните ви руни да не би да са нещо по-различно? Те не са ли магия?

— Тихо — каза Теса, изгубила търпение. Корсетът болезнено притискаше ребрата й и тесните обувки на Джесамин стягаха пръстите й като в менгемета. — Замълчете и двамата. Струва ми се, че идва някой.

Те замълчаха, точно когато някаква групичка, разговаряща помежду си, зави покрай ъгъла на къщата. Теса замръзна на мястото си. Въпреки че луната бе забулена от облаци, тя видя, че не бяха хора. Не бяха и долноземци. Бяха демони — първият имаше тромаво туловище, наподобяващо тяло, и черни дупки вместо очи; вторият, на ръст колкото половин човешки бой, имаше синя кожа, бе облечен с панталони и жилетка, изпод които се подаваше опашка с шипове, имаше черти на гущер и плоска като на змия муцуна; третият приличаше на чекрък, поставен във влажна червена уста.

В този миг едновременно се случиха няколко неща.

Теса притисна уста с опакото на ръката си, за да заглуши писъка си. Нямаше смисъл да бягат. Демоните вече ги бяха забелязали и бяха застанали като вкопани на пътеката. От тях се разнасяше мирис на гнило, който бе по-силен от благоуханието на дърветата.

Магнус вдигна ръка, а между пръстите му затрептя син пламък. Мърмореше нещо под носа си. Теса никога не го бе виждала толкова обезпокоен.

А Уил, който Теса очакваше да посегне към серафимската си кама, направи нещо напълно неочаквано. Той вдигна треперещ пръст и посочвайки към демона със синята кожа, извика:

— Ти беше.

Демонът запремигва. Тримата демони бяха застанали като заковани, споглеждайки се. Вероятно имаше някаква договорка, помисли си Теса, демоните да не нападат хората, дошли на партито, но на нея не й харесваше начинът, по който влажната червена уста облизваше устните си.

— Хм — с изненадващо обикновен глас изрече демонът, когото Уил бе посочил. — Не мога да си спомня… Не мисля, че имам удоволствието да те познавам.

— Лъжец! — Уил пристъпи напред, обвиняващо; Теса с изумление видя как той мина покрай останалите демони и се хвърли върху синия демон, който нададе пронизителен писък.

Магнус наблюдаваше всичко това с отворена уста. Теса извика:

— Уил! Уил! — но той вече се търкаляше в тревата със синьокожото създание, което се оказа изненадващо пъргаво. Уил го бе сграбчил за задната част на жилетката, но то успя да се изскубне и се втурна през градината, а Уил го следваше по петите.

Теса направи няколко крачки, но краката я боляха ужасно. Тя ритна встрани обувките на Джесамин и вече се канеше да се втурне след Уил, когато осъзна, че двамата демони издаваха някакъв гневно звучащ звук, който, по всичко изглежда, бе адресиран към Магнус.

— Е, знаете, че се случва понякога — каза той, възвръщайки си самообладанието и сочейки в посоката, в която бе изчезнал Уил. — Някаква разпра за жена. Случва се понякога.

Бучащият звук се усили. По всичко изглеждаше, че демоните не му бяха повярвали.

— Или може би дългове от комар? — отново предположи той. После щракна с пръсти и от дланта му изскочиха пламъци, които осветиха с ярка светлина градината. — Предполагам, че всичко това не ви касае особено, господа. Празненството и развлеченията ви очакват — и той посочи към вратата, водеща към балната зала. — Те са много по-приятни от това, което ще ви сполети, ако продължавате да стоите тук.

Това сякаш ги убеди и те тръгнаха, бучейки и сумтейки, отнасяйки със себе си ужасното си зловоние.

Теса се обърна.

— Бързо, да ги настигнем…

Магнус се наведе и вдигна обувките й. Държеше ги за копринените им панделки, когато каза:

— Не бързай толкова, Пепеляшке. Уил е ловец на сенки. Той тича бързо. Няма да можеш да го стигнеш.

— Но вие бихте могъл? Сигурно има някаква магия?

— Магия — отвърна Магнус, имитирайки отвращението на Уил. — Уил е там, където трябва да бъде, и прави това, което трябва да прави. Задачата му е да убива демони.

— Май не го харесвате особено? — попита Теса; въпросът бе малко странен, може би, но нещо в начина, по който Магнус гледаше към Уил и му говореше, не й даваше мира.

За нейна изненада Магнус й отвърна напълно сериозно:

— Харесвам го — каза той. — Независими от всичко. Смятах, че зад всичко това се крие омраза, но съм се заблуждавал. В цялото това перчене има много душа. Той наистина е жив, един от най-живите хора, които някога съм срещал. Когато чувства нещо, то е ярко и остро като светкавица.

— Всички ние имаме чувства — изненадано отвърна Теса. — Да не би Уил да чувства по-силно от всички нас? Или може би дори по-неистово?

— Работата не е в това — отвърна Магнус. — Повярвай ми, живял съм дълго на тази земя и знам. — В гласа му се долавяш състрадание. — Ще откриеш, че колкото по-дълго живееш, толкова повече избледняват чувствата. Най-старият магьосник, когото съм срещал, бе живял почти хиляда години и ми каза, че вече почти не си спомня какво е да обичаш или да мразиш. Попитах го защо тогава не сложи край на живота си и той каза, че чувства само едно нещо и това е страх, страх от това, което следва след смъртта. „Неоткритата страна, откъдето никой пътник не се връща.“

— Хамлет — автоматично изрече Теса. Тя се опитваше да не мисли за собствената си смърт. Самата мисъл бе твърде значителна и плашеща, така че предпочиташе да я заобикаля, а и освен това… може би дори не бе вярно.

— Ние, които сме безсмъртни, сме приковани със златна верига към този свят и не се осмеляваме да я разкъсаме от страх пред това, което се простира отвъд пропастта — каза Магнус. — А сега ела и остави Уил да изпълни моралния си дълг — и той тръгна по пътеката, а Теса закуцука след него, опитвайки се да не изостава.

— Държеше се така, все едно познава този демон.

— Може би се е опитвал да го убие и преди — отвърна Магнус. — Понякога успяват да се измъкнат.

— Но как ще стигне обратно до Института? — простена Теса.

— Той е умно момче. Ще намери пътя. Повече се безпокоя как ти ще се върнеш в Института, преди някой да е забелязал, че отсъстваш, и да се е разразил скандал.

Те стигнаха до входната врата, където чакаше каретата. Сирил се бе отпуснал спокойно на капрата, шапката му бе смъкната над очите.

Тя погледна гневно към Магнус, докато той отваряше вратата на каретата и й помагаше да влезе вътре.

— Откъде знаете, че Уил и аз не сме тук тази нощ с разрешение на Шарлот?

— Довери ми се, скъпа — каза той и се усмихна толкова подкупващо, че Теса, въздишайки, му подаде ръка. — А сега — добави той, — ще те отведа обратно в Института, а по пътя, ти ще ми разкажеш всичко.

[1] В много фолклорни източници за защита от злонамереността на феите се споменават средства като студено желязо, офика или билки. — Бел.прев. ↑

[2] Благодаря (исп.). — Бел.прев. ↑

[3] Всички на балкона (фр.). — Бел.прев. ↑

13

МЕЧЪТ НА СМЪРТНИТЕ

От тази жалка любов се отричам

и изцяло на тебе наричам

моя дял от сърцето невярно…

За свободата съм аз благодарна.

Кристина Росети, „Девойката Клер“

— О, милостиви небеса! — каза Софи, скачайки от стола, когато Теса отвори вратата на стаята на Джесамин. — Госпожице Теса, какво стана?

— Софи! Тихо! — направи й знак Теса, докато затваряше вратата зад себе си. Стаята изглеждаше точно така, както я бе оставила. Нощницата и халатът й бяха внимателно сгънати и сложени върху един стол, пукнатото сребърно огледало бе върху тоалетната масичка, а Джесамин, Джесамин бе все още в безсъзнание, с китки, вързани за леглото. Софи седеше на един стол близо до гардероба, бе там и когато Уил и Теса тръгваха; в едната си ръка бе стиснала четка за коса (вероятно, за да удари с нея Джесамин, ако се събуди, изненадано си помисли Теса), а лешниковите й очи бяха широко отворени.

— Но, госпожице… — Софи замлъкна, виждайки погледа на Теса, вперен в отражението й в огледалото. Теса не можеше да откъсне очи от него. Косата й се спускаше в безпорядък по раменете й, защото седефените фуркети на Джесамин бяха останали там, където ги бе запокитил Уил; тя бе без обувки и накуцваше, белите й чорапи бяха мръсни, изгубила бе ръкавиците си, а видът на роклята й я ужаси до смърт. — Много ли беше гадно?

Теса мислено се пренесе отново на балкона, а ръцете на Уил я прегръщаха. О, боже. Опита се да прогони тази мисъл и погледна към Джесамин, която бе потънала в дълбок сън.

— Софи, трябва да събудим Шарлот. Нямаме друг избор.

Софи я погледна с широко отворени очи. Теса не я обвиняваше; тя се страхуваше от гнева на Шарлот. Теса дори бе помолила Магнус да дойде в Института, за да й съобщят двамата неприятната новина, но той бе отказал, под предлог, че драмите между ловците на сенки не го засягат по никакъв начин и че вместо това предпочита да се върне при романа си.

— Госпожице… — опита се да протестира Софи.

— Налага се — и тя й разказа възможно най-бързо какво се бе случило тази нощ, като пропусна частта за балкона. Никой не трябваше да научава за това.

— Вече не става въпрос само за нас. Не можем да действаме повече през главата на Шарлот.

Софи не протестира повече. Тя остави четката върху тоалетката, изправи се, събирайки полите на роклята си, и каза:

— Ще отида да извикам госпожа Брануел, госпожице.

Теса потъна в стола до леглото, мръщейки се, тъй като роклята на Джесамин я стягаше.

— Предпочитам да ми казваш Теса.

— Знам, госпожице — Софи излезе, затваряйки вратата след себе си.

Магнус се бе изтегнал с крака върху канапето в гостната, когато до слуха му достигна някаква препирня. Той се засмя, без да се помръдне, до слуха му стигнаха протестите на Арчър и след това протестите на Уил. Някакви стъпки се приближаваха към вратата. Магнус точно прелистваше една страница от книгата си с поезия, когато вратата се отвори и Уил се втурна вътре.

Трудно бе да го познае човек. Елегантното му вечерно облекло бе разкъсано и изпоцапано, палтото му бе разпрано, а обувките — потънали в кал. Косата му стърчеше на всички страни, а по лицето му имаше дузина драскотини, сякаш го бяха нападнали едновременно дузина котки.

— Съжалявам, сър — отчаяно рече Арчър. — Той ме блъсна и влезе.

— Магнус — каза Уил. Магнус го бе виждал ухилен и преди, но този път на лицето му бе изписана истинска радост. Това го бе преобразило, превръщайки го от красиво, но студено, в пламенно. — Кажи му да ме пусне.

Магнус махна с ръка.

— Можеш да го пуснеш, Арчър.

Сивото лице на слугата се изкриви и вратата се затръшна зад Уил.

— Магнус! — Той направи няколко крачки по диагонал и стигна до камината. — Няма да повярваш…

— Шшт — каза Магнус, книгата все още бе отворена върху коленете му. — Чуй това:

Уморих се от смях и сълзи

и от хора, които се смеят и плачат

над всичко, що предстои.

Уморих се от тези, що сеят и жънат,

изтощен съм от мигове, дни…

От нецъфнали пъпки безплодни навън,

от могъщество, страсти, мечти…

Уморих се от всичко, що не е сън.

— Суинбърн — каза Уил, облягайки се на камината. — Сантиментално и преувеличено.

— Ти нямаш представа какво е да си безсмъртен — Магнус остави книгата и се изправи. — Е, какво има пак?

Уил вдигна ръкава си. Магнус успя да преглътне изненадания си възглас. Ръката на Уил бе прорязана от дълга, дълбока и кървяща рана. Кръвта се стичаше по китката му и капеше от пръстите му. В раната му, самотно като кристал в стената на пещера, стърчеше бял зъб.

— Какво… — започна Магнус.

— Демонски зъб — отвърна Уил, задъхвайки се. — Гоних проклетото синьо копеле през целия Чезуик, но то успя да ми се изплъзне. И ме ухапа все пак. Зъбът му остана в ръката ми. Можеш да го използваш, за да го призовеш, нали? — Той хвана зъба и го изтръгна. Бликна още кръв, потече по ръката му и след това закапа върху пода.

— Килимът на Камила — не можа да се сдържи Магнус.

— Това е кръв — отвърна Уил. — Ще я възбуди.

— Добре ли си? — Магнус очевидно бе впечатлен. — Ужасно кървиш. Имаш ли стили в себе си? Изцеляваща руна…

— Не ме е грижа за изцеляващите руни. Интересува ме това — и Уил пусна кървящия зъб в ръката на Магнус. — Намери ми този демон. Знам, че можеш да го направиш.

Магнус погледна надолу и направи презрителна гримаса.

— Може би мога, само че…

Светлината върху лицето на Уил помръкна.

— Само че какво?

— Само че не тази вечер — отвърна Магнус. — Ще ми отнеме няколко дни. Трябва да си търпелив.

Уил си пое дълбоко дъх.

— Не мога да съм търпелив. Не и след тази вечер. Ти не разбираш… — Той се олюля, но успя да се задържи на краката си, хващайки се за камината. Изплашен, Магнус се изправи.

— Добре ли си?

Внезапно лицето на Уил стана червено. После тъмночервено и по него избиха капчици пот.

— Не знам — каза той, дишайки тежко. — Зъбът. Може би съм се натровил…

Той замлъкна. Направи няколко крачки напред, а очите му се подбелиха.

Магнус изненадано извика и хвана Уил, преди да падне върху окървавения килим, вдигна го на ръце и внимателно го сложи върху канапето.

* * *

Теса, седнала в стола до леглото на Джесамин, потъркваше наболяващите я ребра и въздишаше. Корсетът буквално се бе впил в нея и тя нямаше идея кога ще може да го свали; краката също я боляха, освен това се чувстваше дълбоко наранена. Да види Нат бе като разчовъркване на стара рана. Той бе танцувал с „Джесамин“, бе флиртувал с нея и небрежно бе дискутирал с нея съдбата на Теса, сестра си, все едно това нямаше абсолютно никакво значение за него.

Предполагаше, че това не би трябвало да я изненадва, че нищо повече, свързано с Нат, не би трябвало да я изненадва. Но от това болката й не намаляваше.

Към това се прибавяше и Уил — минутите, прекарани с него на балкона, бяха най-смущаващото нещо в живота й. След начина, по който бе разговарял с нея на покрива, тя се бе заклела никога повече да не изпитва нищо към него. Той не бе тъмна и мрачна личност като Хийтклиф, обсебен от тайната си страст, бе си казала тя, а просто момче, което се смята за нещо повече от нея. Но начинът, по който бе погледнал към нея на балкона, начинът, по който бе отмахнал косата от лицето й, дори треперенето на ръцете му, когато я докосваше — всичко това със сигурност не бе фалш.

Но нали и тя го бе докосвала по същия начин. В този момент не желаеше нищо друго освен Уил. А само една нощ преди това бе докосвала и целувала Джем; бе си мислила, че го обича; бе се оставила да я види, както никой дотогава не я бе виждал. И сега, когато си мислеше за него, за мълчанието му тази сутрин, за отсъствието му на обяд, отново почувства липсата му и усети физическа болка от отсъствието му, която бе съвсем реална.

Възможно ли е да обичаш двама души едновременно? Възможно ли е да разполовиш сърцето си на две? Или може би времето, прекарано с Уил на балкона бе лудост, предизвикана от магическия прах? Дали щеше да бъде същото и с всеки друг? Тази мисъл я навести подобно на признак.

— Теса…

Теса почти подскочи в стола си. Гласът бе по-скоро шепот. Бе Джесамин. Очите й бяха полуотворени, отраженията на пламъците потрепваха в дълбините на кафявите й очи.

Теса се изправи.

— Джесамин. Ти…

— Какво стана? — Главата на Джесамин се мяташе насам-натам. — Не си спомням. — Тя се опита да се изправи и с изумление установи, че ръцете й са вързани. — Теса! Защо, за бога…

— За твое добро е, Джесамин — гласът на Теса потрепери. — Шарлот иска да ти зададе няколко въпроса. Би било добре, ако можеш да й отговориш.

— Партито — очите на Джесамин зашариха наоколо, сякаш можеха да видят нещо, което Теса не бе в състояние да види. — Софи, тази малка маймунка, тършуваше в нещата ми. Заварих я да държи поканата в ръцете си…

— Да, партито — отвърна Теса. — В къщата на Бенедикт Лайтууд. Където трябваше да се срещнеш с Нат.

— Прочела си бележката? — Джесамин отметна глава встрани. — Знаеш ли колко грубо и непочтено е да четеш личната кореспонденция на някого? — тя отново се опита да седне и отново се строполи върху възглавниците. — Все едно, той няма да признае. Не можеш да го докажеш…

— Джесамин, има още една малка подробност. Мога да го докажа, защото бях на партито и говорих с брат си.

Устата на Джесамин се отвори и образува едно розово „О“. Тя най-после сякаш успя да забележи в какво бе облечена Теса.

— Роклята ми — едва си пое дъх тя. — Ти си се дегизирала като мен?

Теса кимна.

Очите на Джесамин помръкнаха.

— Това е отвратително — отново едва си пое дъх тя. — Толкова си гадна! Какво направи на Нат? Какво му каза?

— От него разбрах, че си шпионирала за Мортмейн — каза Теса, молейки се Софи и Шарлот да се появят. Защо, по дяволите, още ги нямаше? — Предала си ни, давайки им сведения за всичко, което правим, изпълнявайки заповедите на Мортмейн…

— Нас? — изкрещя Джесамин, мятайки се във всички посоки, доколкото й позволяваха въжетата. — Ти не си ловец на сенки! Ти не им дължиш лоялност! Тях не ги е грижа нито за теб, нито за мен. Единствено Нат се интересува от мен…

— Брат ми — каза Теса, като едва успяваше да овладее гласа си — е лъжлив убиец, неспособен на никакви чувства. Може и да се е оженил за теб, Джесамин, но не те обича. Ловците на сенки ми помогнаха и ме закрилят, както и теб. А ти се обърна срещу тях като неблагодарно псе, в момента, в който брат ми ти щракна с пръсти.

— Лъжкиня! — изкрещя Джесамин. — Ти изобщо не го разбираш. Никога не си го разбирала! Душата му е чиста и нежна…

— Чиста като водата в канавката — отвърна Теса. — Разбирам го по-добре от теб; ти си заслепена от чара му. Изобщо не го е грижа за теб.

— Лъжкиня.

— Видях очите му. Видях начина, по който те гледаше.

Джесамин се задъхваше.

— Как можеш да си толкова жестока.

Теса поклати глава.

— Не можеш да прозреш това, нали? — с изненада отвърна тя. — За теб всичко това е само игра, като куклите в куклената ти къща, местиш ги насам-натам, караш ги да се целуват и женят. Искаш да се омъжиш за мундан и Нат е достатъчно добър за това. Изобщо не можеш да проумееш какво струва предателството ти на тези, които винаги са се грижили за теб.

Джесамин оголи зъбите си; в този момент тя толкова приличаше на уловено в капан и притиснато до стената животно, че Теса се дръпна назад.

— Обичам Нат — каза Джесамин. — И той ме обича. Ти си тази, която не разбира какво е това любов. „О, не мога да избера между Уил и Джем. Какво да правя?“ — почти изкрещя тя и Теса пламна. — И какво от това, че Мортмейн иска да унищожи ловците на сенки в Британия. Ами да ги унищожи.

Теса смаяно зяпна срещу нея, точно в мига, когато вратата зад нея се отвори и Шарлот влезе в стаята. Имаше измъчен и изтощен вид, сивата й рокля бе в тон със сенките под очите й, но стойката й бе изправена, а погледът — ясен. След нея пристъпваше Софи, изглеждаше така, сякаш всеки миг щеше да побегне нанякъде от уплаха — и само секунда след това Теса разбра защо. Най-отзад вървеше призрак, облечен в роба с цвета на пергамент, лицето му бе скрито в сянката на качулката му, а в ръката си носеше ослепително блестящ меч. Това бе брат Енох, един от Мълчаливите братя; носеше Мечът на смъртните.

— Да ни унищожи, значи? Това ли каза, Джесамин? — произнесе Шарлот с ясен и твърд глас, толкова нетипичен за нея, че Теса впери поглед в нея.

Джесамин едва дишаше. Очите й бяха вперени в оръжието в ръката на брат Енох. Огромната му ръкохватка бе във формата на ангел с разперени крила.

Брат Енох замахна към Джесамин с меча и въжетата, с които бе завързана за леглото, се смъкнаха от китките й. Тя усети как ръцете й безсилно се отпуснаха в скута й. Впери поглед в него, а след това и в Шарлот.

— Шарлот, Теса е лъжкиня. Тя е лъжлива долноземка…

Шарлот спря до леглото и безстрастно погледна към Джесамин.

— Моите впечатления от нея не са такива, Джесамин. А какво ще кажеш за Софи? Тя винаги е проявявала изключителна честност.

— Тя ме удари! С огледалото! — лицето на Джесамин бе червено.

— Защото е намерила това — Шарлот извади от джоба си поканата, която Теса бе дала на Софи. — Имаш ли обяснение за това, Джесамин?

— Не съм нарушила Закона, той не забранява ходенето на парти — гласът на Джесамин прозвуча едновременно сърдито и изплашено. — Бенедикт Лайтууд е ловец на сенки.

— Това е почеркът на Натаниъл Грей — Шарлот никога не повишаваше глас, помисли си Теса. Може би точно поради това изглеждаше още по-непреклонна. — Той е шпионин, издирван от Клейва, а ти тайно си се срещала с него. Защо?

Устата на Джесамин се отвори едва-едва. Теса очакваше да последва някакво оправдание. Всичко това са лъжи, Софи си измисля за поканата, срещнах се с Нат, за да спечеля доверието му. Но вместо това последваха сълзи.

— Обичам го — каза тя. — И той ме обича.

— И затова ни предаде — отвърна Шарлот.

— Не съм! — гласът на Джесамин стана по-висок. — Това, което казва Теса, не е вярно! Тя лъже. Винаги ми е завиждала и сега лъже!

Шарлот погледна към Теса.

— И сега ли лъже? А Софи?

— Софи ме мрази — изхлипа Джесамин. Това със сигурност бе истина. — Тя трябва да бъде изхвърлена на улицата без никакви препоръки.

— Спри да плачеш, Джесамин. Няма да постигнеш нищо така — гласът на Шарлот пресече риданията на Джесамин като с нож. После тя се обърна към брат Енох. — Истината бързо ще излезе наяве. Брат Енох, моля ви, дайте Меча на смъртните.

Мълчаливият брат пристъпи напред, насочвайки Меча към Джесамин. Теса гледаше ужасено. Да не би да се канеше да изтезава Джесамин, в собственото й легло, пред очите на всички?

Джесамин изкрещя:

— Не! Не! Махнете го от мен! Шарлот! — гласът й се извиси ужасено в писък, който продънваше ушите на Теса, цепеше главата й.

— Подай си ръцете, Джесамин — хладно каза Шарлот.

Джесамин ожесточено поклати глава, а светлата й коса се разхвърча.

— Шарлот, недей — каза Теса. — Не я наранявай.

— Не се намесвай в това, което не разбираш, Теса — рязко отвърна Шарлот. — Протегни ръце напред, Джесамин, или горчиво ще съжаляваш.

С лице, обляно в сълзи, Джесамин протегна напред ръце с обърнати нагоре длани. Теса се напрегна цялата. Стана й зле и вече съжаляваше, че се бе съгласила да участва в този план. Ако Джесамин е била измамена от Нат, това вече й стигаше. Но Джеси не заслужаваше това…

— Всичко е наред — прозвуча зад гърба й тих глас. Беше Софи. — Той няма да я нарани. Мечът на смъртните кара нефилимите да казват истината.

Брат Енох обърна Меча перпендикулярно на дланите на Джесамин. Направи го без следа от сила или снизхождение, сякаш тя изобщо не съществуваше за него. След това пусна острието и отстъпи назад; дори очите на Джесамин се отвориха изненадано; то се задържа в равновесие върху дланите й, без да помръдне.

— Това не е инструмент за инквизиция, Джесамин — каза Шарлот с ръце, скръстени пред гърдите. — Наложи се да го използваме, защото не можем да сме сигурни дали казваш истината. — Тя размаха поканата. — Твое ли е това или не?

Джесамин не отговори. Тя гледаше към брат Енох, очите й бяха широко отворени и черни от ужас, гърдите й се вдигаха и отпускаха бързо.

— Не мога да мисля, не и когато това чудовище е в стаята… — гласът й потрепери.

Шарлот присви устни, но се обърна към брат Енох и му каза няколко думи. Той кимна, след това тихо излезе от стаята. Когато вратата се затвори зад гърба му, Шарлот каза:

— Ще чака в коридора. Не си мисли обаче, че няма да те хване, ако се опиташ да избягаш, Джесамин.

Джесамин кимна. Приличаше на клюмнала, счупена кукла.

Шарлот размаха поканата в ръка.

— Това е твое, нали? И ти бе изпратена от Натаниъл Грей. Това е неговият почерк.

— Д-да — думите сякаш се изтръгнаха от Джесамин, въпреки желанието й.

— Откога се срещаш тайно с него?

Джесамин отвори уста, но устните й трепереха. Секунда след това от устата й се изсипа порой от думи. Очите й се бяха разширили от шока, сякаш не можеше да повярва, че изговаря тези думи:

— Той ми изпрати съобщение само няколко дни след като Мортмейн нахлу в Института. Извиняваше се за държанието си към мен. Казваше, че е благодарен за това, че съм се грижила за него и че никога няма да забрави състрадателното ми отношение и красотата ми. Не исках да обръщам внимание на всичко това. Но дойде второ писмо, а после и трето… и се съгласих да се срещна с него. Излязох от Института една нощ и се срещнахме в Хайд Парк. Той ме целуна…

— Достатъчно за това — каза Шарлот. — Колко време му бе необходимо, за да те убеди да ни шпионираш?

— Каза, че ще работи за Мортмейн само докато събере достатъчно пари, за да живеем спокойно. Казах му, че можем да живеем с моето наследство, но той не го искаше. Искаше да разполага със собствени пари. Каза, че няма да живее на гърба на жена си. Това не е ли благородно?

— И тогава ли ти предложи да се ожените?

— Предложи ми втория път, когато се срещнахме — глухо отвърна Джесамин. — Каза, че е разбрал, че за него никога няма да има друга жена. Обеща ми, че когато събере достатъчно пари, ще живея по начина, по който винаги съм искала, че никога няма да се притесняваме за пари и че ще имаме де-деца — заподсмърча тя.

— О, Джесамин — натъжено прозвуча гласът на Шарлот.

Джесамин пламна.

— Беше истина! Обичаше ме и го доказа! Ние сме женени! Направихме го, както се полага, в църква и със свещеник…

— Може би църквата не е била действаща, а свещеникът е бил някой прислужник, преоблечен като свещеник — каза Шарлот. — Какво знаеш ти за мунданските сватби, Джеси? Откъде имаш представа какво е истинска сватба? Залагам думата си, че Натаниъл Грей не те смята за своя съпруга.

— Смята ме, смята ме, смята ме! — изкрещя Джесамин и се опита да хвърли меча, но той бе прилепнал към дланите й, сякаш бе пришит за тях. Риданието й се изви една октава по-високо. — Аз съм Джесамин Грей!

— Ти си предателка на Клейва. Какво още каза на Натаниъл?

— Всичко — въздъхна Джесамин. — Къде търсите Мортмейн, с кои долноземци сте се свързали, в опита си да го откриете. Ето защо той никога не бе там, където го търсехте. Аз го предупредих за пътуването до Йорк. И той изпрати автоматоните в дома на семейството на Уил. Искаше да ви принуди да прекратите издирването. Смята ви за досадна спънка. Но не се страхува от вас — гръдният й кош се вдигаше и спускаше. — Той ще ви победи. Познава ви добре. Както и аз.

Шарлот се наведе напред.

— Само че не успя да ни изплаши и да ни накара да прекратим издирването — каза тя. — Автоматоните се опитаха да похитят Теса, но не успяха.

— Те не бяха изпратени да похищават Теса. О, той наистина планира да я отведе, но не по този начин и не сега. Планът му скоро ще се осъществи и тогава той ще дойде и ще завладее Института, за да вземе Теса…

— Кога ще се случи това? Успя ли вече да отвори Пиксиса? — гневно попита Шарлот.

— Аз… аз не знам. Не мисля, че е успял.

— Значи ти си казала всичко на Нат, а той не ти е казал нищо? А Бенедикт? Защо се е съгласил да работи в сътрудничество с Мортмейн? Винаги съм знаела, че е неприятен човек, но не съм смятала, че е в състояние да предаде Клейва.

Джесамин поклати глава. По челото й бяха избили капчици пот, а косата й бе залепнала за слепоочията.

— Мортмейн го държи с нещо, с нещо, което той много иска да получи. Не знам какво е, но е готов на всичко, за да го има.

— Включително и да ме предаде на Мортмейн — каза Теса. Шарлот изненадано я погледна и понечи да я прекъсне, но тя продължи: — А какво ще кажеш за скалъпеното обвинение за притежаване на принадлежности за черна магия? Как смятахте да действате?

— Бялата книга — задъхвайки се, отвърна Джесамин. — Взех я от заключения сандък в библиотеката. Скрих я в стаята ти, докато те нямаше.

— Къде я скри?

— Под една дъска на пода, недалеч от камината — зениците на Джесамин се разшириха. — Шарлот… моля те…

Но Шарлот бе неумолима.

— Къде е Мортмейн? Казвал ли е на Нат какво смята да прави с Пиксиса и за какво са му автоматоните?

— Аз… — Джесамин се задъха, потрепервайки. Лицето й бе станало тъмночервено. — Не мога…

— Нат не би й казал — каза Теса. — Знае, че може да я хванем и сигурно си е помислил, че ще се пречупи и ще разкрие всичко. Не би й казал.

Джесамин я погледна злобно.

— Той те мрази, знаеш го, нали — каза тя. — Казва, че винаги си го гледала отвисоко, ти и леля ти, с нейния глупав провинциален морал, че сте го съдели за всичко, което прави. Че непрекъснато сте го наставлявали какво да прави и никога не сте го оставяли да се развива свободно. Знаеш ли как те нарича? Той…

— Не ме е грижа — излъга Теса; гласът й потрепери. Независимо от всичко, това, да чуе, че брат й я мрази, я нарани повече, отколкото бе очаквала. — Каза ли какво съм? И откъде имам дарбата си?

— Каза, че баща ти е бил демон — устните на Джесамин се изкривиха. — А майка ти — ловец на сенки.

Вратата внимателно се отвори, толкова внимателно, че ако Магнус спеше, шумът да не го събуди.

Той вдигна поглед. Бе седнал в едно кресло, близо до огъня, тъй като любимото му място на дивана бе заето от Уил. Уил, с окървавени ръкави, бе потънал в дълбок сън под въздействие на лечението и лекарствата. Ръката му бе превързана до лакътя, страните му горяха, бе положил глава върху здравата си ръка. Зъбът, който бе извадил от ръката си, лежеше върху масичката до него и блестеше като слонова кост.

Вратата към гостната зад него бе отворена. И там, под сводестата й рамка, бе застанала Камила.

Бе облечена с черно пътническо наметало, изпод което се подаваше великолепна зелена рокля, която много отиваше на зелените й очи. Косата й бе вдигната нагоре и закрепена със зелени изумрудени гребени, и докато се оглеждаше, тя бавно сваляше белите си ръкавици от шевро, преднамерено бавно, една по една, и после ги остави върху масичката до вратата.

— Магнус — каза тя и гласът й, както винаги, прозвуча като сребърни камбанки. — Липсвах ли ти?

Магнус се изправи в стола си. Светлината от камината хвърляше отблясъци върху блестящата коса на Камила и гладката й кожа. Бе невероятно красива.

— Не мога да повярвам, че си решила да ме ощастливиш с присъствието си тази вечер.

Тя погледна спящия върху дивана Уил. Устните й се извиха нагоре.

— Всичко е ясно.

— Не ми изпрати съобщение. Всъщност не си ми изпращала съобщения, откакто напусна Лондон.

— Обвиняваш ли ме, Магнус? — в гласа на Камила прозвуча насмешка. Тя се плъзна зад дивана, наведе се и се взря в лицето на Уил. — Уил Херондейл — каза тя. — Хубав е, нали? Той ли е новото ти развлечение?

Вместо да отговори, Магнус скръсти дългите си крака.

— Къде беше?

Камила се наведе още по-напред: ако дишаше, дъхът й щеше да раздвижи тъмната къдрава коса върху челото на Уил.

— Мога ли да го целуна?

— Не — отвърна Магнус. — Къде беше, Камила? Всяка нощ, докато лежах на дивана ти и очаквах да чуя стъпките ти в коридора, се чудех къде си. Можеше поне да ми кажеш.

Тя се изправи, завъртайки очи.

— О, чудесно. Бях в Париж, на проба при шивачката. Имах нужда от малко почивка след драмите в Лондон.

Настъпи дълга тишина. След това Магнус каза:

— Лъжеш.

Очите й се разшириха.

— Защо трябва да говориш така?

— Защото това е истината. — Той извади смачкано писмо от джоба си и го хвърли на пода между тях.

— Не можеш да проследиш вампир, но можеш да проследиш ратая му. Взе Уокър със себе си. Така че не бе трудно да го проследя до Санкт Петербург. Имам информатори там. Те ми съобщиха, че си била с любовник и то човек.

Камила го погледна, на устата й заигра лека усмивка.

— И това те накара да ревнуваш ли?

— Това ли искаше?

— Ҫa m’est égal — отвърна Камила, минавайки на френски, който използваше, когато наистина искаше да го вбеси. — Все ми е едно. Той няма нищо общо с теб. Беше просто развлечение, докато бях в Русия, нищо повече.

— А сега той е…

— Мъртъв. Така че изобщо не може да ти бъде съперник. Трябва да ми позволиш да имам своите малки развлечения, Магнус.

— В противен случай?

— В противен случай мога да стана изключително неприятна.

— Това ли се случи — стана неприятна и уби любовника си? — запита Магнус. — Не изпита ли поне малко съжаление? Състрадание? Любов? Или тези емоции не са ти познати?

— Аз обичам — възмутено отвърна Камила. — Ти и аз, Магнус, които сме вечни, обичаме по начин, който е непредставим за смъртните, с мрачен и постоянен пламък, за разлика от тяхната кратка, едва припламваща, светлина. Какво толкова си се загрижил за тях? Верността е човешко понятие, основаващо се на идеята, че сме тук за кратко. Не можеш да изискваш от мен вечно да съм вярна.

— Колко глупаво от моя страна. Мислех си, че мога. Мислех си, че поне мога да очаквам от теб да не ме лъжеш.

— Ставаш смешен — каза тя. — Това е детинско. Очакваш от мен да имам морала на мунданите, но аз не съм човек, нито пък ти. Така или иначе едва ли можеш да направиш нещо по въпроса. Аз нямам склонност към това и със сигурност не съм някакъв мелез — това бе обидната дума, с която долноземците наричаха магьосниците. — Ти си ми отдаден; така ми каза. Твоята отдаденост ще трябва да понесе моето отклонение и тогава отново ще можем да си прекарваме добре. Ако не си съгласен, аз ще те зарежа. Не мога да си представя, че искаш това.

Тя се усмихваше леко презрително, докато говореше, и нещо се скъса вътре в Магнус. Той си спомни за болезненото усещане в гърлото, когато получи писмото от Петербург. И все пак бе очаквал завръщането й, надявайки се, че тя ще има някакво обяснение. Че ще се извини. Че ще го помоли пак да я обича. Сега обаче разбра, че той не означаваше нищо за нея; че никога не бе означавал и пред очите му се спусна червена мъгла; изглежда просто откачи, това бе единственото обяснение за това, което направи след това.

— Няма значение — изправи се той на крака. — Сега имам Уил.

Тя отвори уста.

— Не говориш сериозно. Ловец на сенки?

— Ти може и да си безсмъртна, Камила, но чувствата ти са банални и повърхностни. А тези на Уил не са. Той знае какво е да обичаш — след като гордо произнесе тази побъркана тирада, той прекоси стаята и разтърси рамото на Уил. — Уил, Уилям, събуди се.

Лешниковите очи на Уил се отвориха. Той лежеше по гръб, гледаше нагоре и първото, което видя, бе лицето на Камила, наведено над него и взряно в него. Той рязко се надигна.

— В името на Ангела…

— Спокойно — пророни Камила, усмихвайки се само толкова, че да се видят вампирските й зъби. — Не искам да те нараня, нефилиме.

Магнус помогна на Уил да се изправи на крака.

— Господарката на тази къща — каза той — се завърна.

— Виждам. — Уил гореше, яката на ризата му бе мокра от пот. — Прекрасно — каза той, без да се обръща към никого конкретно и Магнус не бе сигурен дали имаше предвид, че е очарован да види Камила, че е очарован от ефекта на болкоуспокояващата магия, която Магнус му бе приложил, или просто говореше несвързано.

— Освен това — каза Магнус, стисвайки рамото му с многозначителен жест — трябва да тръгваме.

— Къде?

— Не се притеснявай за това, любов моя.

Уил отново премигна.

— Моля? — огледа се той наоколо, сякаш бе очаквал някой да го гледа. — Аз… къде ми е палтото?

— Цялото е изцапано с кръв — отвърна Магнус. — Арчър ще се погрижи за него. — Той кимна към Камила. — Уил цяла нощ е преследвал демони. Толкова смело.

Изражението на Камила бе смесица от учудване и досада.

— Аз съм смел — каза Уил. Изглеждаше доволен от себе си. Обезболяващите еликсири бяха разширили зениците му и очите му изглеждаха много тъмни.

— Да, смел си — каза Магнус и го целуна. Не беше много впечатляваща целувка, но Уил размаха свободната си ръка, сякаш върху нея бе кацнала пчела; Магнус остана с надеждата, че Камила ще приеме това за страст. Когато се откъснаха един от друг, Уил изглеждаше доста зашеметен. Така че Камила си помисли, че е пак поради същата причина.

— А сега — рече Магнус, надявайки се, че Уил ще си спомни, че му е задължен. — Трябва да вървим.

— Аз… само че… — Уил се завъртя назад. — Зъбът! — Втурна се през стаята, грабна зъба и го мушна в джоба на жилетката на Магнус. След това намигна към Камила, само един господ знае как тя щеше да го изтълкува, и излезе от стаята с клатушкаща се походка.

— Камила… — започна Магнус.

Тя бе скръстила ръце пред гърдите си и го гледаше жлъчно.

— Да подхващаш любовна афера с ловец на сенки зад гърба ми — каза тя с леден глас, без ни най-малко да я е грижа за ситуацията, в която самата тя се намираше. — И при това в собствената ми къща! Наистина, Магнус — посочи тя към вратата, — моля те, напусни жилището ми и не се връщай повече. Вярвам, че няма да ми се наложи да те моля втори път.

Магнус изпълни молбата й с удоволствие. Няколко минути по-късно той стоеше до Уил на тротоара пред къщата, сгушен в палтото си — всичко, което имаше на този свят, като изключим това, което бе в джоба му — и закопчаваше копчетата му. Скоро, помисли си Магнус, сивата утринна светлина ще озари небето.

— Целуна ли ме преди малко? — попита го Уил.

Магнус се замисли за секунда.

— Не.

— Помислих си…

— Обезболяващата магия може да има странични ефекти и един от тях е появата на най-невероятни халюцинации.

— О — каза Уил, — колко странно. Той погледна към къщата на Камила. Магнус можеше да види прозореца на гостната и плътно спуснатите червени завеси от кадифе. — Какво ще правим сега? За да призовем демона? Трябва ли да отидем някъде?

— Аз трябва да отида на едно място — отвърна Магнус, като благодареше мислено на бога за фиксацията на Уил върху призоваването на демона. — Ще отседна при един приятел. Ти ще се върнеш в Института. Ще се заема с проклетия демонски зъб, веднага щом мога. Ще ти изпратя съобщение, когато разбера нещо повече.

Уил кимна бавно, след това погледна нагоре към черното небе.

— Звездите — каза той. — Никога не съм ги виждал толкова ярки. Вятърът е издухал мъглата, сигурно е затова.

Магнус си помисли за радостта, изписана върху лицето на Уил, когато бе застанал окървавен на прага на дневната на Камила, размахвайки в ръка демонския зъб. Струва ми се все пак, че промяната не е в звездите.

— Ловец на сенки ли? — зяпна Теса. — Не е възможно. — Тя се обърна и погледна към Шарлот, чието лице отразяваше собствения й ужас. — Не е възможно, нали? Уил ми каза, че децата на ловците на сенки и демони винаги са мъртвородени.

Шарлот поклати глава.

— Не, не, не е възможно.

— Но ако Джесамин говори само истината… — в гласа на Теса се долавяше колебание.

— Джесамин говори истината, каквато вярва, че е — каза Шарлот. — Ако брат ти я е излъгал, но тя му вярва, ще смята, че казва истината.

— Нат никога не би ме излъгал — възпротиви се Джесамин.

— Ако майката на Теса е ловец на сенки — хладно каза Шарлот — тогава Нат също би трябвало да е ловец на сенки. Кръвта на ловците на сенки е по-силна. Споменавал ли ти е някога това? Че е ловец на сенки?

Джесамин бе възмутена до дъното на душата си.

— Нат не е ловец на сенки! — изкрещя тя. — Щях да го знам. Никога нямаше да се омъжа… — Гласът й внезапно се прекърши и тя прехапа устни.

— Е, добре, възможностите са две, Джесамин — каза Шарлот. — Или си се омъжила за ловец на сенки, което би било чиста проба ирония, или, по-вероятно, си се омъжила за лъжец, който те е използвал и те е зарязал. Навярно е знаел, че съществува вероятност да те хванем. Какво ли си е мислел, че ще се случи с теб тогава?

— Нищо — треперейки отвърна Джесамин. — Каза, че си слаба. Че няма да ме измъчваш. Че няма да се стигне до това да ме нараниш.

— Сгрешил е — каза Шарлот. — Ти си предала Клейва. Бенедикт Лайтууд също. Когато Консулът чуе за това…

Джесамин се изсмя, високо и сподавено.

— Кажи му — каза тя. — Мортмейн иска точно това — заговори тя бързо и неразбрано. — Н-не си прави труда да ме питаш защо. Не знам. Знам само, че го иска. Издрънкай му всичко, което искаш, Шарлот. Тогава наистина ще се окажеш във властта му.

Шарлот стисна рамката на леглото, ръцете й побеляха.

— Къде е Мортмейн?

— Т-той — задъхано произнесе тя. — Той… — лицето на Джесамин бе станало пурпурно, очите й щяха да изскочат от изумление. Бе сграбчила така здраво Меча, че по пръстите й се появи кръв. Теса ужасено гледаше към Шарлот. — Идрис — най-после успя да изрече тя и падна върху възглавницата.

Лицето на Шарлот застина.

— Идрис? — като ехо повтори тя. — Мортмейн е в Идрис, в нашата родина?

Джесамин запремигва.

— Не. Не е там.

— Джесамин! — Шарлот сякаш всеки момент щеше да се хвърли върху нея и да я раздруса, докато зъбите й не започнат да тракат. — Как може да е в Идрис и да не е? Помисли за себе си, глупаво момиче. Кажи ни къде е!

— Спри! — изкрещя Джесамин. — Спри, боли ме…

Шарлот задържа погледа си върху нея. След това се запъти към вратата; когато се върна, с нея бе и брат Енох. Тя скръсти ръце пред гърдите си и с отсечено движение на брадичката си посочи към Джесамин.

— Нещо не е както трябва, братко. Попитах я къде е Мортмейн; тя каза Идрис. Когато отново я попитах, отрече — гласът й стана твърд. — Джесамин! Пробил ли е Мортмейн защитата на Идрис?

Джесамин издаде ужасен писък; дишането й стана хрипливо.

— Не, не е… Кълна се… Шарлот, моля те…

Шарлот, изрече брат Енох твърдо; думите му отекнаха в съзнанието на Теса. Достатъчно. В мозъка на момичето има някакъв блокаж, нещо, което Мортмейн е поставил там. Той издевателства над нас, като си служи с Идрис, но тя все пак потвърди, че той не е там. Тези блокажи са много силни. Ако продължиш да я разпитваш, сърцето й може и да не издържи.

Шарлот отпусна рамене.

— И какво тогава…?

Нека я заведа в Града на тишината. Имаме начини да извличаме тайните, заключени в мозъка, тайни, които дори самата тя не подозира, че знае.

Брат Енох издърпа Меча от здраво стиснатите ръце на Джесамин. Тя сякаш не забеляза това. Погледът й бе насочен към Шарлот, очите й бяха широко разтворени и в тях се бе вселила паника.

— Градът от кости? — прошепна тя. — Където са положени мъртвите ловци на сенки? Не! Не искам да ходя там! Не понасям това място!

— Тогава ни кажи къде е Мортмейн — каза Шарлот, с глас като лед.

Джесамин започна да хълца. Шарлот не й обърна внимание. Брат Енох изправи момичето на крака; Джесамин се съпротивляваше, но Мълчаливият брат я бе хванал в желязна хватка, а с другата си ръка държеше Меча на смъртните.

— Шарлот! — изпищя сърцераздирателно Джесамин. — Шарлот, моля те, само не в Града на тишината. Заключи ме в Храма, изправи ме пред Съвета, но моля те, не ме изпращай сама в тази гробница! Ще умра от страх там!

— Трябваше да помислиш за това, преди да ни предадеш — каза Шарлот. — Брат Енох, отведи я, моля те.

Джесамин продължи да пищи, когато Мълчаливият брат я вдигна и я метна на рамото си. Теса гледаше с широко отворени очи как той излезе от стаята и я изнесе. Виковете и стоновете й отекваха по коридора, дълго след като вратата се затвори зад тях и след това внезапно замряха.

— Джесамин… — започна Теса.

— Тя е добре. Вероятно й е поставил руна за успокоение. Това е всичко. Няма защо да се тревожиш за нея — каза Шарлот и седна на края на леглото. Гледаше надолу към ръцете си, сякаш не бяха нейните. — Хенри…

— Да го събудя ли, госпожо Брануел? — предпазливо попита Софи.

— Той работи в криптата… Не мога да се реша да го извикам — замислено каза Шарлот. — Джесамин е от малка с нас. Това ще му дойде твърде много, твърде много. Той не би могъл да бъде жесток.

— Шарлот — Теса нежно леко докосна рамото й. — Ти не си жестока.

— Правя това, което трябва да направя. И няма защо да се тревожа — повтори Шарлот и избухна в сълзи.

14

ГРАДЪТ НА ТИШИНАТА

„О, изгарям цяла!“ проплака силно тя.

Но никой не отвърна. Дълбока тишина!

Какво могло би, боже, греха ми да изкупи

и от смъртта безкрайна мене да откупи.

Алфред, лорд Тенисън, „Дворецът на изкуствата“

— Джесамин — отново повтори Хенри, вече за пети или за шести път. — Просто не мога да повярвам. Нашата Джесамин?

Теса забеляза, че всеки път, щом го кажеше, Шарлот стисваше още по-плътно устни.

— Да — отново повтори тя. — Джесамин. Шпионирала ни е и е докладвала на Нат за всяко наше действие, а той пък е предавал информацията на Мортмейн. Трябва ли да го повторя още веднъж?

Хенри премигна срещу нея.

— Съжалявам, скъпа. Чух го. Знам само — въздъхна той, — че Джесамин не беше щастлива тук. Но не мислех, че ни мрази.

— Не мисля, че ви е мразела или че ви мрази. — Бе Джем, застанал до камината в гостната, с ръка, опряна на камината. Не бяха се събрали за закуска, както правеха обикновено; нямаше обяснение защо, но Теса предположи, че самата мисъл да седнат на закуска, а мястото на Джесамин да е празно, сякаш нищо не се е случило, бе непоносима за Шарлот.

Шарлот си бе поплакала малко тази нощ, преди да си възвърне самообладанието; бе отклонила опитите на Софи и Теса да й донесат мокри кърпи или чай, поклащайки непреклонно глава и повтаряйки отново и отново, че няма да си позволи да се разплаче отново, защото времето сега трябваше да се използва за планиране, за изработване на стратегия. После се запъти към стаята на Теса, Софи и Теса я следваха по петите, и трескаво започна да надига дъските на пода, докато не намери малка книга, нещо като семейна библия, подвързана с бяла кожа и увита в кадифен плат. Тя я сложи в джоба си с решително изражение, като само махна с ръка към Теса, без да отговаря на въпросите й, и се изправи на крака. Небето зад прозореца бе започнало да просветлява, озарено от бледата светлина на настъпващия ден. С изтощен вид тя каза на Софи да инструктира Бриджет да сервира студена закуска в гостната и да каже на Сирил за случилото се, така че мъжете да са информирани. След това излезе.

С помощта на Софи Теса най-после, слава богу, успя да свали роклята на Джесамин; тя се изкъпа и облече жълтата рокля, която Джесамин й бе купила. Помисли си, че цветът й би могъл да повдигне настроението й, но все още се чувстваше отпаднала и изнурена.

Когато влезе в гостната, можа да прочете по лицето на Джем, че и той се чувства по същия начин. Около очите му имаше сенки и той бързо отклони поглед от нейния. Заболя я от това и тя отново си помисли за отминалата нощ, с Уил, на балкона. Но това бе различно, каза си тя. Бе резултат от магическия прах, кратко умопомрачение. Нямаше нищо общо с това, което се бе случило между тях с Джем.

— Не мисля, че ни мрази — отново повтори Джем, коригирайки миналото време, което бе употребил. — Но сякаш винаги нещо й липсваше. Беше толкова отчаяна.

— Аз съм виновна — тихо каза Шарлот. — Не трябваше да я насилвам да бъде ловец на сенки, когато бе толкова очевидно, че това е нещо, което презира.

— Не, не! — побърза да я разубедя Хенри. — Ти винаги си била мила с нея. Правила си всичко, което е трябвало. Съществуват механизми, които са толкова… повредени, че не е възможно да бъдат поправени.

— Джесамин не е часовник, Хенри — глухо отвърна Шарлот. Теса се питаше дали бе ядосана на Хенри, че не се срещна заедно с нея с Улси Скот, или просто бе ядосана на целия свят. — Може би просто трябва да опаковам Института и да го връча с поклон на Бенедикт Лайтууд. Вече за втори път приютяваме шпионин под покрива си и разбираме за това, едва когато щетите са налице. Ясно е, че не съм компетентна.

— Всъщност става въпрос за един шпионин — започна Хенри, но замлъкна, когато Шарлот му хвърли поглед, който можеше да разтопи стъкло.

— Ако Бенедикт Лайтууд работи за Мортмейн, не може да се очаква, че ще се грижи за Института — каза Теса. — Всъщност балът, който той организира миналата нощ, би трябвало да е достатъчно основание за дисквалифицирането му.

— Проблемът е, че това трябва да се докаже — каза Джем. — Бенедикт ще отрича всичко и неговата дума ще е срещу твоята, а ти си долноземка.

— Уил също ще потвърди — каза Шарлот и се намръщи. — Като заговорихме за него, къде всъщност е Уил?

— Излежава се в леглото си, най-вероятно — каза Джем. — Колкото до това, че може да свидетелства… ами, всички го мислят за луд, какъвто той всъщност е.

— Я виж ти — обади се един глас откъм вратата. — Да не би да сте се събрали за ежегодната всички-смятат-Уил-за-луд среща?

— Не е ежегодна, провежда се два пъти в годината — отвърна Джем. — И не сме се събрали за тази среща.

Очите на Уил бяха обърнати към Теса.

— Знаят ли за Джесамин? — попита той. Изглеждаше уморен, но не толкова, колкото си мислеше Теса; беше блед, но заедно с това от него се излъчваше скрито въодушевление, едва ли не щастие. Усети как стомахът й се сви, когато спомените от изминалата нощ — звездите, балконът, целуването — я връхлетяха.

Кога се бе върнал предишната нощ?, помисли си тя. Какво бе правил? И защо изглеждаше толкова развълнуван. Беше ли ужасен от това, което се бе случило между тях на балкона миналата нощ или го намираше за забавно? И дали, не дай си боже, бе казал на Джем? Магически прах, ужасено си повтаряше тя. Това не бе тя, не бе действала по собствено желание. Джем със сигурност щеше да го разбере. Да го нарани, би разбило сърцето й. Ако изобщо това го вълнува…

— Да, знаят за Джесамин — бързо отвърна тя. — Разпитваха я с Меча на смъртните и я отведоха в Града на тишината, а в момента сме се събрали и обсъждаме какво да правим по-нататък. Срещата е ужасно важна и Шарлот е много разтревожена.

Шарлот я погледна озадачено.

— Разтревожена си, разбира се — каза Теса, почти останала без дъх от бързото говорене. — И точно питаше за Уил…

— Ето ме — каза Уил, хвърляйки се в един стол, недалеч от Джем. Едната му ръка бе превързана, ръкавът над нея бе разкъсан. Ноктите му бяха разранени и върху тях имаше засъхнала кръв. — Радвам се да чуя, че Джесамин е в Града на тишината. Това е най-доброто място за нея. Какво ще правим по-нататък?

— Това сме се събрали да обсъдим — каза Джем.

— Кой знае, че е там? — премина към същината Уил.

— Само аз — отвърна Шарлот — и брат Енох, но той се съгласи да не информира Клейва в следващите няколко дни, докато не решим какво да правим. Което ми напомня, че трябва да те попитам, Уил, защо се втурна към къщата на Бенедикт Лайтууд и взе Теса със себе си, без да ме информираш за това?

— Нямаше време за губене — отвърна Уил. — Докато те събудехме и информираме, Натаниъл можеше да отиде и да си тръгне. А и нямаш основание да кажеш, че идеята не бе добра. Научихме страшно много за Натаниъл и Бенедикт Лайтууд…

— Натаниъл Грей и Бенедикт Лайтууд не са Мортмейн.

Уил очерта някаква фигура във въздуха с дългите си изящни пръсти.

— Мортмейн е паякът в центъра на мрежата — каза той. — Колкото повече научаваме, толкова по-добре ще знаем докъде се простира влиянието му. Само допреди една нощ нямахме и понятие, че е свързан с Лайтууд; сега знаем, че Лайтууд е марионетка. Смятам, че трябва да докладваме на Клейва за Бенедикт и Джесамин. Нека Уейланд решава какво да прави с тях. Интересно какво ще каже Бенедикт, когато го разпитат с Меча.

Шарлот поклати глава.

— Не мисля, че можем да направим това.

Уил отметна глава назад.

— И защо не?

— Джесамин каза, че той иска да направим точно това. И го заяви под въздействието на Меча. Не лъжеше.

— Може да се е объркала — каза Уил. — Мортмейн може да е предугадил ситуацията и да е казал на Нат да насади тази мисъл в главата й, за да я открием ние.

— Мислиш ли, че е предвиждал толкова напред във времето? — попита Хенри.

— Без съмнение — каза Уил. — Този човек е истински стратег — той потупа слепоочието си. — Като мен.

— Значи мислиш, че трябва да докладваме на Клейва?

— Не, по дяволите — отвърна Уил. — Ами ако това се окаже истина? Ще се почувстваме като истински глупаци.

Шарлот разпери ръце.

— Но ти каза…

— Знам какво казах — отвърна Уил. — Но трябва да си дадем сметка за последствията. Ако докладваме на Клейва и се окаже, че не сме прави, ще се окаже, че сме били играчка в ръцете на Мортмейн. Имаме само още няколко дни, преди да е изтекъл срокът. Няма да спечелим нищо, ако се обърнем към Клейва преди този срок. Но ако започнем разследване и можем да се позовем на нещо по-солидно…

— И как предлагаш да разследваме? — попита Теса.

Той изви глава и я погледна. В хладните му сини очи нямаше нищо, което да напомня за Уил от предишната нощ, за Уил, който я бе докосвал с толкова нежност, който бе нашепвал името й като тайнство.

— Проблемът с разпита на Джесамин е, че независимо от това, че е принудена да говори истината, нещата, които може да ни каже, са доста ограничени. Следователно трябва да намерим някого, който да е по-тясно свързан с Магистъра. Някой, който да знае много повече. Като брат ти Нат, с посредничеството на Джесамин. Той й има доверие. Ако тя му определи среща, ще можем да го пипнем там.

— Джесамин никога няма да се съгласи на това — каза Шарлот. — Не и сега…

Уил я погледна мрачно.

— Още си ядосана, нали? — каза той. — Разбира се, че няма да се съгласи. Ще помолим Теса отново да изиграе ролята на Джесамин. Коварна млада дама, облечена според последния писък на модата.

— Това ми звучи опасно — каза Джем с приглушен глас. — Опасно за Теса.

Теса го погледна бързо и улови погледа на сребърните му очи. Поглеждаше я за първи път, откакто бе излязла от стаята му онази нощ. Въобразяваше ли си, че бе усетила загриженост в гласа му, когато каза, че е опасно за нея, или това бе просто загрижеността, която Джем проявяваше към всекиго? Това, че не желаеше да я види умираща по ужасен начин, бе обикновена любезност и съвсем не бе това, което се бе надявала той да изпитва към нея.

Каквото и да бе. Само да не я презира…

— Теса не се страхува — каза Уил. — Освен това няма да е много опасно за нея. Ще му изпратим бележка и ще му определим среща на място, на което можем лесно и бързо да се появим. Мълчаливият брат ще може да го измъчва, докато не ни даде информацията, от която се нуждаем.

— Да го измъчва? — каза Джем. — Той е брат на Теса…

— Нека да го измъчва — каза Теса. — Ако е необходимо. Давам съгласието си.

Шарлот я погледна с изумление.

— Не е възможно да го мислиш.

— Каза, че има начин да проникнете в ума му и да научите тайните му — отвърна Теса. — Помолих те да не го правите и вие не го направихте. Благодаря ти за това, но вече няма нужда да продължиш да спазваш обещанието си. Проникнете в ума му, ако е необходимо. Това е дори по-важно за мен, отколкото за вас. Ти си загрижена за Института и за безопасността на ловците на сенки. Аз също съм загрижена за това, Шарлот. Но Нат работи за Мортмейн. Мортмейн, който иска да ме хване и да ме използва, без дори да знаем за какво. Мортмейн, който може би знае каква съм. Нат е казал на Джесамин, че баща ми е бил демон, а майка ми — ловец на сенки…

Уил подскочи от изумление.

— Не е възможно — каза той. — Ловците на сенки и демоните не могат да създадат потомство. Децата им са мъртвородени.

— Може и да е лъжа, както лъжата за това, че Мортмейн е в Идрис — каза Теса. — Но това не означава, че Мортмейн не знае истината. Трябва да знам каква съм. Това вероятно ще е и ключът към това защо ме иска.

В очите на Джем, когато я погледна, се долавяше тъга, после той отклони погледа си.

— Много добре — каза той. — Уил, как предлагаш да го примамим? Не мислиш ли, че може би познава почерка на Джесамин? Не смяташ ли, че може би си имат някакъв таен сигнал?

— Трябва да накараме Джесамин — каза Уил — да ни помогне.

— Само не предлагай да я измъчваме — в гласа на Джем прозвуча раздразнение. — Вече използвахме Меч на смъртните и тя ни каза всичко, което знаеше…

— С помощта на Меча няма да научим къде се срещат, нито пък кодовете им или галените имена, с които се наричат — каза Уил. — Не разбирате ли? Това е последен шанс за Джесамин. Последен шанс да ни сътрудничи. За да заслужи снизхождението на Клейва и да й бъде простено. Дори Шарлот да запази Института, те едва ли ще ни оставят да се разпореждаме със съдбата на Джесамин. Нищо подобно, съдбата й ще бъде в ръцете на Консула и Инквизитора. И те няма да са особено мили с нея. Но ако направи това за нас, би могла да спаси живота си.

— Не мисля, че я е грижа за живота й — тихо каза Теса.

— Всекиго го е грижа — каза Уил. — Всеки иска да живее.

Джем рязко се отвърна от него и се загледа в огъня.

— Въпросът е кого бихме могли да изпратим да я убеди? — каза Шарлот. — Аз не мога да отида. Тя ме мрази и обикновено ме обвинява.

— Аз мога да отида — каза Хенри, а благото му лице бе загрижено. — Бих могъл да поговоря с бедното момиче за това колко безразсъдна може да е първата любов и колко бързо може да посърне пред лицето на грубата действителност…

— Не — категорична бе Шарлот.

— Е, добре, дълбоко се съмнявам, че мечтае да види точно мен — каза Уил. — Вероятно трябва да бъде Джем. Невъзможно е някой да го мрази. Дори и дяволската котка го обича.

Джем въздъхна, вперил поглед в огъня.

— Ще отида в Града на тишината — каза той. — Но искам и Теса да дойде с мен.

Теса го погледна изненадано.

— О, не — каза тя. — Не мисля, че Джесамин ме харесва особено. Тя смята, че съм я предала, представяйки се за нея, и не мога да я обвинявам за това.

— Да — каза Джем. — Но си сестра на Нат. И ако тя го обича, както казваш, би трябвало… — очите му срещнаха нейните. — Ти познаваш Нат. Можеш убедително да говориш за него. Можеш да я накараш да повярва, докато аз не мога.

— Добре тогава — каза Теса. — Ще се опитам.

С това обсъждането приключи; Шарлот отиде да уреди карета, която да дойде от Града на тишината и да ги закара дотам; Мълчаливите братя държаха на това, обясни тя. Хенри се върна в криптата при изобретенията си, а Джем отиде да си вземе шапката и палтото, след като каза тихо нещо на Теса. Останаха само Уил, загледан в огъня, и Теса, която виждайки, че той не се помръдва, изчака, докато вратата не се затвори зад гърба на Джем, и после се приближи и застана между него и огъня.

Той бавно вдигна поглед към нея. Все още бе облечен с дрехите, които носеше миналата нощ, само че бялата му риза бе изцапана с кръв и фракът му бе прокъсан. На бузата му имаше рана, както и под лявото му око.

— Уил… — каза тя.

— Не трябваше ли да тръгнеш с Джем?

— Да, тръгвам след малко — отвърна тя. — Но преди това искам да ми обещаеш нещо.

Погледът му се отмести към огъня; тя виждаше танцуващите пламъци, отразени в зениците му.

— Тогава казвай бързо какво е то. Имам да върша куп важни неща. Възнамерявам да съм в лошо настроение целия следобед, в байроновска меланхолия вечерта, а през нощта да се отдам на разгул.

— Е, тогава ще си в стихията си. Исках само да те помоля да не казваш на никого за случилото се между нас на балкона.

— О, това бе ти — каза Уил, а изражението му бе такова, сякаш току-що си бе спомнил изненадващ детайл.

— Моля те, спести ми това — иронично каза тя, уязвена от думите му. — Бяхме под влиянието на магически прах. Случилото се не означава нищо. Не те обвинявам, така че няма нужда да се държиш гадно. Освен това съвсем не е необходимо някой друг да научава, така че, ако си джентълмен…

— Само че аз не съм.

— Но си ловец на сенки — жлъчно каза тя. — А един ловец на сенки, който се забърква с магьосници, няма бъдеще.

Очите му заблестяха гневно.

— О, ти си можела да бъдеш много заядлива, Тес.

— Обещай ми, че няма да кажеш на никого, дори и на Джем, и ще те оставя на мира.

— Имаш думата ми, в името на Ангела — каза той. — Не е нещо, с което бих могъл да се гордея. Само дето не мога да разбера защо толкова държиш да не те заподозрат в липса на добродетелност.

Лицето му пламтеше над нейното.

— Не е и нужно да разбираш — отвърна тя, след което се обърна и излезе от стаята, оставайки го да гледа след нея объркано.

Софи крачеше забързано по „Пикадили“, главата й бе сведена, а очите й гледаха към паважа под краката й. Бе свикнала със сподавения шепот и погледите, вперени в белега й, когато излизаше на улицата; бе усъвършенствала една походка, при която лицето й оставаше скрито в сянката на шапката й. Не се срамуваше от белега, но мразеше съжалението в очите на тези, които го видеха.

Бе облякла една от старите рокли на Джесамин. Все още не бе излязла от мода, защото Джесамин бе от тези момичета, които наричаха роклите, обличани повече от три пъти „исторически“ и или ги изхвърляха, или ги преправяха. Тази бе от моаре на зелени и бели райета, а върху шапката си имаше восъчно бели цветя и зелени листа. Всичко това, помисли си тя, й придаваше вид на момиче с добро възпитание — като се изключеше това, че бе сама — още повече, че загрубелите й от работа ръце бяха облечени в ръкавици от бяло шевро.

Видя Гидеон, преди той да я бе видял. Беше се облегнал върху един фенер пред безистена на „Фортнъм и Мейсън“. Сърцето й се преобърна, когато погледна към него, толкова красив в тъмните си дрехи, гледащ колко е часът в златен часовник, прикрепен с тънка верижка към джоба на жилетката му. Тя се спря за момент, загледана в потока от хора, забързано преминаващи покрай него, заслушана в грохота на забързания живот наоколо, а Гидеон бе спокоен като скала насред бушуваща река. Всички ловци на сенки имат нещо от това, помисли си тя, този покой, тази мрачна аура на обособеност, която ги отделяше от потока на мунданския живот.

После той погледна нагоре, видя я и й се усмихна по начин, който промени цялото му лице.

— Госпожице Колинс — каза той, пристъпвайки напред, и тя също пристъпи напред към него, чувствайки се като че ли навлиза в кръга на неговата лична зона. Непрестанният шум на градското движение, пешеходците и всичко друго сякаш изчезна и на улицата останаха само тя и Гидеон, вперили очи един в друг.

— Господин Лайтууд — отвърна тя.

Лицето му едва забележимо се промени, но тя забеляза промяната. Забеляза също така, че той държеше нещо в лявата си ръка, плетена кошница за пикник. Погледна към нея, а след това към него.

— Една от забележителните кошници с лакомства на „Фортнъм и Мейсън“ — каза той, изкривявайки устни в усмивка. — Сирене „Стилтън“, яйца от яребица и сладко от рози…

— Господин Лайтууд — каза тя отново, прекъсвайки го за свое собствено учудване. Една слугиня никога не си позволяваше да прекъсва джентълмен. — Много се колебах… много се колебах, предполагам добре разбирате това, дали изобщо да идвам. Най-накрая реших, че трябва да дойда само за да ви кажа лично, че не мога да се виждам с вас. Помислих си, че заслужавате поне това, но не съм напълно сигурна.

Той я погледна, загубил ума и дума, и в този момент тя видя не ловец на сенки, а обикновено момче, момче като Томас или Сирил, стиснало кошница за пикник и неспособно да скрие изненадата и болката, които се бяха изписали на лицето му.

— Госпожице Колинс, ако има нещо, с което да съм ви обидил…

— Не мога да се срещам с вас. Това е всичко — каза Софи и се обърна, смятайки бързо да се върне по пътя, по който бе дошла. Ако побързаше, щеше да успее да хване следващия омнибус за града…

— Госпожице Колинс, моля ви — бе Гидеон, застанал до нея. Не я бе докоснал, но продължаваше да върви редом с нея, бе ужасно разстроен. — Кажете ми какво съм направил.

Тя мълчаливо поклати глава. Изражението на лицето му й подсказваше, че може би бе сгрешила, идвайки тук. Бяха минали край книжарница „Хачърс“ и тя реши да се вмъкне вътре; може би той нямаше да я последва вътре, на място, където биха могли да бъдат чути. Но той все пак я последва.

— Знам защо е това — рязко каза той. — Заради Уил. Казал ви е, нали?

— Фактът, че ми казвате това, ми дава основание да мисля, че има нещо.

— Госпожице Колинс, ще ви обясня. Само елате с мен, оттук.

Той се обърна и тя установи, че го следва колебливо. Намираха се пред църквата „Сейнт Джеймс“; той я поведе край нея и след това надолу по една тясна уличка, която съединяваше „Пикадили Стрийт“ с „Джърмин Стрийт“. Тук бе по-тихо, въпреки че не бе съвсем пусто; някои от пешеходците ги поглеждаха изненадано — момичето с белега и красивото момче с бледото лице, внимателно оставящо кошницата в краката си.

— Всичко е заради миналата нощ, нали — каза той. — Заради бала в къщата на баща ми в Чезуик. Мисля, че видях Уил. Чудех се дали ще ви каже.

— Значи признавате? Че сте били там, на това покварено, непристойно…

— Непристойно? Мястото бе повече от непристойно — отвърна Гидеон с повече страст, отколкото някога го бе виждала да влага. Зад тях камбаната на църквата оповести часа; той сякаш не я чу. — Госпожице Колинс, мога само да се закълна пред вас, че допреди миналата нощ нямах и най-малка представа с каква долнопробна компания се е забъркал баща ми. Бях в Испания последната половин година…

— И той не е бил такъв преди, така ли? — невярващо попита Софи.

— Не съвсем. Трудно е да се обясни — очите му гледаха встрани от нея, сиво-зеленото в тях бе по-буреносно от всякога. — Баща ми винаги се е отнасял с презрение към установените норми. Винаги е тълкувал превратно Закона, дори и когато не го е нарушавал. Винаги ни е учил, че това е начинът да се върви напред, че всички ловци на сенки го правят. И ние — Гейбриъл и аз — които толкова рано сме загубили майка си, не сме имали по-добър пример за подражание. Едва след като се върнах от Мадрид започнах да разбирам до каква степен той… не е прав. Никой не трябва да престъпва закона и да нарушава правилата, а към мен се отнасяха така, все едно съм някакво чудовище, защото вярвах, че трябва да е така, докато не промених начина си на поведение. Проучванията и наблюденията ме карат да вярвам, че ми е било вменено да следвам недостойни принципи на поведение и че това е било направено съвсем съзнателно. Не преставам да мисля за Гейбриъл и как бих могъл да го спася от осъзнаването на това или поне как да направя така, че то да не е толкова шокиращо за него.

— Ами сестра ви, госпожица Лайтууд?

Гидеон поклати глава.

— Тя е предпазена от всичко това. Баща ми смята, че жените не трябва да имат нищо общо с тъмната страна на Долната земя. Смята, че аз съм този, който трябва да знае в какво се е забъркал, тъй като аз съм първородният син, който ще поеме наследството на Лайтууд. Очевидно е имал това предвид, когато ме взе със себе си миналата нощ, където, предполагам, ме е видял Уил.

— Знаете, че той е бил там?

— Бях толкова отвратен от това, което видях, че в последна сметка излязох навън в градината да подишам чист въздух. Бе започнало да ми се повръща от вонята на демони. Когато излязох, го видях настървено да преследва един син демон.

— Господин Херондейл ли?

Гидеон присви рамене.

— Нямам никаква представа какво е правил там; знам, че не е бил поканен, но нямам представа как е могъл да научи за партито, освен ако не е било свързано с преследването на демона. Не бях сигурен, докато не видях израза на лицето ви, когато ме попитахте преди малко…

Гласът на Софи се извиси и стана остър:

— Казахте ли на баща си или на Гейбриъл? Те знаят ли? За господин Херондейл?

Гидеон бавно поклати глава.

— Не съм им казвал нищо. Не мисля, че са очаквали Уил да бъде там. Всички смятат, че ловците на сенки от Института са заети с преследването на Мортмейн.

— И те са — бавно каза Софи и когато той я погледна неразбиращо, добави: — Механичните създания на партито на баща ви… откъде мислите, че са се появили?

— Нямам представа, предполагам, че са били някакви демонски играчки или нещо подобно…

— Появата им може да е свързана единствено с Мортмейн — каза Софи. — Вие не сте виждали преди автоматоните му, но господин Херондейл и госпожица Грей са ги виждали и бяха сигурни.

— Но какво общо може да има баща ми с Мортмейн?

Софи поклати глава.

— Не би трябвало да ми задавате въпроси, на които самият вие нямате отговор, господин Лайтууд.

— Госпожице Колинс — косата му бе паднала напред върху очите му; той я отметна назад с нетърпелив жест. — Госпожице Колинс, знам, че каквото и да ми кажете, то ще бъде истина. Във всеки случай, от всички хора, които съм срещал в Лондон, вие ми вдъхвате най-много доверие, вярвам ви повече, отколкото на собственото си семейство.

— Това ми звучи доста странно, господин Лайтууд, тъй като ние се познаваме твърде малко.

— Надявам се това да се промени. Най-малкото се надявам да се разходите в парка с мен, Соф… госпожице Колинс. Кажете ми истината, за която говорите. Ако все още не искате да се виждате с мен, аз ще уважа желанието ви. Моля ви за един час от времето ви — умоляваха я очите му. — Моля ви!

Софи почувства, въпреки желанието си, порив на симпатия към това момче с неговите зелени като море по време на буря очи, което изглеждаше толкова самотно.

— Е, добре — каза тя. — Ще дойда с вас в парка.

Каретата се носи и в нея е само Джем, помисли си Теса със свит стомах, надявайки ръкавиците си и хвърляйки последен поглед към огледалото в стаята си. Само две нощи преди това тази перспектива я бе потопила в усещания, които не бяха нови или необичайни за нея; притесняваше се за Уил и бе любопитна да види Уайтчапъл, а Уил тактично се опитваше да я поразсее, докато пътуваха, говорейки й за гръцкия, латинския и парабатайството.

А сега? Сега перспективата да се озове сама с него в малкото затворено пространство, я накара да се почувства така, сякаш в стомаха й бяха пуснали цяло ято пеперуди. Тя хвърли бърз поглед към бледото си лице в огледалото, пощипна бузите си и прехапа устните си, за да им придаде цвят и протегна ръка за шапката си върху закачалката до тоалетката. Слагайки я върху кестенявата си коса, тя се улови, че си мечтае да има златни къдрици като Джесамин, и си помисли — дали не бих могла? Дали не би било възможно да промени само малка част от себе си, да направи косата си блестяща, талията си по-тясна или устните си по-пълни.

Отдръпна се от огледалото, поклащайки глава. Странно, че това не й бе хрумвало досега. А сега дори самата идея й се струваше като предателство по отношение на собственото й лице. Желанието да узнае коя е отново пламна в нея; и ако собствените й чертите не бяха тези, с които се бе родила, как би обяснила тогава тази си потребност, необходимостта да разбере собствената си природа? Не знаете ли, не истинска Теса Грей не съществува?, бе й казал Мортмейн. Ако използва дарбата си, за да направи очите си небесносини или миглите си тъмни, нямаше ли с това да докаже, че той има право?

Тръсна глава, опитвайки се да прогони тези мисли, докато излизаше от стаята и слизаше по стълбите. В двора, пред входа на Института, чакаше черна карета, без никакъв герб, в която бяха впрегнати два добре подбрани сиви коня. На капрата бе седнал Мълчалив брат; не бе брат Енох, а друг брат, когото тя не познаваше. Върху лицето му нямаше толкова белези, колкото върху това на брат Енох, или поне върху тази част от него, която можеше да се види под качулката.

Тя заслиза надолу по стълбите, щом вратичката се отвори и Джем излезе от каретата; беше студено и той бе облечен в леко сиво палто, на фона на което косата и очите му изглеждаха по-сребристи от когато и да било. Той погледна нагоре към сивото небе, натежало от облаци, с черно по периферията, и каза:

— Да влизаме в каретата, докато не е заваляло.

Бе възможно най-обикновеното нещо, което можеше да каже, но каквото и да бе казал, Теса щеше да загуби дар слово. Тя го последва безмълвно и му разреши да й помогне да влезе в каретата. Когато я последва и затвори вратата след себе си, тя видя, че той не носеше със себе си бастуна си.

Каретата тръгна със силен тласък. Теса, сложила ръка върху прозорчето, нададе вик:

— Вратите… вратите не са отворени! Каретата…

— Спокойно — Джем сложи ръка върху рамото й. Тя не можа да не затаи дъх, когато каретата профуча през залостената желязна врата, преминавайки през нея, сякаш бе въздух. После усети как от устата й се изтръгва възклицание.

— Мълчаливите братя имат странни способности — каза Джем и ръката му се отпусна надолу.

В този момент започна да вали и небето сякаш се отвори като пробита грейка с гореща вода. Теса се взираше през завесите от сребро, докато каретата преминаваше през минувачите, сякаш бяха призраци, плъзгаше се в най-тесните процепи между сградите, минаваше през вътрешни дворове и складове, намиращи се в тях, и накрая се озова на крайбрежна улица, мокра и лъщяща от дъжда, а на хвърлей разстояние от тях Темза влачеше сивите си води.

— О, мили боже — промълви Теса и дръпна завеските. — Кажи ми, че няма да минем през водата.

Джем се засмя. Независимо че Теса бе почти в шок, този звук й бе приятен.

— Бъди спокойна. Каретата на Мълчаливите братя се движи само по земята, доколкото ми е известно, въпреки чудатия си ход. Възможно е да ти призлее първия или втория път, но след това ще свикнеш.

— Мислиш ли? — погледна го тя право в очите. Това бе моментът. Трябваше да го каже, преди приятелството им да е пострадало. Преди да са се почувствали още по-неловко. — Джем — каза тя.

— Какво има?

— Аз… искам да знаеш колко важно е за мен приятелството ти — започна тя, запъвайки се. — И…

Върху лицето му се появи изражение на болка.

— Моля те, недей.

Тя сконфузено премигна.

— Какво имаш предвид?

— Всеки път, когато употребяваш тази дума — „приятелство“ — тя ме пронизва като нож — каза той. — Приятелството е прекрасно нещо, Теса, и аз не го омаловажавам, но се надявах, че бихме могли да бъдем нещо повече от приятели. След онази нощ си помислих, че надеждите ми, вероятно, не са били напразни. Но сега…

— Аз разруших всичко — прошепна тя. — Толкова съжалявам.

Той погледна през прозореца; тя разбра, че се бореше с чувствата си.

— Не е нужно да се извиняваш, че не можеш да отговориш на чувствата ми.

— Но Джем — озадачено отвърна тя, мислейки само как да намали болката и да направи така, че той да не се чувства толкова наранен. — Извинявам се за държанието си онази нощ. Беше невъздържано и недопустимо. Какво ли си си помислил за мен…

Той я погледна изненадано.

— Теса, не е възможно да мислиш така. Аз бях този, който се държа недопустимо. Не мога да те погледна в очите оттогава, мислейки си колко ли ме презираш…

— Не бих могла да те презирам — отвърна тя. — Никога не съм срещала някой толкова мил и добър, колкото теб. Помислих си, че си бил отвратен от мен и ме презираш.

Джем изглеждаше потресен.

— Как мога да те презирам, когато собственото ми безумие доведе до случилото се между нас? Ако не бях толкова отчаян, щях да се държа по-въздържано.

Той си мисли, че е трябвало да се държи по-въздържано и да ме възпре, помисли си Теса. Той не очаква благоприличие от мен. Предполага, че това не е в природата ми. Тя отново се втренчи в прозореца или в това късче, което можеше да се види през него. Реката, черните лодки, които се полюшваха от прилива, дъждът, който се смесваше с водата в реката.

— Теса — той се изправи в каретата и опитвайки се да запази равновесие, се премести до нея; разтревоженото му красиво лице сега бе по-близо до нейното.

— Знам, че мунданските момичета биват учени да не съблазняват мъжете. Че мъжете са слаби и жените трябва да ги възпират. Уверявам те, че нравите на ловците на сенки са различни. По-равноправни. Еднакво сме отговорни за това, което правим.

Тя го погледна. Бе толкова мил, помисли си тя. Сякаш бе прочел страховете й и се опита да ги разсее, преди още тя да бе успяла да ги изрече на глас.

След това си помисли за Уил. За това, което се бе случило между тях предишната вечер. Опита се да прогони спомена за студения въздух край тях, за топлината между телата им, вкопчени едно в друго. Беше дрогирана, както и той. Всичко, което бяха казали или направили, е било единствено в резултат на дрогата. Нямаше нужда да казва за това на никого; то не означаваше нищо. Абсолютно нищо.

— Кажи нещо, Теса — гласът на Джем потрепери. — Страхувам се, че си мислиш, че съжалявам за онази нощ. Но аз не съжалявам — палецът му докосна китката й, голата кожа между маншета на ръкава й и ръкавицата й. — Съжалявам единствено за това, че стана някак твърде бързо. Аз… аз бих предпочел първо да те ухажвам. В присъствието на компаньонка.

— Компаньонка ли? — Теса не можа да не се разсмее.

Той продължи по-решително.

— Да ти разкрия първо чувствата си, а след това да ти ги покажа. Да напиша стихове за теб…

— Ти дори не обичаш поезия — каза Теса, а в гласа й се долавяше едва ли не смях.

— Не, но ти ми въздействаш така, че искам да съчинявам стихове. Това нищо ли не означава?

Устните на Теса се извиха в усмивка. Тя се наведе напред и се взря в лицето му, толкова близко до нейното, че можеше да различи всяка една сребърна мигла върху клепачите му, неясните следи от белези върху бледата му шия, където някога вероятно е имало знаци.

— Звучи като заучено, Джеймс Карстерс — каза тя. — На колко още момичета си го казвал, за да ги впечатлиш?

— Интересува ме само едно момиче — каза той. — Въпросът е дали тя ще се впечатли?

Тя му се усмихна.

— Да, ще се впечатли.

Секунда по-късно — тя не разбра как се случи това — той я целуваше, меките му устни бяха върху нейните, ръката му се вдигна нагоре, за да обгърне лицето и брадичката й, като държеше лицето й изправено. Теса чу някакво леко шумолене и разбра, че копринените цветя върху шапката й се бяха смачкали, когато тялото му се бе притиснало в нейното. Тя се хвана за реверите на палтото му, за да го задържи на разстояние и за да не падне.

Каретата рязко спря. Джем се дръпна от нея, имаше доста зашеметен вид.

— В името на ангела — каза той. — Май наистина се нуждаем от компаньонка.

Теса поклати глава.

— Джем, аз…

Той все още не можеше да дойде на себе си.

— Мисля, че ще е по-добре да седна отсреща — каза той и се премести на седалката срещу нея. Теса погледна през прозорчето. През процепа на завеската видя сградата на парламента да се мержелее над тях, кулите й се извисяваха на фона на небето, което бе станало по-светло. Дъждът бе престанал. Чудеше се защо каретата бе спряла; и наистина в следващия момент тя се раздвижи, насочвайки се право към нещо, което приличаше на отверстие от черна сянка, отворило се пред тях. Вече бе подготвена, така че този път не ахна от изумление; наоколо цареше тъмнина и после каретата влезе в някакво огромно пространство от черен базалт, осветено от факли, точно такива, каквито имаше в залата, където бе заседавал Съветът.

Каретата спря и вратата се отвори. Няколко Мълчаливи братя бяха застанали отсреща, начело с брат Енох. Двама братя бяха застанали от двете му страни, всеки от тях държеше горяща факла. Качулките им бяха свалени. И двамата бяха слепи, но само единият, подобно на брат Енох, нямаше очи; останалите имаха очи, които бяха затворени, а върху тях бяха изписани черни руни. Устните на всички бяха зашити.

Добре дошла отново в Града на тишината, дъще на Лилит, прозвуча гласът на брат Енох в главата на Теса.

Теса понечи да протегне ръка назад и да усети тежестта на ръката на Джем върху своята, да го остави да й помогне да слезе от каретата. Но в този момент си помисли за Шарлот. Шарлот, толкова малка и силна, която не се облягаше на никого.

Тя излезе от каретата сама, звукът от токовете на обувките й отекваше върху базалтовия под.

— Благодаря, брат Енох — каза тя. — Тук сме, за да се видим с Джесамин Лъвлис. Ще ни заведете ли при нея?

Затворът на Града на тишината бе под нивото на първия етаж, след павилиона на Говорещите звезди. Тъмно стълбище водеше надолу. Мълчаливите братя вървяха отпред, следвани от Джем и Теса, които не си бяха казали нито дума, след като слязоха от каретата. Но тази тишина не бе неловка. Имаше нещо в натрапчивото величие на Града от кости с неговите огромни мавзолеи и извисяващи се нагоре арки, което я караше да се чувства като в музей или в църква, където се изискваше да се говори шепнешком.

В дъното на стълбите коридорът се разклоняваше в две посоки; Мълчаливите братя завиха наляво и отведоха Джем и Теса почти до дъното на коридора. Докато вървяха по коридора, минаха край редица малки стаички, всяка от които имаше решетка и катинар на вратата. Във всяка от тях имаше само легло и умивалник. Стените бяха от камък и миришеше на влага. Теса се чудеше дали се намираха под Темза или на друго място.

Най-сетне братята се спряха пред една врата, втората от края на коридора, и брат Енох докосна катинара. Той се отвори с щракване и веригите, които държаха вратата затворена, се смъкнаха.

Моля, влезте, каза брат Енох, отдръпвайки се. Ние ще ви чакаме отвън.

Джем сложи ръка върху дръжката, но разколебано погледна към Теса.

— Може би е по-добре да поговориш първо насаме с нея. Като жена с жена.

Теса бе изненадана.

— Сигурен ли си? Ти я познаваш по-добре, отколкото аз…

— Но ти познаваш Нат — отвърна Джем и после бързо отмести поглед. Теса имаше усещането, че има нещо, което той не й казва. Усещане, толкова нетипично по отношение на Джем, че тя не знаеше как да реагира.

— Аз ще вляза след малко, когато тя вече ще е по-спокойна.

Теса кимна бавно. Брат Енох отвори вратата и тя влезе вътре, потрепервайки, когато тежката врата се затвори зад гърба й.

Стаята бе малка, подобна на останалите, с каменни стени. Имаше умивалник и нещо, което някога вероятно е било керамична кана за вода; сега то бе на парчета върху пода, сякаш някой го бе запратил със сила към стената. Върху тясното легло седеше Джесамин, в дълга бяла роба, увита с грубо одеяло. Косата й падаше върху раменете на разбъркани кичури, а очите й бяха зачервени.

— Добре дошла. Приятно местенце, нали? — каза Джесамин. Гласът й прозвуча дрезгаво, сякаш гърлото й бе подпухнало от плач. Тя погледна към Теса и долната й устна започна да трепери. — Шарлот сигурно те изпраща, за да ме върнеш обратно?

Теса поклати глава.

— Не.

— Но — очите на Джесамин се наляха със сълзи — тя не може да ме остави тук. Аз я чувам, по цели нощи — потрепери тя, придърпвайки одеялото към себе си.

— Какво чуваш?

— Смъртта — каза тя, — как нашепва от гробовете. Ако остана тук по-дълго, ще отида при нея. Знам го.

Теса седна на ръба на леглото и внимателно докосна косата на Джесамин, погалвайки сплъстените й кичури.

— Това няма да стане — каза тя и Джесамин започна да хлипа. Раменете й се разтресоха. Теса безпомощно се огледа наоколо, сякаш нещо в окаяната килия би могло да й помогне. — Джесамин — каза тя. — Донесох ти нещо.

Джесамин бавно вдигна лице.

— От Нат ли е?

— Не — тихо каза Теса. — Нещо от твоите неща — тя пъхна ръка в джоба си и когато я протегна към Джесамин, в дланта й лежеше мъничкото бебе, което бе взела от кошчето в кукленската къщичка на Джесамин. — Бебето Джеси.

Джесамин възкликна тихо и грабна бебето от ръката на Теса. После го притисна силно към гърдите си. От очите й потекоха сълзи, които оставяха следи върху недотам чистото й лице. Тя наистина представляваше тъжна гледка. Освен ако…

— Джесамин — отново каза Теса. Чувстваше се така, сякаш Джесамин бе някакво животинче, което трябваше да бъде успокоено, и че повтаряйки името й, можеше да помогне с нещо. — Имаме нужда от помощта ти.

— Искате да предам Нат — сопнато отвърна Джесамин. — Но аз не знам нищо. Не знам дори защо съм тук.

— Разбира се, че знаеш — беше Джем, който влезе в килията. Той бе зачервен и едва си поемаше дъх, все едно беше тичал. Хвърли съзаклятнически поглед към Теса и затвори вратата зад себе си. — Много добре знаеш защо си тук, Джеси…

— Защото се влюбих! — отново се сопна Джесамин. — Би трябвало да знаеш какво означава това. Виждам как гледаш Теса. — Тя хвърли отровен поглед към Теса, чиито бузи пламнаха. — Нат поне е човек.

Джем не загуби самообладание.

— Аз не съм предал Института заради Теса — каза той. — Не съм лъгал и излагал на опасност тези, които се грижат за мен, откакто осиротях.

— Ако не можеш да го направиш — каза Джесамин, — значи не я обичаш истински.

— Ако тя ме помоли да го направя — каза Джем, — ще знам, че тя не ме обича истински.

Джесамин си пое дъх и се дръпна от него, сякаш я беше зашлевил.

— Ето какъв си бил — каза тя приглушено. — Винаги съм си мислела, че си много мил. Но ти си ужасен. Всички вие сте ужасни. Шарлот ме измъчваше с Меча на смъртните, докато не казах всичко. Какво още искате от мен? Вече ме принудихте да предам мъжа, когото обичам.

С ъгълчето на окото си Теса видя как Джем изви очи. В отчаянието на Джесамин имаше известна доза мелодраматичност, както във всичко, което тя правеше, но под това, под маската на обидена жена, прозираше самата Джесамин. Теса усети неподправения й страх.

— Знам, че обичаш Нат — каза Теса. — Както и това, че няма да успея да те убедя, че той няма да отговори на чувствата ти.

— Ти завиждаш.

— Джесамин, Нат не може да те обича. В него има нещо сбъркано, някаква част от сърцето му липсва. Бог ми е свидетел, че леля ми и аз се опитвахме да не обръщаме внимание на това, казвайки си, че това са момчешки глупости и лекомислие. Но той уби леля ни — каза ли ти това? Уби жената, която го бе отгледала, и след това се смееше пред мен на това. Той не е в състояние да изпитва състрадание, не е способен да изпитва чувство на благодарност. Дори и да го прикриваш, той няма да го оцени.

— А и вероятността да го видиш някога не е много голяма — каза Джем. — Ако не ни помогнеш, Клейвът няма да те освободи оттук. Ти и смъртта ще останете тук долу за вечни времена, ако проклятието не те съсипе.

— Нат ми каза, че ще се опитате да ме сплашите — каза Джесамин с прекършен глас.

— Нат ти е казал също, че Клейвът и Шарлот няма да предприемат нищо, защото са слаби — каза Теса. — Но това не се оказа вярно. Казва ти само това, което трябва да те накара да направиш това, което иска. Той ми е брат и аз ти казвам, че е лъжец и измамник.

— Искаме да му напишеш писмо — каза Джем, — с което да му кажеш, че си научила за таен план на ловците на сенки срещу Мортмейн и че искаш да се срещнеш с него тази вечер…

Джесамин поклати глава, придърпвайки грубото одеяло.

— Няма да го предам.

— Джеси — гласът на Джем бе изпълнен със съчувствие; Теса не можеше да си представи, че Джесамин ще му устои. — Моля те. Молим те само да спасиш живота си. Напиши това съобщение; кажи ни къде се срещате обикновено. Това е всичко, за което те молим.

Джесамин поклати глава.

— Мортмейн — каза тя. — Мортмейн ще ви победи. След това Мълчаливите братя ще бъдат сразени и Нат ще дойде да ме освободи.

— Много добре — отвърна Теса. — Надявай се това да се случи. Каза, че Нат те обича. В такъв случай той ще ти прости всичко, нали? Защото, когато един мъж обича една жена, той разбира, че тя е слаба. Че тя не може да издържи на мъченията, както би устоял той.

Джесамин издаде скимтящ звук.

— Той разбира, че тя е крехка и деликатна и лесно може да бъде убедена — продължи Теса и нежно докосна рамото на Джесамин. — Джеси, трябва да избереш. Ако не ни помогнеш, Клейвът ще узнае за това и те няма да проявят снизхождение към теб. Но ако ни помогнеш, Нат ще те разбере. Ако те обича… той просто няма да има избор. Да обичаш означава да простиш.

— Аз… — Джесамин поглеждаше ту към единия, ту към другия, бе като изплашен заек. — Би ли простил на Теса, ако тя постъпеше така?

— Бих простил всичко на Теса — твърдо каза Джем.

Теса не можеше да види изражението на лицето му, тя гледаше към Джесамин, но усети, че сърцето й подскочи леко. Не можеше да погледне към Джем, защото се страхуваше, че лицето й ще издаде чувствата й.

— Джеси, моля те — каза тя вместо това.

Джесамин мълчеше. Когато най-после заговори, гласът й бе тънък като конец.

— Предполагам, че на срещата ще се представиш за мен.

Теса кимна.

— Трябва да си облечена в мъжки дрехи — каза тя. — Когато се срещам с него нощем, винаги съм облечена като момче. Така е по-безопасно да се движиш по улиците. Той ще го очаква. — Тя вдигна глава, отмятайки назад сплъстената си коса. — Имате ли молив и хартия? — попита тя. — Ще напиша бележката.

Тя взе молива и хартията, които Джем й подаде и започна да пише.

— Очаквам нещо в замяна на това — каза тя. — Ако те не ме освободят…

— Няма да го направят — отвърна Джем, — докато не се потвърди, че информацията ти е точна…

— Тогава поне да ми дават по-добра храна. Храната е ужасна. Дават ми само овесена каша и сух хляб — тя свърши с писането и подаде бележката на Теса. — Момчешките дрехи, които обличах, са зад кукленската къщичка в моята стая. Внимавай, когато я местиш — добави тя и за момент отново бе предишната Джесамин, кафявите й очи гледаха високомерно. — Можеш да обличаш дрехите ми, ако искаш. Все още носиш само четирите рокли, които ти купих през юни. Жълтата е ужасно овехтяла. И ако не искаш някой да разбере, че са те целували в каретата, трябва да избягваш да носиш шапки с цветя, които се мачкат лесно. Хората не са слепи.

— Това очевидно е точно така — каза Джем с критичен тон, а когато Теса го погледна, той й се усмихна, без Джесамин да го види.

15

ХИЛЯДИ ПЪТИ ПОВЕЧЕ

Ужасно нещо има в тез хиляди цветя!

За розата прекършена не ви ли дожаля?

Захвърли я той, ето, почива ми в дланта…

И час не ще живее. Убита красота!

Шарлот Миу, „В гробището Нанхед“

Остатъкът от деня бе изпълнен с напрежение, докато ловците на сенки се подготвяха за срещата с Нат вечерта. Този ден не се храниха заедно в трапезарията, тъй като всички имаха много работа — трябваше да прегледат и почистят оръжията си, да подготвят униформите си и да разгледат картата на града, докато Бриджет, напявайки мрачни балади, сновеше нагоре и надолу по коридорите, разнасяйки подноси със сандвичи и чай.

Ако не бе поканата на Софи да дойде и да хапне нещо, Теса нямаше да сложи нищо в устата си целия ден; гърлото й се бе свило от напрежение и тя едва успя да преглътне няколко хапки.

Ще се видя с Нат тази вечер, помисли си тя, вперила поглед в огледалото, докато Софи, коленичила в краката й, завързваше обувките й — мъжки обувки от скривалището на Джесамин.

И след това ще го предам.

Спомни си за деня, в който Нат бе лежал в скута й в каретата след партито в дома на Де Куинси и начина, по който бе изкрещял името й и се бе вкопчил в нея, когато се бе появил брат Енох. Чудеше се каква част от това бе просто театър. Нямаше съмнение, че бе ужасен — зарязан от Мортмейн, мразен от Де Куинси и оказал се в ръцете на ловците на сенки, на които нямаше основание да вярва.

Бе му казала, че може да се довери на ловците на сенки. Но той не я бе послушал. Бе в очакване на това какво ще му предложи Мортмейн. Нещо повече, искаше да разполага с нея, с Теса. Не се интересуваше от нищо друго. Всички тези години, прекарани заедно с нея, времето, което ги бе свързало толкова плътно, че тя си мислеше, че са неразделни, не означаваха нищо за него.

— Не тъжете, госпожице — каза Софи, изправяйки се и отупвайки ръце. — Той не е… искам да кажа, той не заслужава това.

— Кой не заслужава това?

— Брат ви. Нали за него мислите?

Теса присви очи подозрително.

— Знаеш за какво си мисля, защото имаш Зрението ли?

Софи се засмя.

— Не, за бога. Изписано е на лицето ви. Винаги имате това изражение, когато мислите за господаря Натаниъл. Само че той е калпав човек, госпожице, и не заслужава толкова да го мислите.

— Той ми е брат.

— Това не значи, че сте като него — решително каза Софи. — Някои просто са си родени такива и туй то.

Някакво вироглаво дяволче сякаш накара Теса да попита.

— А какво ще кажеш за Уил? И за него ли мислиш, че е роден лош? Беше казала, че е очарователен и същевременно отровен като змия.

Софи повдигна изящните си като арки вежди.

— Господарят Уил без съмнение е пълна загадка.

Преди Теса да отвърне, вратата се отвори и на прага й застана Джем.

— Шарлот ме изпрати да ти дам… — започна той, но не можа да продължи, взрян в Теса.

Тя се погледна. Панталони, обувки, риза, жилетка… Беше наистина странно усещане да си облечен в мъжки дрехи — бяха тесни на места, където тя не бе свикнала дрехите да са тесни, и широки на други; усещаше сърбеж, но това едва ли обясняваше изражението върху лицето на Джем.

— Аз… — Джем се бе изчервил, червенината бе заляла лицето му чак до яката. — Шарлот ме изпрати да ти кажа, че те чакаме в гостната — каза той. След това се обърна и бързо излезе от стаята.

— О, боже — озадачено каза Теса. — Какво беше това?

Софи се усмихна едва забележимо.

— Погледнете се в огледалото и ще разберете.

Теса се погледна. Бе се изчервила, помисли си тя, косата й падаше разбъркано върху ризата и жилетката й. Ризата бе ушита така, сякаш щеше да я носи жена, защото не я стягаше в гърдите, както се бе страхувала, че може да се окаже; но независимо от това бе тясно прилепнала, заради по-дребната фигура на Джеси. Панталоните също бяха прилепнали, каквато бе модата. Тя наклони глава. Имаше нещо неблагопристойно в това, нямаше съмнение. Мъжът не би трябвало да вижда формата на краката на жената или извивките на бедрата й. Имаше нещо в облеклото на мъжете, което я караше да се чувства не толкова мъж, колкото… разсъблечена.

— Господи — каза тя.

— Именно — отвърна Софи. — Но не се притеснявайте. Ще ви стоят по-добре, когато се превъплътите и освен това… той ви харесва всякак.

— Аз… ти наистина ли… искам да кажа, мислиш ли, че ме харесва?

— И още как — отвърна Софи невъзмутимо. — Трябваше да видите как ви гледа, когато си мислеше, че не го виждате. Или как гледа, когато някоя врата се отвори, и колко е разочарован, когато на прага й не сте застанали вие. Господарят Джем не е като господаря Уил. Той не може да крие чувствата си.

— А ти не си ли… — Теса търсеше точната дума. — Софи, ти не си ли… не си ли ми ядосана?

— Защо да съм ви ядосана? — веселите нотки в гласа на Софи сякаш бяха изчезнали и сега гласът й прозвуча предпазливо неутрално.

Изпадна в доста неловка ситуация, Теса, помисли си тя.

— Помислих си, че имаше някакъв момент, когато го гледаше с възхищение. Това е всичко. Нямах предвид нищо друго, Софи.

Софи мълча доста дълго, така че Теса си помисли, че е ядосана или дори по-лошо, ужасно наранена. Най-после тя каза:

— Имаше момент, когато аз… аз наистина му се възхищавах. Той беше толкова внимателен и мил, както никой друг мъж, когото познавам. И толкова очарователен, когато го погледнеш, а и свиренето му… — тя поклати глава и тъмните й къдрици се разтърсиха. — Само че той изобщо не се интересува от мен. С нито една дума или жест не ми е показал, че споделя възторга ми, въпреки че никога не е бил невнимателен.

— Софи — тихо каза Теса. — Ти винаги си била повече от слугиня, откакто съм тук. Ти си добър приятел. Никога не бих направила нещо, което би могло да те нарани.

Софи погледна към нея.

— Харесвате ли го?

— Мисля — предпазливо отвърна Теса, — че го харесвам.

— Добре — въздъхна Софи. — Той заслужава това. Заслужава да бъде щастлив. Господарят Уил винаги е бил звездата, която свети по-силно, този, който привлича вниманието… докато Джем е пламъкът, който гори равномерно; непоколебим и честен. Той може да ви направи щастлива.

— И на теб няма да ти е неприятно?

— Да ми е неприятно? — Софи поклати глава. — О, госпожице Теса, много мило от ваша страна, че ви е грижа за това, какво си мисля, но не е така. Няма да ми е неприятно. Моята симпатия към него, а това е всичко, което е имало, момичешката ми симпатия охладня и се превърна в приятелство. Мечтата ми е само той и вие да сте щастливи.

Теса бе изумена. Толкова се бе притеснявала как се чувства Софи, а излиза, че тя нямаше нищо против. Какво се бе случило, след като Софи бе плакала за това, че Джем е болен, в нощта, когато бяха избягали от моста „Блекфрайърс“? Да не би…

— Излизаш ли с някого? Сирил или…

Софи изви очи.

— О, милостиви боже, смили се над нас. Първо Томас, сега Сирил. Кога най-после ще престанете да се опитвате да ме омъжите за първия срещнат?

— Трябва да има някой…

— Няма никой — решително каза Софи, изправяйки се и обръщайки Теса към огледалото. — Готово. Сега скрийте косата си под шапката и ще бъдете образец на джентълмен.

Теса направи това, което Софи й каза.

Когато Теса влезе в библиотеката, малката група ловци на сенки — Джем, Уил, Хенри и Шарлот, всички в униформите си — бяха седнали около една маса, върху която бе поставено малко продълговато устройство от месинг. Хенри оживено жестикулираше, сочейки го, гласът му се извисяваше.

— Ето върху това — казваше той — работя сега. Много подходящо е за този случай. Предназначението му е да функционира като оръжие срещу механичните убийци.

— Тъпо, колкото впрочем е и самият Нат Грей — каза Уил. — Само че главата му не е пълна със зъбчати колела, Хенри. Той е човек.

— Възможно е да доведе със себе си някое от онези същества. Не сме сигурни, че няма да дойде в компанията на някое от тях. Ако не с друг, то може би поне с онзи механичен кочияш на Мортмейн…

— Мисля, че Хенри има право — каза Теса и всички извиха глави и я погледнаха. Джеймс отново се изчерви, само че не толкова силно и този път я възнагради с нещо като усмивка; погледът на Уил се плъзна нагоре и надолу по тялото й, без да бърза.

После каза:

— Изобщо не приличаш на момче. Приличаш на момиче, преоблечено в мъжки дрехи.

Тя не бе сигурна дали той каза това с одобрение или неодобрение или пък се отнасяше с безразличие към този факт.

— Не се опитвам да заблудя никого, освен случайните минувачи — ядосано отвърна тя. — Нат знае, че Джесамин е момиче. А дрехите ще ми стоят по-добре, когато се превъплътя в нея.

— Може би трябва да го направиш още сега — каза Уил.

Теса му хвърли гневен поглед, след това затвори очи. Беше по-различно да се превъплътиш в някого, в когото вече си се превъплъщавал. Не й бе необходимо да държи нещо, което е принадлежало на Джесамин или се е намирало близо до нея. Беше като да затвориш очи и да протегнеш ръка към гардероба, за да напипаш някоя позната дреха и да я измъкнеш оттам. Тя протегна ръка за Джесамин вътре в себе си и се обгърна с облика й; усещайки въздуха, който минаваше през белите й дробове, когато гръдният й кош се сви, косата й се изплъзна изпод шапката и се посипа по лицето й като вълни царевична свила. Тя отново я скри под шапката и отвори очи.

Всички бяха вперили очи в нея. Джем бе единственият, който й се усмихна, когато тя премигна срещу светлината.

— Невероятно, наистина — каза Хенри. Ръката му докосваше леко предмета върху масата.

Теса, която се почувства неспокойно заради множеството очи, вперени в нея, се приближи към масата.

— Какво е това?

— Това е… адското устройство, изобретено от Хенри — каза Джем. — Идеята му е да разруши устройствата, които карат механичните създания да функционират.

— Завърта се ето така — и Хенри показа как трябва да се завърти долната половина на нещото в едната посока, а горната — в другата посока. — След това се хвърля. Добре е да се улучи такова място в автоматона, където то да се прикрепи. Предназначението му е да разстрои работата на механизма в тялото на автоматона и да направи така, че той да се разпадне на части. Може обаче да нарани и вас, въпреки че не сте механични създания, така че не трябва да се бавите, след като бъде активирано. Имам само две, ето защо…

Той подаде едното на Джем, а другото на Шарлот, която го взе и го закачи на колана си с оръжия, без да каже дума.

— Изпратихте ли вече съобщението? — попита Теса.

— Да. Сега очакваме отговор от брат ти — отвърна Шарлот. Тя разгъна един свитък върху масата, подпирайки ъглите му с медни зъбчати колела от някаква част, която Хенри бе оставил. — Това тук — каза тя — е карта, която показва къде, според твърденията на Джесамин, се срещат обикновено. Това е склад на „Минсинг Лейн“ някъде около „Лауър Темз Стрийт“. Някога е било фабрика за опаковане на чай на едро, която след това е банкрутирала.

— „Минсинг Лейн“ — каза Джем. — Центърът на търговията с чай. Както и на търговията с опиум. Много вероятно е Мортмейн да разполага със склад там — той прокара тънкия си пръст върху картата, очертавайки прилежащите улици: „Ийстчийп“, „Грейсчърч Стрийт“, „Лауър Темз Стрийт“, „Сейнт Суитинс Лейн“. — Странно място за Джесамин, все пак — каза той. — Тя винаги си е мечтала за романтика, да бъде представена в двора и да вдигне косата си нагоре за танци. А не за тайни срещи в някакъв опушен склад на пристанището.

— Направи това, което винаги е искала да направи — каза Теса. — Ожени се за човек, който не е ловец на сенки.

Устните на Уил се изкривиха в нещо като усмивка.

— Ако бракът й бе действителен, щеше да ти е зълва.

Теса сви рамене.

— Не изпитвам лоши чувства към Джесамин. Тя заслужава нещо по-добро от брат ми.

— Всеки заслужава нещо по-добро от него — Уил се пресегна под масата и извади оттам някакъв пакет, увит в плат. Той го разстла върху масата, като внимаваше за картата. Вътре имаше няколко дълги и тънки оръжия, върху всяко от които проблясваше руна, издълбана в острието.

— За малко да забравя, бях разпоредил на Томас да поръча това преди няколко седмици. Току-що пристигнаха. Тези тънки кинжали са много подходящи за нанасяне на удари по механичните създания.

— Въпросът е — каза Джем, вдигайки един от кинжалите и пробвайки острието му — как, когато Теса влезе вътре за срещата с Нат, да го наблюдаваме, без да бъдем забелязани? Трябва да сме готови и да се намесим начаса, особено ако видим, че той става подозрителен.

— Трябва да пристигнем първи и да се скрием някъде — каза Уил. — Това е единственият начин. И ще слушаме внимателно какво ще каже Нат.

— Принципно не приемам идеята Теса да бъде принуждавана да говори с него — промърмори Джем.

— Тя се справя много добре; бях свидетел на това. Освен това е по-вероятно той да се отпусне, ако се чувства в безопасност. Дори и да го хванем и Мълчаливите братя да се опитат да изследват мозъка му, Мортмейн може да е заповядал да му поставят блокажи, така че ще отнеме време те да бъдат премахнати.

— Мисля, че Мортмейн е сложил блокажи и на Джесамин — каза Теса. — Не мога да се докосна до мислите й, когато става въпрос за важни неща.

— В такъв случай вероятността да го е направил с Нат е още по-голяма — каза Уил.

— Това момче е доста лабилно — каза Хенри — и ще ни каже всичко, което поискаме. А ако не го направи, имам едно устройство…

— Хенри! — Шарлот бе сериозно обезпокоена. — Нали не работиш върху устройство за изтезаване?

— Ни най-малко. Наричам го дезориентир. Излъчва вибрации, които влияят на човешкия мозък и той престава да различава истината от измислицата — Хенри с гордо изражение протегна ръка към кутията си. — Той просто ще изпее всичко, което е в мозъка му, без да го е грижа за последствията…

Шарлот предупредително вдигна ръка.

— Не точно сега, Хенри. Ако трябва да използваме… дезориентира върху Нат Грей, това все пак ще стане, когато го доведем тук. А сега да се концентрираме върху това как да стигнем до склада преди Теса. Това не е толкова далеч; предлагам Сирил да ни заведе там, а след това да се върне за Теса.

— Нат ще разпознае каретата на Института — възрази Теса. — Джесамин ходи на срещите с Нат пеша. И аз ще отида пеша.

— Ще се изгубиш — каза Уил.

— Няма да се изгубя — отвърна Теса, сочейки към картата. — Не е толкова сложно. Ще завия наляво по „Грейсчърч Стрийт“, после ще продължа по „Ийстчийп“ и ще пресека „Минсинг Лейн“.

Последва разправия с Джем, който за учудване на Теса взе страната на Уил и се противопостави на това тя да се разхожда сама из улиците. В последна сметка решиха Хенри да закара каретата до „Минсинг Лейн“, а Теса да върви пеша, като Сирил я следва на известно разстояние, в случай че се загуби в многолюдния, мръсен и шумен град. Тя се съгласи, свивайки рамене; предпочиташе да не се карат повече, а и нямаше нищо против Сирил.

— Никой не каза нищо за това — каза Уил, — че отново ще оставим Института без нито един ловец на сенки, който да го охранява.

Шарлот нави картата, която изшумоля лекичко.

— Кого предлагаш да си остане вкъщи, вместо да помага на Теса?

— Не казах, че някой трябва да остане вкъщи — снижи глас Уил. — Но Сирил ще е с Теса, Софи е преминала само частично обучение, а Бриджет…

Теса погледна към Софи, която седеше тихо в един ъгъл на библиотеката и изглежда не бе чула Уил. Междувременно от кухнята се разнесе гласът на Бриджет, която пееше поредната ужасяваща балада:

На дългия си нож със острието

прободе Джон на своя брат сърцето.

Кръвта потече като из ведро.

И каза Джон на Уилям за добро:

„Дълбока раната е, ще кърви,

копринената риза си свали,

от край до край на две я раздери,

стегни добре раненото сърце

и рукналата кръв ще спре.“

— В името на Ангела — каза Шарлот, — трябва да направим нещо, преди да ни е подлудила напълно.

Преди някой да успее да отговори, нещо изтропа по прозореца. Теса толкова се стресна, че отстъпи крачка назад. В същото време из целия Институт се разнесе пронизително звънтене; бе звукът на сигналната камбана на входа. Шарлот каза нещо на Уил, което бе заглушено от звънтенето, и той излезе от стаята, а Шарлот я прекоси, плъзна прозореца нагоре, за да го отвори и хвана нещо, което кръжеше във въздуха.

После се обърна, държейки в ръка някакво пърхащо парче хартия; то приличаше на бяло птиче, ъглите му потрепваха от вятъра. Косата й се развяваше и Теса си спомни колко млада е Шарлот.

— Предполагам, че е от Нат — каза Шарлот. — Неговото съобщение за Джесамин.

Тя го подаде на Теса, която разкъса кремавия пергамент по дължина, нетърпелива да го отвори.

Теса вдигна очи.

— От Нат е — потвърди тя. — Съгласен е да се срещне с Джеси на обичайното място при залез-слънце. — Теса възкликна тихо, когато разпознавайки, че е била прочетена, бележката внезапно лумна в пламък, който не бе горещ, и постепенно започна да се смалява, докато в дланта й не остана само ивица черна пепел.

— Това ни дава още малко време — каза Хенри. — Ще отида да кажа на Сирил да приготви каретата.

Той погледна към Шарлот, сякаш очакваше одобрението й, но тя само кимна, без да го погледне. Хенри въздъхна и излезе от стаята, като едва не се сблъска на прага с Уил, който точно се връщаше, следван от някакъв човек в пътническо наметало. За момент Теса се запита дали това не бе някой от Мълчаливите братя, но в следващия момент посетителят свали качулката си и тя видя познатите пясъчноруси къдрави коси и зелени очи.

— Гидеон Лайтууд? — изненадано каза тя.

— Сега вече Институтът няма да остане без ловец на сенки — каза Шарлот и пусна в джоба си картата, която държеше.

Софи бързо се изправи и замръзна, не знаеше какво да направи или да каже в присъствието на най-големия син на фамилията Лайтууд, когато не бяха в залата за тренировка.

Гидеон огледа стаята. Както всеки друг път, зелените му очи бяха невъзмутимо спокойни. Уил, застанал зад него, бе пълен негов контраст — той потрепваше от енергията, която напираше в него, независимо че просто стоеше на мястото си.

— Извикахте ме — каза той и Теса осъзна, че гледайки към нея, той всъщност вижда Джесамин — и ето ме тук, въпреки че не знам за какво съм ви.

— За да обучавате Софи, разбира се — отвърна Шарлот. — И за да наглеждате Института, докато ни няма. Имаме нужда от пълнолетен ловец на сенки, който освен това да е и с вашата квалификация. Всъщност Софи предложи да извикаме вас.

— Колко дълго ще отсъствате?

— Два-три часа. Няма да е цялата нощ.

— Добре. — Гидеон започна да разкопчава наметалото си. Обувките му бяха покрити с прах, а косата му изглеждаше така, сякаш бе излязъл без шапка на студения вятър. — Баща ми би казал, че това е полезен опит, който ще ми е от полза, когато оглавя това място.

Уил измърмори нещо под носа си, което прозвуча като „какво нахалство“. След това погледна към Шарлот, която енергично заклати глава към него.

— Възможно е един ден Институтът да е във ваши ръце — каза тя на Гидеон меко. — Във всеки случай сме благодарни за помощта ви. Така или иначе, всички ловци на сенки носят отговорност за Института. Това е нашата резиденция, нашия Идрис, далеч от дома.

Гидеон се обърна към Софи.

— Готова ли сте за обучението?

Тя кимна. Те напуснаха стаята на групи — Гидеон и Софи се отправиха към залата за тренировки, а останалите тръгнаха към стълбището. Скръбният вой на Бриджет продължаваше да се разнася и Теса чу как Гидеон казва нещо на Софи за него, а след това Софи му отговаря, преди да са се отдалечили толкова, че тя да не ги чува повече.

На Теса й се струваше съвсем естествено да върви редом до Джем, докато слизаха по стълбите и минаваха под кораба на катедралата. Тя вървеше близо до него, но въпреки това не си говореха, можеше да усети топлината му, докосването на ръката му, докато излизаха навън. Слънцето щеше да залезе скоро. Небето бе започнало да се обагря в бронзовите отблясъци, които можеха да бъдат видени само по здрач. Сирил ги чакаше пред главния вход, толкова приличаше на Томас, че бе болезнено да го гледаш. Носеше дълга, тънка кама, която подаде на Уил, без да каже нищо; Уил я взе и я затъкна в колана си.

Шарлот се обърна и сложи ръка върху бузата на Теса.

— Ще се видим в склада — каза тя. — И косъм няма да падне от главата ти, Теса. Благодаря ти, че правиш това за нас.

Шарлот свали ръката си и тръгна надолу по стълбите, Хенри я следваше, а Уил вървеше след тях. Джем се поколеба за момент, а Теса, която си спомни за една друга нощ, когато той бе изтичал по стълбите, за да й каже довиждане, леко стисна ръката му.

— Масфа — каза тя.

Тя чу как той си поема въздух. Ловците на сенки влязоха в каретата; той се обърна и я целуна бързо по бузата, преди да се обърне и да изтича надолу по стълбите след другите; никой от тях не забеляза това, но Теса сложи ръка на лицето си, докато Джем се качваше последен в каретата, а Хенри се настани на капрата. Вратите на Института се отвориха и каретата изтрополя навън в падащия мрак.

— Да тръгваме ли, госпожице? — попита Сирил. Въпреки че много приличаше на Томас, Теса си помисли, че той не беше толкова стеснителен. Гледаше я в очите, когато говореше, а ъгълчетата на устните му сякаш бяха готови всеки момент да се извият в усмивка. Помисли си дали винаги единият от братята е по-спокоен, а другият по-избухлив, като Гейбриъл и Гидеон.

— Да, мисля, че можем… — Теса изведнъж замръзна на мястото си, с крак протегнат над стълбите. Беше смешно, знаеше го, и все пак. Бе свалила ангела с часовниковия механизъм, за да облече дрехите на Джесамин, а след това не го бе сложила отново. Не можеше да го сложи, Нат веднага би го познал, но мислеше да го пусне в джоба си, за късмет, само че бе забравила. Поколеба се. Не бе просто глупаво суеверие; ангелът два пъти бе спасявал живота.

Тя се обърна.

— Забравих нещо. Изчакай ме тук, Сирил. Ще отнеме само минутка.

Вратата на Института все още бе отворена; тя се втурна обратно по стълбите, мина през фоайето, а после по коридора, водещ към стаята на Джесамин, и когато стигна до нея замръзна на мястото си.

Коридорът към стаята на Джесамин бе същият, който водеше към стълбите за залата за тренировки. Бе видяла Софи и Гидеон да изчезват по него само няколко минути преди това. Само че не бяха изчезнали; още бяха тук. Светлината бе приглушена и се виждаха само сенките им, но Теса можеше да ги види съвсем ясно — Софи бе застанала до стената, а Гидеон бе хванал ръката й.

Теса отстъпи едно стъпало назад, сърцето й запрепуска в гърдите. Никой от двамата не я бе видял. Изглеждаха напълно погълнати един от друг. Гидеон се бе навел над нея и докато тихо й говореше нещо, нежно отмахна кичур коса от лицето й. Стомахът на Теса се сви, тя се обърна и възможно най-тихо се запромъква назад.

Небето бе станало още по-тъмно, когато тя излезе на стълбите. Сирил бе там и си подсвиркваше нещо; спря, когато видя изражението на лицето й.

— Наред ли е всичко, госпожице? Взехте ли това, което искахте?

Теса си помисли за Гидеон, отмятащ косата на Софи от лицето й. Спомни си за нежните ръце на Уил около талията й и за мекотата на устните на Джем върху бузата си и усети, че всичко в главата й се завъртя. Коя бе тя, че да казва на Софи да бъде предпазлива, дори и наум, когато самата тя бе толкова объркана?

— Да — излъга тя. — Взех това, което исках. Благодаря, Сирил.

Складът представляваше огромна сграда от бял варовик, оградена с черна ограда от ковано желязо. Прозорците бяха заковани с дъски и масивен железен катинар държеше входните врати затворени, а над тях, изпод пластовете сажди, едва се различаваше изписаното с потъмнели букви име „Мортмейн и съдружие“.

Ловците на сенки оставиха каретата до тротоара и я скриха с магически прах, за да не бъде открадната или ограбена от някой мундан, докато дойдеше Сирил. Уил разгледа катинара и установи, че е бил смазван и отварян съвсем наскоро; една руна замести липсващия ключ и той и останалите се промъкнаха вътре, затваряйки вратата зад себе си.

Друга руна помогна да бъде отворена входната врата, водеща към няколко стаи. Само една бе обзаведена с бюро, лампа със зелен абажур и канапе на цветя и висока дървена облегалка.

— Ето го гнезденцето, където са се ухажвали Джесамин и Нат — весело отбеляза Уил.

Джем отвратено възкликна и започна да боде канапето с бастуна. Шарлот се бе навела над бюрото и припряно ровеше в чекмеджетата.

— Не предполагах, че ще заемеш толкова строга позиция срещу ухажванията — подхвърли Уил към Джем.

— Не става въпрос за позиция. Просто мисълта, че Нат е докосвал някого… — Джем изкриви лице. — А Джесамин е толкова убедена, че го обича. Ако можеше да я видиш, Уил, дори и ти щеше да изпиташ съжаление.

— Не, нямаше — каза Уил. — Несподелената любов е смешна и който страда от нея също става смешен — и той дръпна превръзката на рамото си, сякаш го стягаше. — Шарлот? Откри ли нещо в бюрото?

— Не — отвърна Шарлот и затвори чекмеджетата. — Няколко документа с цени на чай и дати на търгове, но нищо повече. Е, и няколко умрели паяка.

— Колко романтично — промърмори Уил. Той последва Джем, който вече обикаляше из съседните стаи, използвайки бастуна си, за да отмахва паяжините, изпречили се на пътя му. Следващите няколко стаи бяха празни, последната водеше към това, което някога е било работната площадка на склада. Беше сенчесто, наподобяващо пещера пространство, таванът му се губеше в тъмнината. Разнебитени дървени стъпала водеха към втория етаж. До стената на първия етаж бяха опрени чували от зебло, в сянката, като отпуснати тела. Уил вдигна камъка си с магическа светлина, който освети стаята, когато Хенри влезе да провери съдържанието на един от чувалите. Бе застанал с гръб, свивайки рамене.

— Натрошени на дребно листа от чай — каза той. — Черен цейлонски или индийски, струва ми се.

Но Джем поклати глава, оглеждайки се наоколо.

— Много добре разбирам, че някога това е било действаща кантора за продажба на чай, но е очевидно, че е изоставена от години, от времето, когато Мортмейн започва да се интересува от механизми. Но на пода няма прах. — Той хвана ръката на Уил, насочвайки лъча светлина към гладкия дървен под. — Тук е имало и друга дейност, не само Джесамин и Нат са влизали в изоставената кантора.

— Там има още стаи — каза Хенри и посочи към един отдалечен ъгъл. — Шарлот и аз ще ги претърсим. Уил, Джем, проверете какво има на втория етаж.

Беше толкова необичайно и странно Хенри да дава заповеди; Уил погледна към Джем, ухили се и тръгна нагоре по клатушкащите се дървени стълби. Те изпукаха под тежестта му и под тежестта на значително по-лекия Джем, който вървеше зад него. Магическата светлина в ръката на Уил хвърли отблясък върху стените, когато той застана върху най-горното стъпало.

Озоваха се на нещо като платформа, където вероятно са складирали сандъците с чай или откъдето надзирателят е наблюдавал какво става на площадката долу. Сега тя бе празна, като се изключи самотната фигура, лежаща на пода. Бе тяло на мъж, слаб и младолик, и когато Уил се приближи до него, сърцето му заби бясно, защото той вече го бе виждал някъде — бе виждал това и преди — отпуснатото тяло, сребърната коса и тъмните дрехи, затворените посинели клепачи, обрамчени със сребърни мигли.

— Уил… — обади се Джем зад него. Той премести поглед от смаяното лице на Уил към тялото на пода, заобиколи го и коленичи до него. Вдигна китката на мъжа, точно когато Шарлот изкачи стъпалата. Уил я погледна изненадано. Лицето й бе покрито с пот и тя изглеждаше леко болна. Джем каза:

— Има пулс. Какво ще кажеш, Уил?

Уил коленичи до приятеля си. От това разстояние можеше да се види ясно, че мъжът на пода не бе Джем. Бе по-възрастен и беше бял; върху лицето му бе набола сребриста брада, чертите му бяха по-широки и не толкова отчетливи. Сърцето на Уил заби по-бавно, когато очите на мъжа се отвориха.

Те приличаха на сребърни дискове, като очите на Джем. В този момент Уил го позна. Бе усетил сладко-киселата миризма на прегоряла дрога, топлината й във вените си и се сети, че бе виждал този мъж и преди, знаеше и къде.

— Ти си върколак — каза той. — Един от онези безпризорни типове, които купуват уин фен от ифритите в Чапъл. Нали?

Върколакът огледа и двамата и после спря погледа си върху Джем. Присви очи и ръката му се стрелна напред, сграбчвайки Джем за реверите.

— Ти — изхриптя той. — Ти си един от нас. Имаш ли от него… имаш ли от праха…

Джем се дръпна ужасен. Уил сграбчи върколака за китката и блъсна ръката му. Това не се оказа трудно; в пръстите му не бе останало много сила.

— Не го докосвай — чу гласа си Уил, сякаш от разстояние, рязък и студен. — Той няма от отвратителния ви прах. Въздействието му върху нас, нефилимите, не е като това върху вас.

— Уил — в гласа на Джем се прокрадна молба. — Бъди по-внимателен.

— Ти работиш за Мортмейн — каза Уил. — Кажи ни, в какво се състои работата ти? Кажи ни, къде е той?

Върколакът се засмя. От устата му бликна кръв, намокри устните му и се стече надолу по брадичката. Част от нея изпръска униформата на Джем.

— Сякаш… мога да знам… къде е Магистърът — изхърка той. — Жалки глупаци. Нещастни нефилими. Ако имах сила… щях да ви направя на парчета…

— Но нямаш — безмилостно рече Уил. — Може би в нас все пак ще се намери малко уин фен.

— Нямате. Мислите, че не зная ли? — очите на върколака блуждаеха наоколо. — Когато той ми го даде за първи път, видях неща… неща, които не можете да си представите… великолепният кристален град… небесните кули… — задуши го нов пристъп на кашлица. Бликна още кръв. Тя имаше сребрист отблясък, като живак. Уил и Джем се спогледаха. Кристалният град. Уил не можеше да не си помисли за Аликанте, въпреки че никога не го бе виждал. — Мислех, че ще живея вечно… работех по цял ден и цяла нощ, никога не се изморявах. След това започнахме да умираме, един по един. Дрогата, тя ни убиваше, но той никога не спомена за това. Дойдох тук да видя дали няма да намеря някакви скрити запаси. Но няма нищо. Не са оставили нищо. И сега ще умра. По-добре тук, отколкото някъде на друго място.

— Знаел е какво прави, когато ви е давал от праха — каза Джем. — Знаел е, че това ще ви убие. Не заслужава твоята лоялност. Кажи ни какво прави той… върху какво работехте ден и нощ.

— Сглобявахме онези неща — онези метални хора. Беше наистина изтощително, но парите бяха добри, а и дрогата си я биваше…

— И с какво ще ти помогнат тези пари сега? — каза Джем, а в гласа му прозвуча необичайна горчивина. — Колко често ви караше да го вземате? Сребърния прах?

— Шест-седем пъти на ден.

— Не е за учудване, че не може да се намери в Чапъл — измърмори Уил. — Мортмейн контролира доставките.

— Не се предполага да я вземате толкова често — каза Джем. — Колкото повече вземате, толкова по-бързо ще умрете.

Върколакът впери поглед в Джем. Очите му бяха прорязани от червени жилки.

— Ами ти — каза той, — още много ли ти остава?

Уил обърна глава. Шарлот бе застанала неподвижно зад него на най-горното стъпало, взряна в тях. Той махна с ръка към нея.

— Шарлот, ако можем да го свалим долу, може би Мълчаливите братя биха могли да му помогнат. Дали няма да можеш…

Но Шарлот, за изненада на Уил, бе почти позеленяла. Сложи ръка на устата си и се втурна надолу по стълбите.

— Шарлот! — просъска Уил; не смееше да извика. — О, дявол да го вземе. Е, добре, Джем. Хвани го за краката, а аз ще го хвана за раменете…

— Няма смисъл, Уил — гласът на Джем бе тих. — Той е мъртъв.

Уил се обърна. И наистина, сребърните очи бяха широко отворени, изцъклени и загледани в тавана; гърдите му бяха престанали да се вдигат и спускат. Джем протегна ръка да затвори очите му, но Уил хвана приятеля си за ръката.

— Недей.

— Не се каня да му дам благословия, Уил. Само исках да затворя очите му.

— Той не го заслужава. Работил е за Магистъра! — почти извика Уил.

— Той е като мен — каза Джем. — Наркоман.

Уил погледна към него над сплетените им ръце.

— Той не е като теб. И ти няма да умреш така…

Устните на Джем се отвориха изненадано.

— Уил…

И двамата чуха звука от отварянето на врата и някакъв глас, който викаше Джесамин. Уил пусна ръката на Джем и двамата се смъкнаха на пода, а после запълзяха към ъглите на платформата, за да видят какво става долу на площадката.

16

УБИЙСТВЕНА ЯРОСТ

Когато гледам Времето как срива

корони и царства с един замах

и кулите със трайност горделива

как стават под косата му на прах.

Уилям Шекспир, Сонет 64

Бе странно преживяване да се разхождаш из улиците на Лондон като момче, помисли си Теса, тръгвайки по оживения „Ийстчийп“. Мъжът, който пресече пътя й, едва я погледна, преминавайки забързано покрай нея, устремен към вратата на някаква сграда или към следващата пряка. Разхождайки се нощем като момиче в елегантните си дрехи, неминуемо щеше да привлече множество погледи и да стане обект на задявки. В момчешки дрехи тя бе като невидима. Никога не се бе замисляла какво е да си невидим. Колко леко и свободно се чувстваше или би могла да се чувства, стига да не бе аристократ от „Повест за два града“, качен върху двуколка по пътя към гилотината.

Тя мярна Сирил само веднъж, когато минаваше между две сгради и пресичаше „Минсинг Лейн“ при № 32. Това бе масивна каменна сграда и в настъпващия сумрак оградата й от черно желязо приличаше на редица нащърбени черни зъби. На външната порта висеше катинар, но той бе отключен; тя бързо се промъкна вътре, а след това премина по прашните стъпала, водещи към входната врата, която също не бе заключена.

Влезе вътре и се озова сред празните стаи; прозорците им, гледащи към „Минсинг Лейн“, бяха притихнали и тъмни; една муха се блъскаше в един от тях, мятайки се отново и отново върху стъклото, докато накрая не падна изтощена върху перваза. Теса потрепери и бързо продължи навътре.

Очакваше да съзре Нат във всяка от стаите, в които влизаше, и изтръпваше от напрежение; но той не бе в нито една от тях. В последната стая имаше врата, която водеше към площадката на склада. Мъждукаща синя светлина се процеждаше пред пукнатините на закованите с дъски прозорци. Тя колебливо се огледа наоколо и прошепна:

— Нат?

Той пристъпи напред от сянката между две напукани гипсови колони. Русата му коса блестеше на синкавата светлина под копринения цилиндър. Бе облечен в син фрак от туид, черен панталон и черни обувки, но за разлика от обикновено, външният му вид бе доста поопърпан. Сплъстената му коса падаше в очите, а върху бузата му имаше мръсно петно. Дрехите му бяха измачкани, сякаш бе спал с тях.

— Джесамин — каза той и в гласа му прозвуча явно облекчение. — Скъпа моя. — Разтвори ръце да я прегърне.

Тя пристъпи бавно към него, тялото й бе напрегнато. Не желаеше Нат да я докосва, но не виждаше начин да избегне прегръдката му. Ръцете му я обгърнаха. Ръката му хвана периферията на шапката й и я дръпна, оставяйки светлите й къдрици да се посипят по гърба й. Тя си помисли за Уил, изваждащ фуркетите от косата й, и стомахът й се сви.

— Трябва да разбера къде е Магистърът — започна тя с треперещ глас. — Ужасно важно е. Чух част от плановете на ловците на сенки. Знам, че не гориш от желание да ми кажеш, но…

Той отметна назад косата й, без да обръща внимание на думите й.

— Разбирам — каза само и гласът му бе плътен и дрезгав. — Но преди това — той повдигна главата й нагоре, сложил пръст под брадичката й, — „ела и ме целуни, млада и красива“.

Теса би предпочела той да не бе цитирал Шекспир. Никога повече нямаше да може да чуе този сонет, без да й призлее. Всяка клетка на тялото й сякаш искаше да изскочи с писък през кожата й от отвращение, когато той се наведе над нея. Молеше се ловците на сенки да се втурнат вътре, докато той повдигаше главата й все по-нагоре и по-нагоре…

В този момент Нат започна да се смее. После с рязко движение на китката си запокити шапката й в сянката; пръстите му стиснаха по-здраво брадичката й, а ноктите му се забиха в кожата й.

— Извинявам се за необуздания си плам — каза той. — Чудех се докъде ще стигнеш заради приятелите си ловци на сенки… моя малка сестричке.

— Нат — Теса се опита да се дръпне назад и да се освободи от хватката му, но той я бе хванал здраво. Другата му ръка се протегна напред като змия, завъртайки я и притегляйки я към себе си, ръката му бе около шията й. Тя усещаше горещия му дъх в ухото си. Той бе кисел, като стар джин, и сладък.

— Наистина ли си помисли, че няма да разбера? — изсъска той. — След онази бележка на бала у Бенедикт, която ме прати за зелен хайвер във Воксхол, се усетих и разбрах какво става. Трябваше да се сетя още от самото начало, че си ти. Глупаво малко момиче.

— Глупаво ли? — изсъска му на свой ред тя. — Успях да те накарам да изпееш всичко, Нат. Каза ми всичките си тайни. Мортмейн разбра ли вече? Затова ли изглеждаш така, сякаш от дни не си спал в леглото си?

Той я стисна още по-силно и това я накара да простене от болка.

— Не можа да издържиш дълго сама, затова си пъхаш носа в моите работи. И се радваш да ме видиш унизен, нали? Коя сестра би постъпила така, Теси?

— Ти би ме убил, ако имаше тази възможност. Каквото и да кажеш или да направиш, няма да ме накараш да се почувствам виновна, че съм те предала. Опитваш се да трупаш дивиденти от всичко това. Съюзявайки се с Мортмейн…

Той я разтресе така, че зъбите й изтракаха.

— Какво ти влиза в работата с кого се съюзявам. Преуспявах, докато не се появихте ти и твоите приятели нефилими и не си напъхахте носовете там, където не ви е работа. Сега Магистърът иска главата ми и вината за това е твоя. Само твоя. Почти бях изгубил надежда, докато не получих тази нелепа бележка от Джесамин. Веднага разбрах, че имаш пръст в това. Сигурно ти е коствало доста усилия да се добереш до нея, измъчвали сте я, за да я накарате да ми напише това нелепо послание…

— Не сме я измъчвали — изтръгна се от устата на Теса. Бореше се с всички сили, но Нат я стисна още по-здраво, копчетата на жилетката му се впиваха в гърба й. — Направи го по собствено желание. Искаше да спаси кожата си.

— Не ти вярвам — свободната му ръка хвана брадичката й; ноктите му се забиха в нея и тя извика от болка. — Тя ме обича.

— Никой не те обича — простена тя. — Ти си ми брат… аз те обичах… а ти успя да съсипеш дори и това.

Нат се наведе напред и изръмжа:

— Не съм ти брат…

— Е, добре, полубрат, тогава…

— Ти не си ми сестра. Не си ми дори полусестра — изрече той с жестоко задоволство. — Твоята майка и моята майка не са една и съща жена.

— Това не е възможно — прошепна Теса. — Лъжеш. Майка ни е Елизабет Грей…

— Твоята майка е Елизабет Грей, родена Елизабет Мур — каза Нат. — Моята е Хариет Мур.

— Леля Хариет?

— Била е сгодена. Знаеше ли това? След като родителите ни… твоите родители… са се оженили. Мъжът починал, преди да се оженят. Но тя вече очаквала дете. Майка ти отгледала бебето като свое, за да спести на сестра си срама, че е консумирала брака си, преди той да се е състоял. Че е била прелюбодейка — гласът му прозвуча горчиво и язвително. — Не съм ти брат и никога не съм бил. Хариет… така и не ми каза, че ми е майка. Научих го от писмата на майка ти. През всички тези години тя не обели и дума за това. Срамувала се е.

— Ти я уби — потресено отвърна Теса. — Уби собствената си майка.

— Защото ми е била майка. Защото се е отрекла от мен. Защото се е срамувала от мен. Защото не знам кой е баща ми. Защото е била лека жена — каза Нат с празен поглед. Нат винаги е бил празен. Никога не е бил нищо повече от красива обвивка, а Теса и леля й си бяха въобразявали, че в него има състрадание и отзивчивост, защото искаха да ги видят в него, а не защото той ги притежаваше.

— Защо си казал на Джесамин, че майка ми е била ловец на сенки? — попита Теса. — Дори и леля Хариет да е била твоя майка, тя и майка ми са били сестри. Леля Хариет би трябвало също да е ловец на сенки, както и ти. Защо си казал такава нелепа лъжа?

На лицето му се появи фалшива усмивка.

— Наистина ли искаш да знаеш? — хватката му стегна шията й, душейки я. Тя се задъхваше и внезапно си помисли за Гейбриъл, който бе казал: „Опитай се да ритнеш противника си в коляното, болката е наистина ужасна“.

Тя вдигна коляно, ритна назад, токът на обувката й нацели коляното на Нат, издавайки тъп пукащ звук. Нат изкрещя, а кракът му излезе от строя. Той не я пусна, когато падна, и се завъртя така, че лакътят му притисна стомаха й, докато се търкаляха на пода. Тя се задъхваше, в белите й дробове не бе останал въздух, очите й се напълниха със сълзи.

Отново го ритна, опитвайки се да се измъкне, удари го и по рамото, но той стискаше здраво жилетката й отзад. Копчетата й се посипаха като дъжд, когато той я дръпна към себе си; с другата си ръка я сграбчи за косата, докато тя го блъскаше с ръце и дереше с нокти лицето му. Кръвта, която рукна, представляваше ужасяваща гледка.

— Остави ме да си вървя — задъхано рече тя. — Не можеш да ме убиеш. Магистърът ме иска жива…

— Жива не означава здрава и читава — озъби се той, а кръвта се стичаше надолу по лицето и брадичката му. Той я сграбчи за косата отново и я дръпна към себе си; тя изкрещя от болка и понечи да го ритне, но той бе твърде бърз и успя да избегне удара. Едва поемайки си дъх, тя нададе слаб вик:

— Джем, Уил, Шарлот, Хенри — къде сте?

— Чудиш се къде са приятелите ти ли? — изправи я той на крака, едната му ръка бе заровена в косата й, а с другата бе сграбчил ризата й. — Ето един от тях.

Стържещ звук подсказа на Теса, че някой се движи в сянката. Нат завъртя главата й, като я дърпаше за косата.

— Виж — изсъска той. — Време е да разбереш срещу какво се изправяш.

Теса впери поглед натам. Съществото, което изплува от сянката, бе с гигантски размери — около шест метра високо, предположи тя, и бе направено от метал. Нямаше почти никакви сглобки. По всичко изглеждаше, че се движи като самостоятелен пневматичен механизъм, бе цялостно, без ръбове и шевове, и нямаше собствена физиономия. Долната му част се разделяше на две, наподобявайки крака, всеки от които завършваше със стъпало, издължено в метален шип. Ръцете му бяха подобни, завършваха със закривени нокти, а главата му бе овална и гладка, разцепена само при устата, широка и с нащърбени зъби, подобна на пукнатина в яйце. От главата му се подаваха два спираловидно извити сребърни рога. Между тях пращеше тънка синя линия.

В огромните си ръце то носеше някакво отпуснато тяло, облечено в униформа. В сравнение с огромното туловище на автоматона тя изглеждаше още по-дребна, отколкото бе всъщност.

— Шарлот — изпищя Теса и удвои усилията си да се освободи от Нат, мятайки глава встрани. Кичури от косата й се отскубнаха и полетяха към пода — светлата коса на Джесамин сега бе изцапана с кръв. Нат й отвърна, като я зашлеви толкова силно, че й се привидяха звезди; после я хвана за гърлото, докато все още бе омаломощена, а копчетата на маншетите му се забиха в гръкляна й.

Нат се изкиска злорадо.

— Един от първите образци — каза той. — Изоставен от Магистъра, тъй като е твърде голям и тромав за целите му. Но не и за моите — повиши той глас. — Остави я тук.

Металните ръце на автоматона се разтвориха. Шарлот полетя надолу и се удари с тъп звук в пода. Остана да лежи там неподвижно. От мястото, на което се намираше, Теса не можеше да види дали гръдният й кош се движи или не.

— А сега я смачкай — каза Нат.

Съществото тромаво повдигна острия си метален крак. Теса впи нокти в ръката на Нат, разкъсвайки кожата му.

— Шарлот!

За момент Теса си помисли, че гласът, който изкрещя, бе нейният, само че бе твърде нисък, за да е нейният. Някаква фигура се бе хвърлила напред, иззад автоматона, цялата в черно, блестящата й червена коса стърчеше нагоре от ужас, а в ръката си държеше кинжал с тънко острие.

Бе Хенри.

Без да погледне към Теса или Нат, той се хвърли върху автоматона, нанасяйки му дъгообразен удар с камата си. Чу се рязък звук от сблъсъка на метала с метал. Полетяха искри и автоматонът залитна назад. Краката му се подкосиха и той се стовари с трясък върху земята, на сантиметри от неподвижно лежащото тяло на Шарлот. Хенри падна, след това отново се хвърли върху създанието, замахвайки с камата си.

Камата се счупи. За момент Хенри остана неподвижен, стоеше и я гледаше вцепенен. След това ръката на създанието се протегна и го сграбчи за рамото. Той изкрещя, когато то го вдигна и го запрати с необичайна сила към една от колоните; той се удари в нея, преви се и падна на пода, където остана да лежи неподвижен.

Нат се засмя.

— Каква проява на съпружеска преданост — каза той. — Кой би повярвал? Джесамин винаги казваше, че според нея Брануел едва понася жена си.

— Ти си свиня — каза Теса, борейки се с всички сили да се освободи. — Какво знаеш ти за това какво биха направили хората един за друг? Ако Джесамин се окажеше в смъртна опасност, ти дори нямаше да вдигнеш глава от играта си на карти. Не те е грижа за никого, освен за самия себе си.

— Млъкни или ще ти избия зъбите. — Нат я разтресе отново и изкрещя: — Ела! Ела тук. Трябва да я държиш, докато дойде Магистърът.

С ужасно скърцане автоматонът се подчини. Не бе толкова бърз, колкото по-дребните му събратя, но размерите му бяха такива, че Теса не можеше да не проследи движението му с ужас в очите си. Но това не бе всичко. Магистърът щеше да дойде. Теса се запита дали Нат го е повикал вече, дали вече е тръгнал насам. Мортмейн. Споменът за студените му очи и ледената му, деспотична усмивка, накара стомаха й да се свие.

— Пусни ме — изкрещя тя, опитвайки се да се отскубне от брат си. — Пусни ме да отида при Шарлот…

Нат я блъсна напред грубо и тя се просна на земята, лактите и коленете й се удариха в твърдия дървен под. Задъхвайки се, тя се претърколи встрани, под сянката на платформата, докато автоматонът се приближаваше с грохот към нея. Тя изкрещя…

Точно в този момент те скочиха от платформата — Уил и Джем — и се приземиха върху раменете на съществото. То изрева, звукът бе като на ковашки мехове, захранвани с въглища, и се дръпна назад, което даде възможност на Теса да се отмести от пътя му и да се изправи на крака. Тя погледна към Хенри, а след това към Шарлот. Хенри бе блед и продължаваше да лежи свит до колоната, но Шарлот, която лежеше там, където я бе пуснал автоматонът, можеше всеки момент да бъде смазана от разбеснялата се машина.

Поемайки си дълбоко дъх, Теса се втурна към Шарлот и коленичи до нея, слагайки пръсти върху шията й; напипа пулса й, който бе съвсем слаб. Хвана я за раменете и започна да я влачи към стената, по-далеч от центъра на помещението, където автоматонът се въртеше и пръскаше искри, протягайки ръцете си, завършващи с клещи, за да сграбчи Джем и Уил.

Но те бяха доста бързи, все пак. Теса положи Шарлот насред чувалите от зебло, пълни с чай, и се огледа наоколо, обмисляйки как да стигне до Хенри. Нат тичаше насам-натам, крещейки и проклинайки механичното създание; в отговор Уил преряза единия от рогата му и го хвърли към брата на Теса. Рогът се запремята по пода, пръскайки искри, и Нат отскочи назад. Уил се засмя. Междувременно Джем се бе притиснал до врата на създанието, правейки нещо, което Теса не можеше да види. Създанието се въртеше в кръг, но то бе създадено да протяга ръце и да сграбчва това, което му се изпречваше, така че ръцете му не можеха да се извиват добре. То не можеше да стигне това, което се бе вкопчило във врата или в главата му.

Теса едва не се разсмя. Уил и Джем приличаха на мишки, които препускаха нагоре-надолу по тялото на котка, влудявайки я. Двамата размахваха камите си и нанасяха множество удари по металното същество. Но остриетата им, които тя бе виждала да разсичат желязо и стомана, сякаш са хартия, сега оставяха само вдлъбнатини и драскотини върху повърхността на механичното създание.

В това време Нат крещеше и ругаеше:

— Отърси се от тях! — изрева той към автоматона. — Отърси се от тях, огромно чудовище!

Автоматонът се поколеба, след това се разтресе силно. Уил се плъзна надолу, хващайки се в последния момент за врата на съществото, за да не падне. Джем нямаше този късмет; той замахна, за да нанесе удар с бастуна си със скрито острие и да го забие в тялото на съществото, за да се задържи и да не падне, но острието просто се плъзна по гърба на съществото. Джем падна лошо, оръжието му издрънча върху пода, а кракът му се подгъна под тялото му.

— Джеймс! — изкрещя Уил.

Джем мъчително се изправи на крака. Пресегна се за стилито на колана си, но съществото, усещайки слабостта му, бе вече до него и протягаше клещоподобните си ръце да го сграбчи. Джем отстъпи назад, олюлявайки се, и извади нещо от джоба си. То бе метално, гладко и продълговато — предметът, който Хенри му бе дал в библиотеката.

Той замахна назад, за да го хвърли. Нат притича зад него и го ритна по ранения или може би счупен крак. Джем не издаде нито звук, но кракът му изпука и той за втори път се стовари на земята, а предметът се изтърколи от ръката му.

Теса се изправи на крака и се втурна към него, а Нат направи същото. Блъснаха се един в друг, но той бе по-тежък и по-висок и я повлече към пода. Падайки, тя се претърколи, както я бе учил Гейбриъл, за да смекчи удара, но шокът я остави почти без дъх. Протегна треперещите си пръсти към устройството, но то се плъзна далеч от нея. Чу Уил да крещи името й, викайки й да го хвърли към него. Тя отново протегна ръка, пръстите й се сключиха около устройството и после Нат я хвана за крака и грубо я дръпна към себе си.

Той е по-едър от мен, помисли си тя. По-силен от мен. И по-безжалостен от мен. Но има нещо, което аз мога да направя, а той — не.

И тя се превъплъти.

Мислено установи връзка с ръката му върху глезена си, кожата му докосваше нейната. Установи връзка с истинския, същинския Нат, този, когото познаваше, който бе вътре в него и който проблясваше като свещ в тъмна стая. Чу го как си поема дъх и след това превъплъщението я връхлетя, раздирайки кожата й и стопявайки костите й. Копчетата на яката и маншетите й изпукаха, когато стана по-едра, през крайниците й преминаха конвулсии, освобождавайки крака й от хватката на Нат. Тя се претърколи встрани от него, изправяйки се на крака, и видя, че очите му се разширяват, съзирайки промяната в нея.

Сега тя бе, като се изключат дрехите й, негово точно копие.

Обърна се към автоматона. Той бе замръзнал на мястото си, очаквайки инструкции, а Уил бе все така прилепен за гърба му. Той протегна ръка и Теса му хвърли устройството, мислено благодарейки на Гейбриъл и Гидеон за часовете по хвърляне на ножове. То излетя във въздуха, описвайки перфектна дъга, и Уил го хвана във въздуха.

Нат скочи на крака.

— Теса — изръмжа той. — Какво, по дяволите, си въобразяваш, че…

— Хвани го! — изкрещя тя на автоматона, сочейки към Нат. — Хвани го и го дръж!

Съществото не помръдна. Теса чуваше само рязкото дишане на Нат зад гърба си и дрънченето на металното същество; Уил бе изчезнал зад него и правеше нещо, само че тя не виждаше какво.

— Теса, не ставай глупава — изсъска Нат. — Това няма да сработи. Съществото се подчинява само на…

— Аз съм Натаниъл Грей! — изкрещя Теса към металния гигант. — И ти заповядвам в името на Магистъра да хванеш този човек и да не го пускаш!

Нат се изви към нея.

— Стига с тези игрички, малка глупачке…

Той не довърши, защото автоматонът се пресегна и го хвана в желязната си хватка. Издигна го нагоре и още по-нагоре, до нивото на цепнатината на устата си, като се тресеше и пукаше досадно. Нат започна да крещи и продължи да крещи, нелепо размахвайки ръце, докато Уил, приключил със заниманието си, скочи на земята, приведен. Той извика нещо на Теса, сините му очи ставаха все по-големи и по-големи, но тя не го чуваше заради писъците на брат си. Сърцето в гърдите й биеше бясно; усети как косата й пада надолу и тежко се разсипва по раменете й. Отново бе себе си, шокът от случилото се бе твърде голям, за да може да задържи превъплъщението. Нат все още крещеше — съществото го държеше в ужасната си хватка. Уил се бе затичал, когато автоматонът, вперил поглед в Теса, се изправи с рев — Уил се хвърли върху нея, поваляйки я на пода и покривайки я с тяло, миг след това автоматонът се взриви като избухнала звезда.

Разнесе се невъобразим грохот и наоколо се разлетя горящ метал. Теса се опита да запуши ушите си, но тялото на Уил я притискаше към земята. Лактите й се забиха в земята от двете страни на главата й. Усещаше дишането му в тила си, биенето на сърцето му върху гърба си. Чу как брат й изкрещя, бе ужасяващ задавен крясък. Тя обърна глава, притискайки лице в раменете на Уил, докато тялото му конвулсивно потреперваше върху нейното; подът под тях се тресеше…

После всичко стихна. Теса бавно отвори очи. Във въздуха се носеха облаци прах от гипс и чай от разкъсаните чували. Огромни късове метал се валяха в безпорядък на пода, много от прозорците се бяха изпотрошили и през тях нахлуваше мъглива вечерна светлина. Теса се огледа. Видя Хенри, обгърнал с ръце Шарлот и целуващ бледото й лице, а тя бе вперила поглед в него; Джем, опитващ се да се изправи на крака, държащ в ръцете си стилито, а дрехите и главата му бяха покрити с прах… После видя и Нат.

Първо си помисли, че се бе облегнал на една от колоните. След това видя червените петна върху ризата му и разбра. Назъбено парче метал го бе пронизало като копие, приковавайки го към колоната. Главата му бе клюмнала, ръцете му бяха впити в гърдите.

— Нат! — изкрещя тя. Уил се изтърколи встрани, освобождавайки я, тя скочи на крака и се втурна през стаята към брат си. Ръцете й трепереха от ужас и отвращение, но тя успя да хване металното острие, забито в гърдите му, и да го освободи. Захвърли го встрани и едва успяваше да го удържи, когато той тежко се отпусна напред, поваляйки я на пода. Тя лежеше там, а безжизненото тяло на Нат се бе сгърчило неловко в скута й.

В съзнанието й внезапно изплува спомен — лежеше на пода в градската къща на Де Куинси и държеше Нат в ръцете си. Тогава все още го обичаше. Вярваше му. Сега, когато го държеше и кръвта му попиваше в ризата и панталона й, се чувстваше така, сякаш гледаше някаква сцена, в която актьори изпълняваха роли и играеха скръб.

— Нат — прошепна тя.

Очите му потрепнаха и се отвориха. Прониза я остра болка. Бе помислила, че вече е мъртъв.

— Теси… — думите прозвучаха неясно, сякаш гласът му идваше изпод пластове вода. Погледът му се спря върху лицето й, после върху кръвта по дрехите й и накрая — върху собствените му гърди, където кръвта равномерно се процеждаше през огромна дупка в ризата му. Теса съблече сакото си, смачка го на топка и го притисна към раната, молейки се това да спре кръвта.

Но това не се случи. Сакото моментално подгизна и тънки струйки кръв започнаха да се стичат надолу.

— О, боже — прошепна Теса. После извика: — Уил…

— Недей — ръката на Нат хвана китката й, ноктите му се забиха в нея.

— Но Нат…

— Знам, че умирам — закашля се той, нестроен, влажен, пресипнал звук. — Не разбираш ли? Не оправдах надеждите на Магистъра. Така или иначе ще ме убие. И ще го направи бавно — той издаде дрезгав, нетърпелив звук. — Остави това, Теси. Не бях благороден. Знаеш, че не съм такъв.

Тя си пое дъх на пресекулки.

— Би трябвало да те оставя да умреш тук сам, удавен в собствената си кръв. Ти щеше да постъпиш така.

— Теси… — струйка кръв потече от ъгълчето на устата му. — Магистърът никога не е възнамерявал да те нарани.

— Мортмейн — прошепна тя. — Нат, къде е той? Моля те. Кажи ми къде е.

— Той… — Нат се задави, опитвайки се да си поеме дъх. Върху устните му се появиха мехурчета кръв. Сакото в ръцете на Теса бе цялото в кръв. Очите му бяха широко отворени и гледаха ужасено. — Теси… аз… аз умирам. Наистина умирам…

Въпросите изригваха в съзнанието й: Къде е Мортмейн? Как е възможно майка ми да е ловец на сенки? Ако баща ми е демон, как е възможно аз да съм жива, когато всички деца на ловци на сенки и демони са мъртвородени? Но ужасът в очите на Нат я накара да замълчи; независимо от всичко, усети как ръката му се плъзна в нейната.

— Няма от какво да се страхуваш, Нат.

— Това сигурно се отнася за теб. Ти винаги си била добрата. Аз ще горя в ада, Теси. Теси, къде е ангелът ти?

Тя докосна с ръка шията си, беше инстинктивен жест.

— Не го сложих. Нали се представях за Джесамин.

— Трябва… да го носиш… винаги — закашля се той и на устата му се появи кръв. — Носи го винаги. Обещаваш ли?

Тя поклати глава.

— Нат…

Не мога да ти вярвам, Нат, помисли си тя.

— Знам — гласът му повече приличаше на хриптене. — Няма прошка за… нещата, които съм извършил.

Тя стисна още по-здраво ръката му, пръстите й бяха хлъзгави от кръвта му.

— Прощавам ти — прошепна тя, без да знае и без да се интересува дали това бе вярно.

Сините му очи се разшириха. Лицето му имаше цвета на стар пожълтял пергамент, а устните му бяха почти бели.

— Не знаеш всичко, което съм сторил, Теси.

Тя изплашено се приведе над него.

— Нат?

Не последва отговор. Лицето му бе станало неподвижно, очите му бяха широко отворени и полуобърнати назад. Ръката му се изплъзна от нейната и се удари в пода.

— Нат — повтори тя отново и допря пръсти до мястото на шията му, където трябваше да усети биенето на пулса му, но знаеше предварително какво ще усети.

Не усети нищо. Той бе мъртъв.

Теса се изправи. Разкъсаната й жилетка, панталонът й, ризата й, дори краищата на косата й, бяха напоени с кръвта на Нат. Чувстваше се напълно вцепенена, все едно я бяха потопили в леденостудена вода. Тя се обърна бавно, едва сега, за първи път, чудейки се дали останалите бяха видели всичко това, дали бяха чули разговора й с Нат, учудвайки се…

Те дори не гледаха към нея. Бяха коленичили — Шарлот, Джем и Хенри — в тесен кръг около нещо тъмно върху пода, точно там, където тя бе лежала преди малко, а Уил бе легнал върху нея.

Уил.

Теса бе сънувала преди, че върви по някакъв дълъг и тъмен коридор към нещо ужасно — нещо, което не можеше да види, но знаеше, че е ужасно и смъртоносно. С всяка стъпка в съня й коридорът ставаше все по-дълъг, разпростирайки се все по-нататък в тъмнината и ужаса. Същото чувство на тревога я обхвана и сега, докато се приближаваше към тях, и всяка стъпка, която я делеше от кръга на коленичилите ловци на сенки, гледащи надолу към Уил, й се струваше цял километър.

Той лежеше настрани. Лицето му бе бяло, дишаше плитко. Джем бе сложил ръка върху рамото му и му говореше нещо тихо, с успокояващ глас, но Уил не даваше признаци, че го чува. Под него се бе образувала локва кръв, оцветявайки пода, и в първия момент Теса се взираше в нея, без да може да разбере откъде се е взела. После пристъпи напред и видя гърба му. Униформата му бе разкъсана на гърба и на раменете, дебелата материя бе продупчена от летящите парчета режещ като бръснач метал. Кожата му бе плувнала в кръв; косата му също бе напоена с нея.

— Уил — прошепна Теса. Чувстваше, че й се вие свят, сякаш се рееше из въздуха.

Шарлот вдигна поглед.

— Теса — каза тя. — Брат ти…

— Мъртъв е — каза Теса. — Но Уил…

— Той те събори на земята и те покри с тялото си, за да те предпази от експлозията — каза Джем. В гласа му не се долавяше обвинение. — Но нямаше нищо, което да защити него. Вие двамата бяхте най-близо до взрива. Металните парчета разкъсаха гърба му. Губи кръв много бързо.

— Не можете ли да направите нещо? — извиси глас Теса, въпреки че замайването заплашваше да я погълне. — Ами вашите оздравителни руни? Иратце?

— Използвахме амисио, руна, която намалява загубата на кръв, но ако опитаме целебна руна, кожата му ще зарасне върху метала, вкарвайки го навътре в меките тъкани — категоричен бе Хенри. — Трябва да се върнем вкъщи и да го занесем в лечебницата. Металът трябва да бъде отстранен, преди да го лекуваме.

— Да тръгваме тогава — гласът на Теса трепереше. — Трябва…

— Теса — каза Джем. Ръката му все още бе върху рамото на Уил, но той гледаше към нея, очите му се бяха разширили. — Знаеш ли, че си ранена?

Тя нетърпеливо посочи към ризата си.

— Това не е моята кръв. На Нат е. Сега трябва… Може ли да бъде носен? Има ли нещо…

— Не — прекъсна я Джем, достатъчно остро, за нейна изненада. — Нямам предвид кръвта по дрехите ти. Имаш рана на главата. Ето тук — и той докосна слепоочието й.

— Не ставай смешен — каза Теса. — Нищо ми няма. — Тя вдигна ръка и докосна слепоочието си, усети косата си твърда и слепена от кръв, цялата й буза също лепнеше от кръв, после пръстите й напипаха разкъсаната ивица кожа, тръгваща от ъгъла на бузата и продължаваща към слепоочието. Прониза я остра болка.

Това бе последната капка. Изтощена от загубата на кръв и замаяна от повторния шок, тя започна да се свлича надолу. Усети ръката на Джем да я подхваща, преди всичко да потъне в тъмнина.

17

ИЗГУБЕНА В СЪНИЩАТА

Ела при мен в съня ми и така

усмихнат ще посрещна утринта.

Нощта е по-удобна за това

от мъртвите копнежи на деня.

Матю Арнолд, „Копнеж“

Съзнанието й се връщаше и после отново я напускаше, подобно на вълни, заливащи борда на лодка по време на буря и след това оттеглящи се отново. Теса осъзна, че лежи в легло с чисти бели чаршафи в центъра на дълга стая; че там има и други легла, всичките еднакви; и че високо горе над нея има прозорци, тънещи в полумрак, и после кървавочервената светлина на зазоряването. Тя затвори очи и тъмнината я обгърна отново.

Събудиха я шепнещи гласове и лица, надвесени над нея, изплашени. Шарлот, косата й бе вдигната акуратно назад, все още бе в униформата си, до нея бе брат Енох. Покритото му с белези лице вече не й вдъхваше ужас. Чуваше гласа му в съзнанието си. Раната на главата й е повърхностна.

— Но тя припадна — каза Шарлот. За изненада на Теса в гласа й се долавяха истински страх и безпокойство. — И този удар в главата…

Припаднала е заради неколкократния шок. Брат й е умрял в ръцете й, нали така каза? Може би си мисли, че Уил също е мъртъв. Каза, че я е покрил с тялото си, за да я предпази от експлозията. Ако беше умрял, щеше да се е пожертвал за нея. Това е твърде голямо бреме.

— Мислиш ли, че отново ще бъде добре?

Когато тялото и духът й се възстановят, тя ще се събуди. Не мога да кажа кога ще стане това.

— Горкичката ми Теса — Шарлот леко докосна лицето на Теса. Ръцете й миришеха на лимонов сапун. — Вече си няма никого…

Тъмнината се върна и Теса пропадна в нея, благодарна за липсата на светлина и мисли. Тя се зави с нея като с одеяло и отплува подобно на айсберг, отплувал от брега на Лабрадор и полюшващ се в черната вода в светлината на луната.

Дрезгав вик на болка разсече тъмнината, в която бе потопена. Бе омотана в чаршафите си като вързоп, а през няколко легла от нея, по корем, лежеше Уил. Въпреки вцепенението, в което бе изпаднала, тя осъзна, че той най-вероятно бе гол; чаршафите го покриваха до кръста, но гърдите и гърбът му бяха голи. Ръцете му бяха облегнати на възглавниците до него, главата му почиваше върху тях, тялото му бе напрегнато като тетива. Белите чаршафи под него бяха изцапани с кръв.

Брат Енох бе застанал до леглото на Уил, а до главата му с изплашено изражение бе застанал Джем.

— Уил — настойчиво каза Джем. — Уил, сигурен ли си, че не ти е нужна и друга болкоуспокояваща руна.

— Да — промърмори Уил през зъби. — Нямам нужда от повече.

Брат Енох вдигна нещо, което изглеждаше като остри сребърни пинсети. Уил преглътна и скри лице в ръцете си, тъмната му коса контрастираше с белотата на чаршафите. Джем потрепери, сякаш самият той изпита болка, когато пинсетите проникнаха дълбоко в гърба на Уил и тялото му се изпъна върху леглото, мускулите му се напрегнаха, той нададе кратък и приглушен вик. Брат Енох отдръпна инструмента, с който бе хванал изцапано с кръв парче метал.

Джем хвана ръката на Уил.

— Стисни ръката ми. За да не усещаш болката. Останаха само още няколко.

— Лесно ти е да го кажеш — промърмори Уил, задъхвайки се, но докосването на ръката на парабатая му му подейства успокоително. Той се бе извил като дъга, лактите му бяха забити в дюшека, а дишането му бе накъсано. Теса знаеше, че не трябва да гледа, но не можеше да откъсне погледа си от Уил. Осъзна, че никога не бе виждала толкова голяма част от тялото на момче, в това число и от тялото на Джем. Бе впечатлена от начина, по който яките мускули се плъзгаха под гладката кожа на Уил, от въжетата, които образуваха по ръцете му, и от това как твърдият му плосък корем се свиваше, когато дишаше.

Пинсетите отново проблеснаха и ръката на Уил се вкопчи в ръката на Джем, пръстите и на двамата бяха побелели. От голия му гръб течеше кръв. Той не издаде нито звук, а Джем бе пребледнял и прежълтял. Пресегна се, сякаш възнамеряваше да докосне рамото на Уил, но после дръпна ръката си назад, прехапвайки устни.

И всичко това, защото Уил ме покри с тялото си, за да ме предпази, помисли си Теса. Както бе казал брат Енох, това наистина бе твърде голямо бреме.

Тя лежеше в тясното си легло в старата си стая в апартамента в Ню Йорк. През прозореца се виждаха сивото небе и плоските покриви на Манхатън. Леглото бе застлано с една от ярките покривки от разноцветни парчета на леля й и тя я дръпна към себе си, когато вратата се отвори. Леля й влезе в стаята.

Сега, когато вече знаеше, Теса можеше да види приликата. Леля Хариет имаше сини очи и тънка светла коса; дори формата на лицето й бе като тази на Нат. Усмихвайки се, тя се приближи и се наведе над Теса, слагайки ръка на челото й, ръката й бе хладна, а кожата на Теса — гореща.

— Съжалявам — прошепна Теса. — За Нат. Аз съм виновна, че е мъртъв.

— Шшшт — промълви леля й. — Не си виновна ти. Аз съм виновна. Винаги съм се чувствала толкова виновна, Теса. Знаейки, че съм му майка, така и не събрах сили да му го кажа. Разрешавах му да си прави каквото си поиска, докато не се разглези ужасно. Ако му бях казала, че съм му майка, нямаше да се почувства предаден, когато научи истината, и нямаше да се обърне срещу нас. Лъжите и тайните, Теса, са като рак в душата. Те унищожават доброто в нас и оставят след себе си само разруха.

— Толкова ми липсваш — каза Теса. — Сега вече нямам семейство…

Леля й се наведе напред, за да я целуне по челото.

— Имаш семейство, въпреки че може би не си даваш сметка за това.

— Сега е повече от сигурно, че ще изгубим Института — каза Шарлот. Тя не каза това с тъга, а сдържано и резервирано. Теса кръжеше като призрак над лечебницата, гледайки надолу към Шарлот и Джем, които бяха застанали в долната част на леглото й. Теса можеше да види и себе си, заспала, тъмната й коса се разстилаше като ветрило върху възглавницата. Уил също бе заспал, няколко легла по-нататък, гърбът му бе превързан, на тила си имаше черно иратце. Софи, с бялото си боне и тъмна рокля, бършеше праха от перваза на прозореца. — Изгубихме Натаниъл Грей като източник, един от нас се превърна в шпионин и след изминалите две седмици сме толкова далеч от откриването на Мортмейн, колкото бяхме и в началото.

— След всичко, което направихме и научихме? Клейвът ще разбере…

— Няма да разберат. Търпението им вече се е изчерпало, доколкото разбирам. Мисля също така, че ще е най-добре да отидем при Бенедикт Лайтууд и да му предадем управлението на Института. И с това най-после да се свърши.

— На какво мнение е Хенри? — попита Джем. Той не бе с униформа, както и Шарлот; бе с бяла риза и кафяви панталони от сукно, а Шарлот бе в една от скучните си тъмни рокли. Когато Джем обърна ръката си, Теса видя, че тя бе изцапана с кръвта на Уил.

Шарлот изсумтя по начин, който не подхождаше особено на дама.

— О, Хенри — пророни тя изтощено. — Мисля, че е толкова шокиран, че някое от устройствата му функционира, че просто не знае какво да прави. Не е в състояние да дойде тук. Смята, че той е виновен, че Уил и Теса са ранени.

— Без това устройство всички щяхме да сме мъртви, а Теса щеше да е в ръцете на Магистъра.

— Защо не се опиташ да го обясниш на Хенри. Аз вече се отказах.

— Шарлот… — меко каза Джем. — Знам какво говорят хората. Знам, че си чула всички тези ужасни клюки. Но Хенри те обича. Когато мислеше, че си ранена, в склада за чай, той просто откачи. Хвърли се срещу тази машина…

— Джеймс… — Шарлот непохватно потупа Джем по рамото. — Оценявам опита ти да ме утешиш, но лъжата не е помогнала на никого в последна сметка. Отдавна вече съм разбрала, че Хенри обича най-вече изобретенията си и след това мен, ако изобщо ме обича.

— Шарлот — уморено отвърна Джем, но преди да е успял да изрече и дума, Софи се приближи и застана до тях с парцала за прах в ръце.

— Госпожо Брануел — каза тя тихо. — Мога ли да ви кажа нещо?

Шарлот бе изненадана.

— Софи…

— Моля ви, госпожо.

Шарлот сложи ръка върху рамото на Джеймс, прошепна му нещо в ухото и след това кимна към Софи.

— Добре, да отидем в гостната.

Когато Шарлот излезе от стаята със Софи, Теса с учудване си даде сметка, че Софи всъщност бе по-висока от господарката си. Преимуществото на Шарлот бе, че тя често забравяше колко дребна бе. Софи бе висока колкото Теса и стройна като плачеща върба. Теса отново си ги представи заедно с Гидеон Лайтууд, облегнати на стената в коридора; безпокоеше се за нея.

Когато вратата се затвори зад тях, Джем се наведе напред и обгърна с ръце долната част на месинговото легло на Теса. Гледаше я и се усмихваше леко, но усмивката му бе измъчена, а ръцете му висяха отпуснати. Около кокалчетата на пръстите му и под ноктите му имаше кръв.

— Таса, мила моя Теса — каза той нежно, а гласът му прозвуча успокоително като музиката на цигулката му. — Знам, че не можеш да ме чуеш. Брат Енох каза, че не си пострадала сериозно. Не мога да кажа, че това ме успокоява. По-скоро ми напомня за думите на Уил, когато ме уверява, че ние само малко сме се позагубили. Знам, че това означава, че в следващите няколко часа няма да видим нито една позната улица.

Той сниши глас, така че Теса не бе сигурна дали това, което каза след това, бе реалност или бе част от сънната тъма, напираща да я погълне, а тя се съпротивляваше.

— Никога не съм си го мислил — продължи той. — Че съм се изгубил, имам предвид. Винаги съм смятал, че човек не би могъл да се изгуби, ако познава сърцето си. Само че се страхувам, че мога да се изгубя, ако не опозная твоето — той затвори очи, сякаш бе напълно изтощен и тя видя колко тънки бяха клепачите му, като пергамент, и колко изморен изглеждаше. — Wo ai ni, Теса — прошепна той. — Wo bu xiang shi qu ni.

Тя знаеше, без да има представа откъде, какво означаваха тези думи.

Обичам те.

И не искам да те изгубя.

И аз не искам да те изгубя, искаше да отвърне тя, но думите не искаха да дойдат. Вместо това я обзе изтощение, подобно на тъмна вълна, и тихо я погълна.

Тъмнина.

В килията бе тъмно и първото нещо, което Теса осъзна бе, че се чувства ужасно самотна и изплашена. Джесамин лежеше в тясното легло, светлата й коса бе провиснала около раменете. Теса кръжеше над нея и същевременно докосваше съзнанието й. Джесамин изпитваше силна болка от загубата. По някакъв начин бе разбрала, че Нат е мъртъв. Преди, когато Теса се бе опитвала да докосне съзнанието й, бе срещнала съпротива, но сега усети само скръб, която се разрастваше, подобно на капка мастило във вода.

Кафявите очи на Джеси бяха отворени и взрени в тъмнината. Нямам нищо. Думите отекнаха като камбана в съзнанието на Теса. Избрах Нат, а не ловците на сенки, а сега той е мъртъв и Мортмейн иска аз също да съм мъртва, а Шарлот ме презира. Рискувах и загубих всичко.

Теса видя, че Джесамин протегна ръка и смъкна от шията си малка верижка. На нея висеше златен пръстен с блестящ бял камък — бе диамант. Стискайки го между пръстите си, тя започна да пише с него върху каменната стена.

Дж. Г.

Джесамин Грей.

Джесамин понечи да напише още нещо, но Теса никога нямаше да разбере какво, защото когато тя притисна отново скъпоценния камък към стената, той се счупи на парченца, а кокалчетата на пръстите й се одраскаха в стената.

Не бе необходимо да докосва съзнанието на Джесамин, за да разбере какво си бе помислила. Дори диамантът не бе истински. Джесамин нададе слаб вик, падна в леглото и зарови лице в грубото одеяло.

Когато Теса отново се събуди, навън бе тъмно. Слабата светлина на звездите струеше през високите прозорци на лечебницата и до масичката край леглото й гореше лампа с магическа светлина. До нея имаше чаша с билкова отвара, от която се издигаше пара, и чинийка с бисквити. Тя седна в леглото, канейки се да посегне към чашата и замръзна.

В леглото срещу нея бе седнал Уил, облечен в широка риза и панталони, наметнал черен халат. Кожата му изглеждаше бледа на лунната светлина, но дори оскъдната светлина не бе в състояние да изтрие синевата от очите му.

— Уил — промълви тя стреснато. — Защо си буден? — Дали я бе гледал, докато е спяла, озадачено си помисли. Колко странно и напълно не в негов стил.

— Донесох ти билкова отвара — каза той малко сковано. — Гласът ти звучи така, сякаш си сънувала кошмари.

— Така ли? Дори не си спомням какво сънувах — притегли тя завивките към себе си, въпреки че непретенциозната й нощница я покриваше достатъчно. — Мислех, че съм избягала, че реалният живот е кошмарът, а в съня си ще мога да намеря покой.

Уил вдигна чашата и седна на леглото до нея.

— Ето. Изпий това.

Тя пое чашата от ръцете му. Отварата имаше леко горчив, но приятен вкус, на настъргана лимонова кора.

— Какво е действието й?

— Ще те успокои — отвърна Уил.

Тя го погледна, усещаше в устата си вкус на лимон. Погледът й бе леко замъглен; Уил й изглеждаше като нещо от съня й.

— Как се чувстваш? Боли ли те?

Той поклати глава.

— Когато махнаха метала, вече можеха да използват иратце — каза той. — Раните не са напълно оздравели, но са излекувани. Утре от тях ще останат само белези.

— Завиждам ти — тя отпи още една глътка от отварата. Усети леко замайване. Попипа превръзката върху челото си. — Предполагам, че ще мине доста време, преди да я махнат.

— Междувременно можеш да се забавляваш с това, че изглеждаш като пират.

Тя се засмя, но смехът й бе колеблив. Уил бе толкова близо до нея, че можеше да усети топлината, която се излъчваше от тялото му. Бе горещ като пещ.

— Температура ли имаш? — попита тя, преди да успее да се спре.

— Иратцето повишава температурата ни. Това е част от лечението.

— О — отвърна тя. Това, че бе толкова близо до нея, я караше да потреперва леко, но се чувстваше твърде замаяна, за да се отдръпне.

— Съжалявам за брат ти — каза той тихо, дъхът му раздвижи косата й.

— Едва ли — горчиво отвърна тя. — Знам, че смяташ, че заслужаваше това, което получи. И може би е така.

— Загубих сестра си. Тя умря и аз не можех да направя нищо — каза той и в гласа му се усещаше горчива нотка. — Наистина съжалявам за брат ти.

Тя го погледна. Очите му, широко отворени и сини, това красиво лице, извивката на устните му, ъгълчетата им, извити надолу от безпокойство. Безпокойство за нея. Тя почувства кожата си гореща и изопната, а главата си безтегловна и празна, сякаш се рееше някъде.

— Уил — прошепна тя. — Чувствам се много странно.

Уил се пресегна, за да остави чашата на масичката и рамото му докосна нейното.

— Искаш ли да извикам Шарлот?

Тя поклати глава. Сънуваше. Сега вече бе почти сигурна в това; бе изпитала същото усещане, когато бе сънувала Джесамин. Мисълта, че това е сън, й придаде увереност. Уил все още бе наведен с протегната напред ръка; тя се надигна, опря глава на рамото му и затвори очи. Той изненадано се дръпна.

— Заболя ли те? — прошепна тя, спомняйки си със закъснение за гърба му.

— Не ме интересува — страстно отвърна той. Ръката му я обгърна и той я притисна към себе си; тя облегна бузата си върху топлата извивка между шията и рамото му. Чу ехото от пулса му и усети миризмата му, кръв и пот, сапун и магия. Не бе като тогава на балкона, целият огън и желание. Прегръщаше я внимателно, склонил лице върху косата й. Трепереше, докато гърдите му се вдигаха и спускаха; нерешително плъзна пръсти под брадичката й, повдигайки лицето й…

— Уил — каза Теса. — Всичко е наред. Няма значение какво правиш. Ние сънуваме, сигурно разбираш.

— Тес? — гласът му прозвуча обезпокоено. Ръката му я прегърна още по-здраво. Тя усети топлина, нежност и виене на свят. Ех, ако Уил бе такъв, какъвто е сега, не само в сънищата… Леглото се залюля под нея като лодка, оставена на произвола на съдбата и носена от вълните. Тя затвори очи и остави тъмнината да я погълне.

Нощният въздух бе хладен, а мъглата изглеждаше гъста и жълтеникавозелена под премигващата светлина на газовите фенери, когато Уил тръгна по „Кинг Роуд“. Адресът, който му бе дал Магнус, бе на „Чейни Уок“, недалеч от кея на Челси, и Уил вече усещаше миризмата на река, тиня и вода, кал и гнилоч.

Сърцето му едва не изскочи от гърдите, когато получи бележката от Магнус, акуратно сгъната на поднос върху нощното шкафче до леглото му. Тя не съдържаше нищо друго освен лаконично надраскания адрес: „Чейни Уок, № 16“. Уил познаваше Уок и района около него. Челси, близо до реката, бе любимо място на хора на изкуството, художници и писатели, и прозорците на кръчмите, покрай които минаваше, бяха осветени в жълта светлина и приканваха посетителите да влязат.

Вдигна яката на палтото си, завивайки зад ъгъла и тръгвайки на юг. Раните по гърба и краката го боляха, въпреки иратцето; усещаше парене, все едно го бяха ужилили дузина пчели. Но сега той почти не усещаше болката. Бе изпълнен с очакване. Какво бе открил Магнус? Нямаше да го повика, ако нямаше основателна причина за това. Тялото му бе преизпълнено от Теса, усещането за нея и аромата й. Странно, но това, което пронизваше сърцето и съзнанието му, не бе споменът за устните й, в които бе впил своите, а начинът, по който се бе привела към него тази вечер, главата й, опряна на рамото му, лекото й дишане, което усещаше с тила си, сякаш му вярваше безрезервно. Би дал всичко, което имаше, и всичко, което някога щеше да има, за да легне до нея на тясното болнично легло и да я прегръща, докато спи. Да се отдръпне от нея бе като да съблече собствената си кожа, но трябваше да го направи.

По начина, по който винаги го бе правил. По начина, по който винаги се бе отказвал от това, което бе искал.

Но така щеше да е само до утре, може би…

Той прогони тази мисъл, преди да се е настанила в съзнанието му. По-добре да не мисли за това; по-добре да не се надява и после да се почувства разочарован. Той се огледа. Бе стигнал до „Чейни Уок“ с елегантните й къщи с фасади в джорджиански стил. Спря пред номер 16. Къщата бе голяма, имаше солидна желязна ограда и прозорец, издаден навън. В оградата бе монтирана изящно изработена врата; тя бе отворена и той се вмъкна вътре, отправяйки се към входната врата, където натисна звънеца.

За най-голямо негово учудване вратата му отвори не някой лакей, а Улси Скот, русата му коса се спускаше в безпорядък по раменете. Носеше тъмнозелен халат от китайски брокат над тъмните панталони, а гърдите му бяха голи. Върху едното му око се кипреше златен монокъл. В лявата си ръка държеше лула и докато разглеждаше внимателно Уил, издиша във въздуха облаче сладникав, предизвикващ кашлица дим.

— Най-накрая сте скъсали и си осъзнал, че обичаш мен, нали? — обърна се той към Уил. — Обожавам тези изненадващи среднощни обяснения в любов. — Той се облегна на рамката на вратата и вяло махна с ръката си, върху която можеше да се види пръстен. — Влизай.

Уил направо онемя. Не му се случваше често да изпада в ситуации, подобни на тази, и трябваше да признае, че всичко това съвсем не му бе приятно.

— Остави го на мира, Улси — обади се познат глас от вътрешността на къщата. Бе Магнус, който идваше по коридора. Той се приближи, закопчавайки ръкавите на ризата си, косата му бе кълбо черни сплъстени кичури. — Казах ти, че Уил скоро ще дойде.

Уил премести поглед от Магнус към Улси. Магнус бе бос, както и върколакът. На шията на Улси блестеше златна верижка. На нея висеше медальон, върху който бяха изписани думите „Beati Bellicosi“ — „Благословени са воините“. Под тях бе изобразена вълча лапа. Скот забеляза, че Уил се е загледал в нея и се усмихна.

— Какво точно гледаш?

— Улси — каза Магнус.

— В бележката ти се споменаваше за призоваване на демони — каза Уил, гледайки към Магнус. — Нали не си ме извикал… за нещо друго?

Магнус поклати рошавата си глава.

— Не, работата си е работа. Улси бе така добър да ме приюти, докато реша какво да правя.

— Слушайте, защо не отскочим до Рим? — каза Скот. — Обожавам Рим.

— Добре, само че преди това ще се наложи да използвам една от стаите ти. По възможност някоя по-празна.

Скот махна монокъла и се взря в Магнус.

— И какво смяташ да правиш в тази стая? — в гласа му прозвучаха двусмислени нотки.

— Ще призова демона Марбас — каза Магнус, усмихвайки се.

Скот едва не се задави с дима от лулата.

— Струва ми се, че представите ни за приятно прекарана вечер са доста различни…

— Улси — Магнус прокара ръка през рошавата си черна коса. — Не ми е приятно да повдигам този въпрос, но ми дължиш услуга. Спомняш ли си в Хамбург през 1863?

Скот вдигна ръце.

— Е, добре. Можеш да използваш стаята на брат ми. Никой не я е използвал след смъртта му. Забавлявай се. Аз ще бъда в гостната с чаша шери и ще разглеждам едни малко по-игриви гравюри, които донесох от Румъния.

Казвайки това, той се обърна и се отправи нататък. Магнус направи жест на Уил да влезе и той с готовност пристъпи навътре, а топлината на къщата го обгърна като одеяло. Тъй като нямаше лакей, той съблече синия си вълнен фрак и го преметна през рамо, докато Магнус го наблюдаваше с любопитство.

— Уил — каза той, — виждам, че не си изгубил и минута, след като си получил бележката ми. Не те очаквах преди сутринта.

— Знаеш какво означава това за мен — отвърна Уил. — Как може да си помислиш, че бих могъл да го отложа?

Очите на Магнус се взираха в неговите.

— Подготвен ли си? — продължи той. — За това, че има вероятност да не успеем? Демонът да не е същият или пък призоваването да не се окаже сполучливо?

За известно време Уил остана неподвижен. Можеше да види собственото си лице в огледалото, висящо до вратата. Бе ужасен, когато видя колко изтерзан изглеждаше, когато нищо вече не го делеше от изпълнението на най-съкровеното му желание.

— Не — каза той. — Не съм подготвен.

Магнус поклати глава.

— Уил… — въздъхна той. — Ела с мен.

Той се обърна с котешка грация и тръгна по коридора, а после се заизкачва по витата дървена стълба. Уил го последва по сенчестото стълбище, дебелият персийски килим заглушаваше стъпките му. В нишите в стените имаше статуи на преплетени тела от шлифован мрамор. Уил бързо отмести поглед, след това отново се загледа в тях. Магнус не обръщаше внимание на това какво прави Уил, а той, честно казано, никога не си бе представял, че двама души биха могли да се озоват в подобни пози, още повече, че това не им придаваше кой знае какво изящество.

Стигнаха до втората площадка и Магнус продължи с леки стъпки по коридора, отваряйки няколко врати и мърморейки нещо под нос. Най-накрая, намерил стаята, която му бе нужна, той отвори широко вратата и направи знак на Уил да го последва.

Стаята на мъртвия брат на Улси Скот бе тъмна и студена, а във въздуха миришеше на прах. Уил автоматично посегна към магическата светлина, но Магнус му махна с ръка да не го прави, от пръстите му излизаха сини пламъци. Внезапно в камината пламна огън и освети стаята. Тя бе обзаведена, но всички мебели бяха покрити с бели покривки — леглото, гардеробът, скриновете. Когато Магнус прекоси стаята, навивайки ръкавите на ризата си и жестикулирайки с ръце, мебелите се раздвижиха и освободиха центъра й. Леглото се завъртя и застана до стената; столовете, бюрото и умивалникът се плъзнаха към ъглите.

Уил подсвирна.

— Много лесно се впечатляваш — каза Магнус, въпреки че бе леко запъхтян. После коленичи в празния център на стаята и бързо начерта някаква пентаграма. Във всеки връх на окултния символ нарисува по една руна, но никоя от тях не бе сред руните, известни на Уил от Сивата книга. Магнус вдигна ръце и ги протегна над звездата; започна да повтаря нещо монотонно и в китките му се отвориха дълбоки рани, от които към центъра на пентаграмата потече кръв. Уил се напрегна, когато кръвта закапа по пода и започна да гори с мистериозен син пламък. Магнус се отдръпна заднишком, продължавайки да мърмори, бръкна в джоба си и извади демонския зъб. Уил видя как го хвърли в горящия кръг на звездата.

В първия момент не се случи нищо. След това извън горящото сърце на огъня започна да се оформя някакъв тъмен призрак. Магнус бе спрял да напява; стоеше, скосените му очи наблюдаваха пентаграмата и случващото се с нея, раните по ръцете му бързо се затваряха. В стаята бе тихо, чуваше се само пращенето на огъня и рязкото дишане на Уил, което звучеше в собствените му уши, докато тъмната сянка ставаше все по-голяма и по-голяма и накрая прие доста солидна форма и можеше да бъде разпозната.

Това бе синият демон от партито, само че вече не бе облечен във вечерен костюм. Тялото му бе покрито със застъпващи се сини люспи, на гърба си имаше жълтеникава опашка, завършваща с шип, която плющеше насам-натам. Демонът премести поглед от Магнус към Уил, червените му очи бяха присвити.

— Кой призова демона Марбас? — попита той с глас, който прозвуча като ехо от дъното на дълбок кладенец.

Магнус посочи с брадичка към пентаграмата. Посланието бе ясно: оттук нататък думата имаше Уил.

Уил пристъпи напред.

— Не ме ли помниш?

— Помня те — изръмжа демонът. — Ти се втурна след мен в градината на извънградската къща на Лайтууд. Изкърти един от зъбите ми — и той отвори устата си, показвайки дупката. — Вкусих от кръвта ти — гласът му премина в съсък. — Когато се измъкна от тази пентаграма, отново ще вкуся от нея, нефилиме.

— Не — Уил остана на мястото си. — Питам те дали ме помниш.

Демонът замълча. Очите му, в които играеха пламъци, бяха безизразни.

— Преди пет години — каза Уил. — Една кутия. Един Пиксис. Отворих я и се появи ти. Бяхме в библиотеката на баща ми. Ти се хвърли към мен, но сестра ми ме защити с една серафимска кама. Сега спомняш ли си?

Настъпи дълга, дълга тишина. Магнус задържа котешките си очи върху демона. В тях бе стаена заплаха, която Уил не можеше да прочете.

— Кажи истината — каза Магнус. — Или ще направя така, че горчиво да съжаляваш, Марбас.

Главата на демона се обърна към Уил.

— Ти ли си това? — каза той с неохота. — Значи ти си това момче. Синът на Едмънд Херондейл.

Уил си пое дълбоко дъх. Внезапно почувства, че му се завива свят, сякаш щеше да изгуби съзнание. Впи нокти в дланта си, силно, разранявайки кожата си, оставяйки болката да проясни съзнанието му.

— Спомни си.

— Бях затворен двайсет години в това нещо — озъби се Марбас. — Разбира се, че си спомням освобождението си. Можеш ли да си представиш, смъртен глупако, всички тези години на чернота и тъмнина, без светлина и движение, и внезапната промяна от отварянето след това. И лицето на мъжа, който те е затворил, изправено над теб.

— Не съм мъжът, който те е затворил…

— Не, беше баща ти. Но ти толкова приличаш на него — ухили се демонът. — Спомням си сестра ти. Смело момиче, заплаши ме с онази кама, с която почти не умееше да си служи.

— Служеше си достатъчно добре с нея, за да ме предпази от теб. Затова ти ни прокле. Прокле мен. Спомняш ли си това?

Демонът се изкиска.

— Всички, които те обичат, ще умрат. Любовта им ще бъде тяхната присъда. Може да минат няколко мига или няколко години, но всеки, който те погледне с любов, ще умре, освен ако ти не се отдръпнеш от него завинаги. И нека това се случи първо с нея.

Уил се почувства така, сякаш вдъхваше огън. Гърдите му горяха.

— Да.

Демонът изви глава встрани.

— И ти ме призова, за да си спомним за това събитие, което сме преживели заедно в миналото?

— Извиках те, синьокожо чудовище, за да те накарам да свалиш проклятието от мен. Сестра ми Ѐла умря същата нощ. Напуснах семейството си, за да ги предпазя. Оттогава изминаха пет години. Това е достатъчно. Достатъчно!

— Не се опитвай да предизвикаш съжалението ми, смъртна твар — отвърна Марбас. — Аз бях затворен двайсет години в тази кутия. Може би ти също трябва да страдаш двайсет години. Или дори двеста…

Уил настръхна. Преди да е успял да се хвърли към пентаграмата, Магнус изрече със спокоен глас:

— Нещо в тази история ми се вижда странно, Марбас.

Очите на демона се устремиха към него.

— И кое е то?

— Демон, пуснат от Пиксис, би трябвало да е слаб, след като е бил затворен толкова дълго в него. Толкова слаб, че не би могъл да прокълне някого с такова силно проклятие, с каквото твърдиш, че си проклел Уил.

Демонът изсъска нещо на език, който Уил не знаеше, един от по-редките демонски езици, но не хтонически или пургатски. Магнус присви очи.

— Но тя умря — отвърна Уил. — Марбас каза, че сестра ми ще умре, и тя умря. Същата нощ.

Очите на Магнус все още бяха вперени в демона. Разигра се нещо като борба за надмощие, която Уил не можеше да разбере. Накрая Магнус каза тихо:

— Наистина ли няма да ми се подчиниш, Марбас? Наистина ли искаш да разгневиш баща ми?

Марбас изсъска някакво проклятие и се обърна към Уил. Физиономията му се изкриви.

— Мелезът има право. Проклятието беше лъжа. Сестра ти умря, защото я пронизах с жилото си. — Той размаха жълтеникавата си опашка и Уил си спомни Ѐла, повалена на земята от тази опашка, а острието блестеше в ръката й. — Върху теб никога не е тежало проклятие, Уил Херондейл. Не и такова, изречено от мен.

— Не е имало проклятие? — тихо каза Уил. — Но това не е възможно — чувстваше се така, сякаш през главата му бе преминала буря; спомни си гласа на Джем, който казваше, че стената се е срутила и си представи огромна стена, която го обграждаше, изолираше го, в продължение на години, и която се разсипа в пясък. Той бе свободен и сам и леденият вятър го пронизваше като с нож. — Не е възможно — гласът му прозвуча ниско и почти се скъса. — Магнус…

— Лъжеш ли, Марбас? — сопна му се Магнус. — Можеш ли да се закълнеш във Ваал, че казваш истината?

— Кълна се — каза Марбас и завъртя червените си очи. — Какво ще спечеля от това да излъжа?

Уил се отпусна на колене. Бе сплел ръце около корема си, сякаш се страхуваше червата му да не се изсипят. Пет години, помисли си той. Чу майка си и баща си да крещят и да удрят по вратата на Института и себе си, заповядващ на Шарлот да ги отпрати. Те така и не разбраха защо. Бяха изгубили дъщеря и син за броени дни и така и не разбраха защо. Ами останалите — Хенри и Шарлот, и Джем… и Теса… и всичко, което бе сторил…

Джем е най-големият ми грях.

— Уил има право — каза Магнус. — Марбас, ти си синекожо чудовище. Изгори и умри!

С периферното си зрение Уил видя как тъмен червен пламък се устреми към тавана; внезапно Марбас изкрещя пронизително, после предсмъртният му писък също така внезапно замря. Зловонието от изгаряща демонска плът изпълни стаята. Уил все още бе коленичил, приведен към земята, дъхът му раздираше гърдите.

О, господи, о, господи, о, господи.

Магнус нежно обгърна раменете на Уил.

— Уил — каза той и в гласа му не се усещаше и следа от насмешка. — Уил, съжалявам.

— Всичко, което извърших… — каза Уил. Чувстваше се така, сякаш не му достигаше въздух. — Всички лъжи, хората, които отблъснах, семейството си, което напуснах, непростимите неща, които казах на Теса — какъв провал. Какъв ужасен провал и всичко това само защото имах неблагоразумието да повярвам на една лъжа.

— Бил си само на дванайсет. Сестра ти е била мъртва. Марбас си е послужил с коварство. Излъгал те е, че е използвал мощно заклинание, без да го е грижа, че срещу себе си има само едно дете, което няма представа от Света на сенките.

Уил бе вперил поглед надолу към ръцете си.

— Целият ми живот е опропастен и съсипан…

— Ти си на седемнайсет — каза Магнус. — Едва сега започваш да живееш, няма как животът ти да е съсипан. Не разбираш ли какво означава това, Уил? През изминалите пет години си живял с убеждението, че никой не те обича, защото в противен случай щеше да е мъртъв. Според теб, фактът, че са живи, е доказателство за безразличието им към теб. Но това не е така. Шарлот, Хенри, Джем… семейството ти…

Уил си пое дълбоко дъх, след това въздъхна. Бурята в главата му постепенно започна да утихва.

— Теса — промълви той.

— Е, добре — сега в гласа на Магнус прозвуча насмешлива нотка. Уил си даде сметка, че магьосникът е коленичил до него. Намирам се в къщата на върколак, помисли си Уил, един магьосник ме утешава, а наоколо се носи прахът на един мъртъв демон. Кой би могъл да си представи това? — Не мога да кажа със сигурност какви са чувствата на Теса към теб. Тя е много независимо момиче, може би си забелязал това. Но ти имаш всички шансове да спечелиш любовта й, както и всеки друг мъж, Уил. И не е ли това, което всъщност искаш? — потупа той Уил по гърба и отдръпна ръката си, изправяйки се на крака, високата му тъмна сянка се надвеси над Уил. — Ако това може да ти послужи за утеха, от това, което видях на балкона онази нощ, останах с впечатление, че тя по-скоро те харесва.

* * *

Магнус гледаше как Уил минава покрай фасадата на къщата. Когато стигна до външната врата, той се спря, с ръка върху мандалото, сякаш се поколеба, преди да се отправи към някакво дълго и трудно пътешествие. Луната се бе показала иззад облаците и осветяваше гъстата му тъмна коса и бледите му бели ръце.

— Много интересно — каза Улси, който изникна на вратата зад гърба на Магнус. В топлата светлина на къщата тъмнорусата му коса изглеждаше като златно кълбо. Той сякаш току-що се бе събудил. — Ако не те познавах по-добре, бих казал, че си падаш по това момче.

— Да ме познаваш по-добре в какъв смисъл, Улси? — попита Магнус нехайно, все още загледан в Уил и в светлините на Темза зад гърба му.

— Той е нефилим — отвърна Улси. — А ти никога не си се интересувал особено от тях. Колко ти плати, за да призовеш Марбас?

— Николко — отвърна Магнус и в този момент не виждаше нищо наоколо, нито реката, нито Уил, само картините, които се изреждаха в съзнанието му — очи, лица, устни, оттеглили се в съзнанието му, любов, която не можеше да назове по име. — Той ми направи услуга, която никога няма да забравя.

— Много е красив — каза Улси, — за човек.

— Напълно е съсипан — отвърна Магнус. — Като красива ваза, която някой е счупил на парчета. Ще са му нужни много късмет и умения, за да се превърне в това, което е бил някога.

— Или магия.

— Направих това, което бе по силите ми — тихо рече Магнус, когато Уил най-после бутна мандалото и вратата се отвори. Той излезе на улицата.

— Не изглеждаше много щастлив — забеляза Улси. — Каквото и да си направил за него…

— В момента е в шок — каза Магнус. — Пет години е вярвал в нещо, а сега установи, че през цялото това време е гледал света през изкривена призма, че всичко, което е жертвал, всичко, за което е смятал, че е правилно и благородно, не си е струвало, и че е наранявал всички, които е обичал.

— Боже господи — каза Улси. — Сигурен ли си, че наистина си му помогнал?

Уил мина през вратата и тя се затвори зад гърба му.

— Сигурен съм — отвърна Магнус. — Винаги е по-добре да живееш с истината, отколкото с лъжата. Още повече, че тази лъжа щеше да го направи самотен завинаги. Нямало е за какво да живее през тези години, но сега може да има всичко. Момче, което изглежда като него…

Улси се подсмихна.

— Въпреки че сърцето му не е свободно — каза Магнус. — Може би така е по-добре. Всичко, от което се нуждае сега, е да обича и да си върне обичта. Животът му не е бил никак лек, за крехката му възраст. Надявам се само тя да разбере това.

Дори и оттук Магнус можеше да види как Уил си пое дълбоко дъх, изправи рамене и продължи по улицата. И Магнус бе сигурен, че не си въобразяваше, в стъпките му се усещаше някакъв прилив на енергия.

— Не можеш да спасиш всяко птиче, паднало от гнездото — каза Улси, облягайки се на стената и скръствайки ръце. — Нито дори и най-красивите сред тях.

— Достатъчно ми е да спася едно — отвърна Магнус, когато Уил се изгуби от погледа му, и затвори вратата.

18

ДОКАТО УМРА

Аз цял живот се учих да обичам.

И време е изкусността си да изпитам.

Така че казах на страстта си — ад или небе?

Небето няма тя да ми даде? Тогаз добре!

Робърт Браунинг, „Един начин да обичаш“

— Госпожице, госпожице! — Теса бавно отвори очи, Софи я побутваше по рамото. Слънчевата светлина струеше от прозореца високо горе. Софи се усмихваше, очите й светеха. — Госпожа Брануел ме изпрати да ви заведа в стаята ви. Не можете да останете тук завинаги.

— Брр! Аз също не го искам! — Теса се надигна, след това затвори очи, защото й се бе завило свят. — Сигурно ще се наложи да ми помогнеш, Софи — каза тя и в гласа й се долавяха извинителни нотки. — Не се чувствам достатъчно стабилна.

— Разбира се, госпожице — Софи енергично протегна ръце към нея и й помогна да се изправи от леглото. Въпреки че бе слаба, тя бе доста силна. И нямаше как да не е, помисли си Теса, толкова години бе разнасяла тежкото спално бельо нагоре и надолу по стълбите, и въглища за камините. Теса леко потрепери, когато краката й докоснаха студения под и не можа да се удържи да не погледне дали Уил бе в леглото си.

Нямаше го.

— Добре ли е Уил? — попита тя, докато Софи й помагаше да надене чехлите си. — Събудих се за малко вчера и видях как изваждаха метала от гърба му. Беше ужасно.

Софи изпъшка.

— В такъв случай е изглеждало по-лошо, отколкото е било в действителност. Господин Херондейл едва се съгласи да му направят иратце, преди да излезе късно през нощта. Един дявол знае къде отиде.

— Така ли? Бих могла да се закълна, че говорих с него миналата нощ. — Намираха се в коридора, Софи я подкрепяше, сложила ръка върху гърба й. Образите оживяха в съзнанието на Теса. Уил на светлината на луната, и тя, казвайки му, че нищо няма значение и че това е само сън. И то бе сън, нали?

— Сигурно сте сънували, госпожице. — Вече бяха стигнали до стаята на Теса и Софи не я слушаше много внимателно, защото се опитваше да завърти топката на вратата, без да оставя Теса.

— Всичко е наред, Софи. Мога да стоя и сама.

Софи се възпротиви, но Теса решително настоя, така че в следващия момент Софи успя да отвори вратата и веднага се зае да запали огън в камината, а Теса се отпусна в едно кресло. Върху масичката до леглото имаше купа с чай и сандвичи и тя благодарно посегна към тях. Вече не й се виеше свят, но се чувстваше уморена, повече душевно, отколкото физически. Спомни си горчивия вкус на билковата отвара, от която бе пила и как Уил я бе държал, за да й помогне. Но това бе само сън. Чудеше се какво от това, което си спомняше от изминалата нощ, е било само сън — Джем, шепнещ нещо в долната част на леглото й, Джесамин, хълцаща в одеялото си в Града на тишината…

— Съжалявам за брат ви, госпожице. — Софи бе коленичила пред камината, пламъците танцуваха около хубавото й лице. Главата й бе наведена и Теса не можеше да види белега й.

— Не е необходимо да казваш това, Софи. Знам, че той е виновен за Агата… и Томас…

— Но ви беше брат — категорична бе Софи. — Кръвта си е кръв — тя отново се наведе над въглищата и нещо в гласа й и в начина, по който се виеше косата около тила й, тъмна и уязвима, накара Теса да каже:

— Софи, видях те онзи ден с Гидеон.

Софи настръхна цялата, но не се обърна да я погледне.

— Какво имате предвид, госпожице?

— Върнах се да взема верижката си — каза Теса. — Моя ангел с часовников механизъм. За късмет. И те видях с Гидеон в коридора — тя преглътна. — Той… галеше ръката ти. Очевидно ти е обожател.

Настана дълга, дълга тишина, през която Софи се взираше в проблясващите пламъци. Най-накрая каза:

— Ще кажете ли на госпожа Брануел?

Теса подскочи.

— Какво? Не, за бога, Софи! Исках само да те предпазя.

— Да ме предпазите от какво? — гласът на Софи бе безизразен.

— Семейство Лайтууд… — преглътна Теса — не са добри хора. Когато бях в къщата им, с Уил, видях отвратителни неща, ужасни…

— Това се отнася за господин Лайтууд, не за синовете му! — Остротата в гласа на Софи накара Теса да потрепери. — Те не са като него.

— Колко различни мислиш, че са?

Софи се изправи, ръженът подрънкваше в огъня.

— Мислите ме за глупачка, че съм се оставила един джентълмен да ме направи за посмешище след всичко, което преживях. След всичко, на което ме е научила госпожа Брануел? Гидеон е добър човек…

— Това е въпрос на възпитание, Софи! Можеш ли да си го представиш да отиде при Бенедикт Лайтууд и да му каже, че иска да се омъжи за мунданка, която освен това е и прислужница? Можеш ли да си го представиш да направи това?

Лицето на Софи се изкриви.

— Не знаете нищо — каза тя. — Не знаете какво направи той за нас…

— Обучението ли имаш предвид? — недоверчиво попита Теса. — Софи, наистина ли…

Но Софи, клатейки глава, събра полите си и излезе от стаята, затръшвайки вратата след себе си.

* * *

Шарлот, с лакти върху бюрото, въздъхна, сви на топка четиринайсетия лист хартия и го метна в камината. Огънят пламна за момент, поглъщайки хартията. Тя почерня и се превърна в пепел.

Шарлот взе перото, потопи го в мастилницата и започна отново.

Аз, Шарлот Мери Брануел, дъщеря на нефилими, с настоящото и от тази дата подавам оставка като ръководител на Института в Лондон, от мое име и от името на моя съпруг Хенри Джослин Брануел…

— Шарлот?

Ръката й трепна и върху страницата капна едно мастилено петно, което размаза акуратно написания текст. Вдигна поглед и видя Хенри, който се суетеше около бюрото, а върху слабото му, изпъстрено с лунички лице, бе изписана тревога. Остави писалката. Чувстваше се неловко, както винаги, когато бе с Хенри и рядко в други моменти, заради външния си вид — затова че косата й бе изскочила от шиньона, че роклята й не бе нова, че имаше мастилено петно върху ръкава и че очите й бяха уморени и подпухнали от плач.

— Какво има, Хенри?

Хенри се запъна.

— Само това, че аз… Скъпа, какво пишеш? — приближи се той към бюрото, надничайки иззад рамото й. — Шарлот! — грабна той листа от бюрото; мастилото се бе разляло, но част от написаното се четеше, така че той разбра за какво ставаше въпрос. — Отказваш се от Института? Как можеш?

— По-добре да напусна сама, отколкото консулът Уейланд да дойде тук и да ме изгони — спокойно отвърна Шарлот.

— Имаш предвид да изгони нас — Хенри изглеждаше засегнат. — Мога ли и аз да кажа нещо в тази връзка?

— Ти никога не си проявявал интерес към случващото се в Института. Защо го правиш сега?

Хенри изглеждаше така, сякаш го бе зашлевила, така че Шарлот не можеше да не стане и да не го прегърне и целуне по луничавата буза. Спомни си, че когато се бе влюбила в него, той й напомняше възхитително кутре, с ръцете си, твърде дълги за останалата част от тялото му, с широко отворените си кафяви очи и енергичния си вид. Винаги бе вярвала, че умът зад тези очи е остър и интелигентен като нейния, дори и когато другите се надсмиваха над ексцентричността му. Винаги бе смятала, че ще е достатъчно само да бъде до него и да го обича, без значение дали той я обичаше или не. Но това бе преди.

— Шарлот — каза той. — Знам защо си ми ядосана.

Тя изненадано повдигна брадичката си. Наистина ли бе толкова проницателен? Въпреки разговора си с брат Енох, тя си мислеше, че никой не е забелязал. Самата тя почти не бе в състояние да мисли за това, още по-малко пък бе в състояние да мисли за това как би реагирал Хенри, когато научеше.

— Така ли?

— Защото не дойдох с теб на срещата с Улси Скот.

Облекчение и разочарование се бореха в душата на Шарлот.

— Хенри — въздъхна тя. — Това е твърде…

— Не го осъзнах — каза той. — Понякога съм толкова погълнат от идеите си. Винаги си знаела това за мен, Лоти.

Шарлот пламна. Толкова рядко я наричаше така.

— Бих променил това, ако можех. От всички хора на земята, мислех, че поне ти го разбираш. Ти знаеш… знаеш, че не се занимавам с изобретенията си заради себе си. Знаеш, че искам да създам нещо, което да направи света по-добър, което да направи нещата по-добри за нефилимите. Точно както го правиш и ти, управлявайки Института. И въпреки че знам, че съм на второ място за теб…

— На второ място за мен? — гласът на Шарлот се извиси до невярващ писък. — Ти си на второ място за мен?

— Всичко е наред, Лоти — каза Хенри с невероятна нежност. — Знам, че когато се съгласи да се омъжиш за мен, бе, защото трябваше да си омъжена, за да управляваш Института, защото никой нямаше да възприеме сама жена в позицията на ръководител…

— Хенри — Шарлот се изправи на крака, треперейки. — Как можеш да ми казваш такова ужасно нещо?

Хенри изглеждаше озадачен.

— Мислех, че това е начинът, по който…

— Мислиш, че не знам защо се ожени за мен? — извика Шарлот. — Мислиш, че не знам за парите, които баща ти дължеше на моя баща или това, че баща ми обеща да опрости дълга му, ако се ожениш за мен? Той винаги е искал момче, някой, който да управлява Института след него, и щом го нямаше, добре, защо да не плати, за да омъжи дъщеря си, която иначе нямаше да може да си намери съпруг, тъй като бе твърде грозна и вироглава; защо да не я даде на някое бедно момче, което просто щеше да изпълни дълга към семейството си…

— ШАРЛОТ! — Хенри бе станал керемиденочервен. Тя никога не го бе виждала толкова ядосан. — ЗА КАКВО, ПО ДЯВОЛИТЕ, ГОВОРИШ?

Шарлот се подпря на бюрото.

— Много добре знаеш — каза тя. — Затова се ожени за мен, нали?

— Никога досега не си споменавала и дума за това!

— Защо да го правя? Не е нещо, което не си знаел.

— Разбира се, че е — очите на Хенри горяха. — Не знам нищо за това, че баща ми е дължал нещо на баща ти. Отидох при баща ти от добра воля и го попитах дали ще ми окаже честта да го помоля за ръката ти. Никога не е ставало въпрос за пари!

Шарлот затаи дъх. През всичките тези години, когато бяха женени, тя никога не бе обелвала и дума за обстоятелствата около годежа им; не бе имало смисъл, а и не искаше да слуша пелтечене и неубедителни доводи за това, което знаеше, че е истина. Не й ли го бе казал баща й, когато й бе съобщил за предложението на Хенри? Той е добър човек, по-добър от баща си, а на теб ти е нужен някакъв съпруг, Шарлот, ако ще управляваш Института. Опростих дълговете на баща му, така че този въпрос между семействата ни е приключен.

Разбира се, той не бе казал, не и с толкова много думи, че това е причината Хенри да поиска да се ожени за нея. Но тя бе предположила…

— Ти не си грозна — каза Хенри, лицето му все още гореше. — Ти си прекрасна. И аз не попитах баща ти дали мога да се оженя за теб от чувство за дълг. Направих го, защото те обичах. Винаги съм те обичал. Аз съм твой съпруг.

— Не мислех, че искаш да си — прошепна тя.

Хенри клатеше глава.

— Знам, че хората ме смятат за ексцентричен. Чудноват. И дори луд. И други такива. Пет пари не давам за това. Но ти да си мислиш, че съм толкова слабохарактерен… Обичала ли си ме всъщност някога?

— Разбира се, че те обичам! — извика Шарлот. — Що за въпрос?

— Наистина ли? Мислиш ли, че не знам какво си говорят хората? Говорят за мен така, сякаш аз не съм там, сякаш съм някакъв глупак. Чувал съм Бенедикт Лайтууд неведнъж да казва, че си се омъжила за мен единствено за да можеш да кажеш, че Институтът се управлява от мъж…

Сега бе ред на Шарлот да се ядоса.

— Критикуваш ме, че те мисля за слабохарактерен! Хенри, никога не бих се омъжила за теб поради тази причина, никога, никога. Бих се отказала от Института в момента, в който се откажа…

Хенри бе вперил поглед в нея, лешниковите му очи се бяха разширили, рижата му коса бе щръкнала, сякаш толкова пъти в изстъпление бе прокарвал ръце през нея, че съществуваше опасност да я отскубне на кичури.

— В момента, в който се откажеш от какво?

— В момента, в който се откажа от теб — каза тя. — Не знаеше ли това?

И после тя не каза нищо, а Хенри я прегърна и я целуна. Целуна я така, че тя вече не се чувстваше безлична, без да го е грижа за косата й или за петното върху роклята й, или за каквото и да било друго нещо, бе Хенри, когото винаги бе обичала. Очите й се напълниха със сълзи и сълзите започнаха да се стичат по бузите й и когато се отдръпна, той изненадано докосна мокрото й лице.

— Наистина ли? — каза той. — Наистина ли и ти ме обичаш, Лоти?

— Разбира се, че те обичам. Не се омъжих за теб, за да има някой, с когото да управлявам Института, Хенри. Омъжих се за теб, защото… защото не ме бе грижа колко е трудно да си на това място или колко зле ще се отнася Клейвът към мен, когато знаех, че всяка нощ, преди да заспя, ще виждам твоето лице. — Тя го перна леко по рамото. — Женени сме от години, Хенри. Какво си мислеше, че изпитвам към теб?

Той присви слабите си рамене и я целуна по върха на главата.

— Мислех, че държиш на мен — каза той дрезгаво. — Мислех, че с времето ще започнеш да ме обичаш.

— Същото си мислех и аз за теб — изненадано каза тя. — Как е възможно и двамата да сме били толкова глупави…

— Е, не съм особено изненадан що се отнася до мен — каза Хенри. — Но честно казано, Шарлот, ти би трябвало да го знаеш.

Тя едва сдържаше смеха си.

— Хенри! — стисна рамото му. — Има още нещо, което исках да ти кажа, нещо много важно…

В този момент вратата на гостната се отвори. Бе Уил. Хенри и Шарлот се отдръпнаха един от друг и го погледнаха. Той изглеждаше изтощен — блед; с тъмни кръгове около очите — но на лицето му бе изписана яснота, каквато Шарлот не бе виждала преди, той целият сияеше. Тя очакваше Уил да подхвърли някоя саркастична забележка или да каже нещо хладно, но вместо това той им се усмихна щастливо.

— Хенри, Шарлот — каза той. — Виждали ли сте Теса?

— Вероятно е в стаята си — отвърна Шарлот, изненадано. — Уил, какво става? Ти не трябваше ли да лежиш и да си почиваш? След нараняванията, които получи…

Уил само махна с ръка.

— Великолепните руни иратце, които ми направи, си свършиха работата. Нямам нужда от почивка. Искам само да видя Теса и да ви попитам… — той не довърши изречението си, впервайки поглед в писмото върху бюрото на Шарлот. Направи няколко крачки с дългите си крака, стигна до бюрото, грабна го и го прочете със същото изражение на огорчение, което се бе появило и на лицето на Хенри. — Шарлот, не можеш да се откажеш от Института.

— Клейвът ще ви намери друго място за живеене — каза Шарлот. — Или може би ще останете тук, докато навършите осемнайсет, независимо от семейство Лайтууд…

— Не искам да живея тук без теб и Хенри. Защо мислиш, че стоя тук? Заради атмосферата ли? — Уил започна да мачка листа, докато не го разкъса. — Дори Джесамин ми липсва ужасно… е, добре, само малко. А Лайтууд ще освободят слугите ни и ще назначат на тяхно място свои. Шарлот, не можеш да разрешиш това да се случи. Това е нашият дом. Това е домът на Джем, на Софи.

Шарлот го погледна озадачено.

— Уил, сигурен ли си, че нямаш температура?

— Шарлот — Уил запрати хартията обратно върху бюрото. — Забранявам ти да се отказваш от поста си на ръководител. Разбираш ли? През всички тези години ти ми даде всичко, на което си способна, сякаш бях твоя кръв, а аз нито веднъж не ти казах колко съм ти благодарен за това. Също и на теб, Хенри. Но аз съм ви благодарен и затова няма да те оставя да допуснеш тази грешка.

— Уил — каза Шарлот. — Всичко свърши. Имаме само три дни, за да открием Мортмейн и най-вероятно няма да успеем да го направим. Просто нямаме повече време.

— По дяволите Мортмейн — каза Уил. — Казвам го както в буквален, така и в преносен смисъл. Двуседмичният срок всъщност бе поставен от Лайтууд като някакъв глупав тест. Тест, който, както се оказа, е измама. Той работи за Мортмейн. Този тест бе опит да измъкне Института от вас. Но ако разкрием същността му — марионетка на Мортмейн — Институтът отново ще е ваш и търсенето на Мортмейн може да продължи.

— Джесамин ни каза, че ако разобличим Бенедикт, ще се превърнем в играчки в ръцете на Мортмейн…

— Не можем да не правим нищо — решително отвърна Уил. — Струва си поне да го обсъдим, не мислиш ли?

Шарлот не знаеше какво да каже. Това не бе Уил, когото познаваше. Той бе решителен, целенасочен, очите му излъчваха енергия и сила. Мълчанието на Хенри бе израз единствено на изненадата му. Уил кимна, възприемайки това като съгласие.

— Прекрасно — каза той. — Ще кажа на Софи да извика останалите.

И той излезе от стаята.

Шарлот погледна към съпруга си, мислите за новината, която искаше да му съобщи, се изпариха от главата й.

— Това Уил ли беше? — каза тя най-после.

Хенри повдигна рижата си вежда.

— Вероятно е бил похитен и след това заменен с някой автоматон — предположи той. — Възможно е…

На Шарлот не й оставаше нищо друго, освен да се съгласи с него.

Теса мрачно дояде сандвичите и допи чая, ядосвайки се, че не може да спре да си пъха носа там, където не й бе работа. След това облече синята си рокля, което, без помощта на Софи, се оказа доста трудна задача. Погледни се само, помисли си тя, от няколко месеца имаш слугиня и вече напълно си се разглезила. Не можеш да се облечеш сама, не можеш да спреш да се вреш там, където не те искат. Скоро ще имаш нужда от някого, който да те храни с лъжичка, иначе ще умреш от глад. Тя направи гримаса на самата себе си в огледалото и седна пред тоалетката си, после взе сребърната си четка и я прокара по дългата си кестенява коса.

В този момент някой почука на вратата. Дано да е Софи, помисли си Теса, надявайки се, че ще може да й се извини. Е, добре, ще си получи извинението. И тя хвърли четката и се втурна да отвори.

Както веднъж, когато бе очаквала Джем и бе разочарована от появата на Софи, така и сега, очаквайки Софи, тя се изненада да види Джем, застанал на прага. Бе облечен със сиво вълнено палто и сиви панталони, на фона на които сребристата му коса изглеждаше почти бяла.

— Джем? — каза тя учудено. — Наред ли е всичко?

Сивите му очи се плъзнаха по лицето й, по дългата й спусната коса.

— Изглеждаш така, сякаш очакваш някой друг.

— Да, Софи — въздъхна Теса и отмахна някакъв заблуден кичур зад ухото си. — Страхувам се, че я обидих. Навикът ми да говоря, преди да помисля, отново ми изигра номер.

— О, това ли било — отвърна Джем, с необичайна за него липса на интерес. Обикновено той би попитал какво е казала на Софи, след което да я увери, че ще й помогне да измисли нещо, за да получи прошката й. Обичайният му интерес към всичко този път се бе изпарил, обезпокоено си помисли Теса; освен това бе твърде блед и погледна зад нея, сякаш искаше да се увери, че е сама в стаята. — Мога ли… сега… да говоря с теб насаме, Теса? Добре ли си вече?

— Зависи от това, какво искаш да ми кажеш — каза тя със смях, но когато не срещна усмивката му, почувства, че нещо не е наред. — Джем, всичко наред ли е? Уил…

— Не става въпрос за Уил — каза той. — Той със сигурност и без съмнение е абсолютно добре. Става въпрос за… Е, добре, сигурно вече се досещаш, че става въпрос за мен. — Той хвърли поглед нагоре и надолу към коридора. — Мога ли да вляза?

Теса за момент си помисли какво би казала леля Хариет за момиче, което разрешава на момче, с което не е обвързана, да влиза в стаята й, когато там няма никой друг. Но леля Хариет също е била влюбена, помисли си Теса. Толкова влюбена, че да позволи на годеника си да направи… така, че да я остави сама и с дете. Леля Хариет, дори и да бе жива, не би имала право да говори. Освен това етикетът бе различен за ловците на сенки.

Тя отвори широко вратата.

— Да, заповядай.

Джем влезе в стаята и затвори вратата зад себе си. Пристъпи към камината и се облегна на нея; след това, решавайки, че не се чувства удобно така, прекоси стаята и застана срещу Теса.

— Теса — каза той.

— Джем — отвърна му тя, имитирайки сериозния му глас, но този път не се усмихна. — Джем — отново повтори тя, по-тихо. — Ако става въпрос за здравето ти, за болестта ти, моля те, кажи ми. Ще направя всичко, каквото е по силите ми, за да ти помогна.

— Не става въпрос за болестта ми — отвърна той. След това си пое дълбоко дъх. — Знаеш, че не успяхме да открием Мортмейн — каза. — След няколко дни Институтът ще бъде в ръцете на Бенедикт Лайтууд. Той със сигурност ще разреши Уил и аз да останем тук, но не и ти, а и нямам желание да живея в място, управлявано от него. Още повече, че Уил и Гейбриъл ще се изтрепят още в първата минута. И това ще бъде краят на сплотената ни компания; Шарлот и Хенри ще си намерят друго жилище, не се и съмнявам в това, Уил и аз вероятно ще заминем за Идрис, когато станем на осемнайсет, а Джеси — предполагам, че това, което ще стане с нея, ще зависи от присъдата на Клейва. Няма да можем обаче да те вземем с нас в Идрис. Ти не си ловец на сенки.

Сърцето на Теса заби учестено. Тя се отпусна върху края на леглото си. Изведнъж й прилоша. Спомни си подмятането на Гейбриъл, че семейство Лайтууд ще намерят „работа“ за нея; след като бе присъствала на бала в къщата им, не можеше да си представи нищо по-лошо от това.

— Разбирам — каза тя. — Но къде ще отида аз? Не, не ми отговаряй; знам, че това не е твоя отговорност. Все пак ти благодаря, че ми обясни всичко това.

— Теса…

— Вие всички бяхте достатъчно любезни — каза тя, — разрешавайки ми да остана да живея тук, въпреки че това не се харесваше на Клейва. Време е вече да си намеря друго място…

— Твоето място е с мен — каза Джем. — Както винаги е било.

— Какво имаш предвид?

Той пламна, по бледото му лице изби червенина.

— Ето какво имам предвид — каза той. — Теса Грей, ще ми окажеш ли честта да станеш моя жена?

Теса изненадано подскочи.

— Джем!

Те се гледаха един друг известно време. Най-после той заговори, опитвайки се гласът му да прозвучи възможно най-небрежно, но всъщност бе доста дрезгав.

— Това не беше „не“, надявам се, но не беше и „да“.

— Шегуваш се, нали?

— Изобщо не се шегувам.

— Не можеш да го направиш, аз не съм ловец на сенки. Ще те изгонят от Клейва…

Той пристъпи към нея, в очите му се четеше нетърпение.

— Може и да не си точно ловец на сенки. Но не си и мунданка, а най-вероятно не си и долноземка. Ситуацията ти е уникална, така че нямам представа какво ще направи Клейвът. Във всеки случай обаче не могат да забранят нещо, което не е забранено от Закона. Ще трябва да обмислят твоя… нашия… конкретен случай, а това ще отнеме месеци. Междувременно няма как да попречат на годежа ни.

— Виждам, че си сериозен — устата й бе пресъхнала. — Джем, това е наистина невероятно мило от твоя страна. Вярвам ти. Оценявам постъпката ти. Но не мога да приема саможертвата ти.

— Саможертва ли? Теса, аз те обичам. Искам да се оженя за теб.

— Аз… Джем, ти си не само мил, но и самопожертвувателен. Как мога да съм сигурна, че не го правиш единствено заради мен?

Той бръкна в джоба на жилетката си и извади оттам нещо гладко и кръгло. Беше медальон от млечнозелен ахат, с гравирани върху него китайски йероглифи, които тя не можеше да прочете. Подаде й го с разтреперана ръка.

— Бих могъл да ти дам семейния ни пръстен — каза той. — Но се предполага, че трябва да ми го върнеш, когато изтече годежът, и тогава да си разменим руни. Искам да ти дам нещо, което да остане твое завинаги.

Тя поклати глава.

— Не бих могла…

Той я прекъсна:

— Баща ми го е дал на майка ми, когато са се оженили. Надписът е от И Дзин, Китайската книга на промените. Означава, че когато двама души слеят душите си в едно, заедно те могат да разтрошат дори желязото и бронза.

— И ти мислиш, че душите ни са едно цяло? — попита Теса, с изтънял глас.

Джем коленичи в краката й и я погледна в очите. Видя го такъв, какъвто бе при моста „Блекфрайърс“, красива сребърна сянка, изправена срещу тъмнината.

— Не умея да се обяснявам в любов — каза той. — Не мога да ти кажа дали се влюбих в теб в първия момент, в който те видях, или във втория, третия или четвъртия. Но си спомням мига, в който ти мина покрай мен и аз забелязах, че всичко друго на света престава да съществува, когато съм с теб. Че ти си в центъра на всичко, което правя, чувствам или мисля.

Изумена, Теса бавно поклати глава.

— Джем, никога не съм си представяла…

— Любовта има невероятна сила и енергия — каза той. — Това е значението на този надпис. Заложено е и в сватбената церемония на ловците на сенки. За любов, силна като смъртта. Не си ли забелязала колко съм добре през последните седмици, Теса? Не се чувствам толкова болен, не кашлям толкова. Чувствам се по-силен, необходимо ми е много по-малко количество от дрогата — и всичко това е заради теб. Защото любовта ми към теб ми помага.

Теса го гледаше. Възможно ли бе това, не се ли случваше само в приказките? Слабото му лице сияеше; бе ясно, че вярваше във всичко това безусловно. И това го караше да се чувства по-добре.

— Ти спомена саможертва, но това, което ти предлагам, не е саможертва. Аз те моля да проявиш саможертва — продължи той. — Мога да ти предложа живота си, но той ще е кратък. Мога да ти предложа сърцето си, но нямам представа колко дълго още ще бие. Но те обичам достатъчно, за да се надявам, че няма да решиш, че проявявам егоизъм, когато се опитвам да направя остатъка от живота си — колкото и да продължи той — щастлив, като го прекарам с теб. Искам да съм женен за теб, Теса. Искам го повече от всичко друго на света — той погледна към нея през завесата от сребриста коса, падаща върху очите му. — В случай — смутено рече — че ти също ме обичаш.

Теса погледна към него, коленичил пред нея с медальона в ръка, и най-после разбра какво имаха предвид хората, когато казваха, че можеш да видиш сърцето на някого в очите му — очите на Джем, сияещите му, изразителни очи, които винаги бе смятала за красиви, бяха пълни с любов и надежда.

А и защо да не се надява? Бе му дала всички основания да смята, че го обича. Бе му дала приятелството си, доверието си, вярата си, благодарността си, дори страстта си. И какво от това, че някаква малка частица от нея бе останала заключена и не се бе отказала напълно от Уил, дължеше го повече на себе си, отколкото на Джем, и трябваше да направи всичко възможно, за да я унищожи.

Протегна бавно ръка и взе медальона от ръката на Джем. Той увисна върху златната верижка, хладен като вода, и се задържа в ямката на шията й над мястото, където висеше ангелът с часовников механизъм. Когато закопча верижката и отпусна ръце надолу, видя, че надеждата в очите му лумва като ярък пламък на неподозирано щастие. Почувства се така, сякаш някой бе докоснал гърдите й и бе отключил ковчежето, в което се намираше сърцето й, изливайки нежност, подобно на свежа кръв, във вените й. Никога досега не бе усещала толкова всепоглъщащ и неудържим порив да защити друг човек, да го обгърне с ръце и да прегърне силно само него, далеч от целия свят.

— В такъв случай, да — каза тя. — Да, ще се омъжа за теб, Джеймс Карстерс. Да.

— О, господи, благодаря ти — каза той, въздишайки. — Благодаря ти, господи. — И той зарови глава в скута й, обгръщайки с ръце талията й. Тя се наведе над него, галейки раменете му, гърба му, сребристата му коса. Сърцето й биеше срещу коленете му. Някаква малка частица вътре в нея изтръпна от изумление. Никога не си бе представяла, че може да направи някого толкова щастлив. При това, без да използва магическите си умения, а само чисто човешките.

В този момент някой почука на вратата. Теса се изправи бързо на крака и се отправи към вратата, спирайки се за момент, за да оправи косата си, надявайки се, че ще успее да се успокои, преди да е отворила. Този път наистина бе Софи. Неспокойният й вид издаваше, че не бе дошла по собствено желание.

— Шарлот ви вика в гостната, госпожице — каза тя. — Господарят Уил се завърна и тя иска всички да се съберете. — Тя хвърли поглед край Теса и погледът й мрачно се стрелна напред. — Вие също, господарю Джем.

— Софи… — започна Теса, но Софи вече се бе обърнала и бързо бе тръгнала, бялото й боне подскачаше. Теса стисна топката на вратата, гледайки след нея. Софи бе казала, че няма нищо против чувствата на Джем към Теса и Теса знаеше, че причината за това е Гидеон. И все пак…

Усети как Джем се приближи зад нея и плъзна ръце в нейните. Пръстите му бяха тънки; тя ги стисна в своите и въздъхна. Това ли означаваше да обичаш някого? Да можеш да разделиш с него всеки товар и той да е в състояние да те успокои само с една дума или докосване? Тя облегна глава на раменете му и го целуна по слепоочието.

— Ще кажем на Шарлот в първия удобен момент — каза той, — а после и на останалите. Когато съдбата на Института бъде решена…

— Прозвуча така, сякаш не те е грижа какво ще се случи с него — каза Теса. — Няма ли да ти липсва? Това място е било твой дом.

Пръстите му леко погалиха китката й, карайки я да потрепери.

— Моят дом сега си ти.

19

АКО МЕТЕЖЪТ УСПЕЕ

Защо ли метежът е все неуспешен? Остава си просто копнеж…

Защото успее ли, кой ще посмее да каже за него метеж?

Сър Джон Харингтън

Софи поддържаше огъня в камината на гостната силен и в стаята бе топло, дори задушно. Шарлот седеше зад бюрото, а Хенри — на стола до нея. Уил се бе изтегнал в едно от креслата с десен на цветя, недалеч до огъня. До него имаше сребърен сервиз за чай и той държеше чаша в ръка. Когато Теса влезе в гостната, той се изправи толкова рязко, че част от чая се разплиска върху ръкава му; той остави чашата си, без да откъсва очи от нея.

Изглеждаше изтощен, сякаш се бе разхождал цяла нощ. Все още бе с палтото си от тъмносиня вълна с червена копринена подплата и крачолите на черните му панталони бяха изцапани с кал. Косата му бе влажна и разчорлена, лицето — бледо, устата му изглеждаше тъмна в сянката на наболата му брада. Но когато видя Теса, очите му светнаха като фенери, в мига, в който фенерджията ги е запалил. Цялото му лице се измени и той впери поглед в нея с такъв неизразим възторг, че Теса се спря поразена, а Джем се блъсна в нея. Тя просто не можеше да откъсне погледа си от Уил; той сякаш бе привлякъл към себе си погледа й и тя отново си спомни за съня, който бе сънувала миналата нощ, и в който той я успокояваше в лечебницата. Дали бе в състояние да забележи спомена за него върху лицето й? Затова ли я гледаше така?

Джем надзърна иззад рамото му.

— Здравей, Уил. Сигурен ли си, че идеята да прекараш цялата нощ навън в дъжда, при условие че още не си се излекувал напълно, е много добра.

Уил откъсна погледа си от Теса.

— Абсолютно сигурен — отсече той. — Трябваше да се поразходя, за да избистря ума си.

— И избистри ли го?

— Да, като кристал е — отвърна Уил, впервайки отново поглед в Теса и отново се случи същото. Погледите им сякаш се вкопчиха един в друг и тя трябваше да откъсне очи от него, да пресече стаята и да седне на дивана до бюрото, където Уил не бе в обсега на зрението й. Джем се приближи и седна до нея, но не протегна ръка към ръката й. Тя се чудеше какво щеше да се случи, ако просто обявят това, което току-що се бе случило: „Ние двамата смятаме да се женим“.

Но Джем имаше право; моментът не бе подходящ за това. Шарлот, подобно на Уил, изглеждаше така, сякаш не бе спала цяла нощ; кожата й имаше нездрав жълтеникав оттенък, около очите й се бяха образували тъмни кръгове. Хенри, седнал близо до нея, бе сложил ръцете си върху нейните и я гледаше с безпокойство.

— Вече всички сме тук — енергично подхвана Шарлот и за момент на Теса й се прииска да отбележи, че Джесамин не бе с тях, но не го направи. — Както може би си спомняте, наближава краят на двуседмичния период, определен от Консула Уейланд. Ние не успяхме да открием къде се намира Мортмейн. Брат Енох ни каза, че Мълчаливите братя са изследвали тялото на Натаниъл Грей, но не са могли да установят нищо, и тъй като е мъртъв, няма как да разберем нещо повече.

Тъй като е мъртъв. Теса си помисли за Нат, такъв, какъвто си го спомняше, когато бяха малки и гонеха водни кончета в парка. Той падна в изкуственото езерце и тя и леля Хариет — майка му — му помогнаха да излезе оттам; ръцете му бяха станали хлъзгави от водата и от зелената водна растителност. Тя си спомни ръката му, която се бе изплъзнала от нейната в склада за чай, лепнеща от кръв. Не знаеш всичко, което съм сторил, Теси.

— Можем да докладваме на Клейва това, което знаем за Бенедикт. — Шарлот видя как Теса направи усилие да се концентрира върху разговора, който водеха в момента. — Това изглежда разумно.

Теса преглътна.

— А това, което ни каза Джесамин? Че ще се превърнем в марионетки в ръцете на Мортмейн, ако го направим?

— Нямаме избор — отвърна Уил. — Не можем просто да предадем ключовете от Института на Бенедикт Лайтууд и жалките му потомци. Те са Мортмейн. Бенедикт е негова марионетка. Трябва да се опитаме да направим нещо. В името на Ангела, не разполагаме ли с достатъчно доказателства? Достатъчно, за да бъде подложен на изпитанието с Меча, най-малкото.

— Когато опитахме да въздействаме с Меча върху Джесамин, се оказа, че в мозъка й има блокажи, поставени от Мортмейн — уморено рече Шарлот. — Мислиш ли, че е толкова неблагоразумен, че да не предприеме същите мерки и спрямо Бенедикт? Ще изглеждаме като глупаци, ако Мечът не може да изтръгне нищо от него.

Уил прокара ръце през черната си коса.

— Мортмейн очаква от нас да се обърнем към Клейва — каза той. — И е подготвен за това. Вече се отърва от сподвижниците, които не са му нужни повече. Де Куинси, например. Лайтууд не е незаменим и го знае — забарабани той с пръсти по коленете си. — Смятам, че ако се обърнем към Клейва, със сигурност ще предотвратим избирането на Бенедикт за ръководител на Института. Само че част от Клейва се намира под негово влияние; знаем за някои от членовете му, но не за всички. Работата е там, че не знаем на кого можем да се доверим и на кого не. Институтът е в сигурни ръце с нас и ние не можем да допуснем да ни го отнемат. Къде на друго място Теса би се чувствала защитена?

Теса премигна.

— Аз ли?

Уил изглеждаше изненадан от това, което току-що бе казал.

— Имам предвид, че си неразделна част от плана на Мортмейн. Той винаги те е искал. Винаги се е нуждаел от теб. Не трябва да го оставяме да се добере до теб. Без съмнение ти ще си изключително мощно оръжие в неговите ръце.

— Всичко това е вярно, Уил, и аз, разбира се, трябва да се обърна към Консула — каза Шарлот. — Но като редови ловец на сенки, а не като ръководител на Института.

— Но защо, Шарлот? — попита Джем. — Ти прекрасно се справяш с работата си…

— Така ли? — попита тя. — За втори път не забелязах, че под покрива ни се е приютил шпионин; Уил и Теса ме пренебрегнаха като ръководител, за да отидат на партито на Бенедикт; планът ни да заловим Нат, за който не казахме на Консула, се обърка и ни остави без изключително важен свидетел…

— Лоти… — Хенри сложи ръка на рамото на съпругата си.

— Не съм достатъчно компетентна за това място — каза Шарлот. — Бенедикт беше прав… Ще се опитам, естествено, да убедя Клейва, че е виновен. Някой друг ще управлява Института. Не Бенедикт, надявам се, но няма да съм и аз, все пак…

Нещо изтрополя.

— Госпожо Брануел… — Софи бе пуснала ръжена и се бе обърнала към тях. — Не можете да напуснете, госпожо. Просто не можете.

— Софи — с разбиране отвърна Шарлот, — където и да отидем, където и да се установим Хенри и аз, ще те вземем…

— Не е това — тихо промълви Софи, а погледът й обходи стаята. — Госпожица Джесамин… Тя беше… искам да кажа, тя каза истината. Ако се обърнете към Клейва, ще заиграете по свирката на Мортмейн.

Шарлот я погледна озадачено.

— Защо мислиш така?

— Не знам… не знам точно. — Софи бе забила поглед в пода. — Но знам, че е така.

— Софи? — в гласа на Шарлот се долавяха подозрителни нотки и Теса разбра какво си бе помислила: дали сред тях нямаше още един шпионин, дали не се бе появила още една змия в градината им? Уил, който си бе помислил същото, се наведен напред с широко отворени очи.

— Софи не лъже — неочаквано се обади Теса. — Знае това, защото… защото чухме Гидеон и Гейбриъл да си говорят за това в залата за тренировки.

— И едва сега решихте да обелите дума за това? — повдигна вежди Уил.

Внезапно, вбесена от думите му, Теса му се сопна:

— Замълчи, Уил. Ако ти…

— Излизах с него — отривисто я прекъсна Софи. — С Гидеон Лайтууд. Виждах се с него в свободните си дни — тя бе пребледняла като призрак. — Той ми каза. Чул е как баща му се надсмива над това. Знаят, че Джесамин е разкрита. Надяват се, че ще се обърнете към Клейва. Не ви го казах, защото не смятахте да се обръщате към Клейва, така че аз…

— Излизала си с него? — не можеше да повярва Хенри. — С Гидеон Лайтууд?

Софи гледаше към Шарлот, която бе вперила в нея широко отворени очи.

— Знам и с какво Мортмейн държи господин Лайтууд — каза тя. — Гидеон едва сега е разбрал. Баща му не знае, че е разбрал.

— За бога, момиче, не ни дръж повече в напрежение — каза Хенри, който изглеждаше също толкова шокиран, колкото и жена си. — Казвай, за бога.

— Демонска шарка — отвърна Софи. — Господин Лайтууд я е пипнал преди години и тя ще го убие след няколко месеца, ако не се сдобие с лекарството за нея. Мортмейн му е обещал да му го намери.

Вдигна се невероятна глъчка. Шарлот се хвърли към Софи; Хенри извика след нея; Уил скочи от стола си и започна да танцува в кръг. Теса не се помръдна от мястото си, смаяна, а Джем остана до нея. В този момент Уил започна да пее колко прав се е оказал за демонската шарка.

О, шарка демонска, кажи

къдели ми се залепи!

Някой трябва да е бродил в нощта,

из мрачните бордеи на града,

а друг е уморен и спи…

О, шарка демонска! Кошмар!

Аз имах си я ей така…

Не болестта бе, тъпанар,

а тази песничка една…

Че аз бях прав, ти — не позна!

— Уил — опита се Шарлот да го надвика. — ОТКАЧИ ЛИ? ЩЕ ПРЕСТАНЕШ ЛИ С ТАЗИ АДСКА ВРЯВА! Джем…

Джем стана, отиде до Уил и запуши устата му с ръка.

— Обещаваш ли да замълчиш? — изсъска той в ухото на приятеля си.

Уил кимна, сините му очи блестяха. Теса го гледаше изумена; всички го гледаха изумено. Бяха го виждали в най-различна светлина — весел, озлобен, надменен, ядосан, състрадателен, но никога безразсъден.

Джем махна ръката си от устата му.

— Е, добре тогава.

Уил се отпусна на пода, опря гръб върху стола и вдигна ръце нагоре.

— Демонската шарка е навред! — оповести той и се прозя.

— О, боже, сега седмици наред ще слушаме шеги за шарката — каза Джем. — Няма отърване.

— Не може да е истина — каза Шарлот. — Значи това било — демонска шарка?

— Как можем да сме сигурни, че Гидеон не е излъгал Софи? — меко попита Джем. — Съжалявам, Софи, съжалявам, че трябва да го кажа, но на Лайтууд не може да им се има вяра…

— Видях лицето на Гидеон, когато разговаряше със Софи — каза Уил. — Теса ми каза, че Гидеон си пада по нашата госпожица Колинс, и като се замисля, ми се струва, че това май е така. А един влюбен мъж, един влюбен мъж би казал всичко. Би предал всекиго — бе вперил очи в Теса, докато говореше. Тя отклони поглед; но не можа да се удържи. Погледът й отново бе привлечен към него. Начинът, по който я гледаше с тези свои сини очи, сякаш бяха късове небе, които се опитваха без думи да й кажат нещо. Но какво, за бога…?

Дължеше му живота си, внезапно си помисли тя. Може би очакваше да му благодари. Но тя не бе успяла, не бе имала време! Реши, че трябва да му благодари при първа възможност.

— Освен това на партито в скута на Бенедикт бе седнала една жена демон и той я целуваше — продължи Уил, отклонявайки погледа си от нея. — Имаше змии вместо очи. И можеше да има всеки мъж, предполагам. Така или иначе, единственият начин да пипнеш демонска шарка е да си в непристойна връзка с демон, така че…

— Нат ми каза, че господин Лайтууд има предпочитания към жени демони — каза Теса. — Съмнявам се, че жена му е знаела за това.

— Чакайте — бе Джем, който внезапно подскочи. — Уил, какви са симптомите на демонската шарка?

— Доста неприятни — едва ли не с наслада отбеляза Уил. — Започва с кръгообразни обриви на гърба, които се разпространяват по цялото тяло, предизвиквайки напуквания и язви по кожата…

Джем въздъхна дълбоко.

— Аз… ще се върна ей сега — каза той. — Само момент. В името на Ангела…

И той излезе бързо, оставяйки останалите да се взират след него.

— Не смятате, че има демонска шарка, нали? — попита Хенри, без да се обръща към никого конкретно.

Надявам се, че не, като се има предвид, че преди малко се сгодихме, понечи да каже Теса, за да види изражението на лицата им, но успя да потисне порива си.

— О, млъкни, Хенри — каза Уил и понечи да каже нещо, но в този момент вратата се отвори и в стаята влезе Джем, задъхвайки се. В ръцете си държеше пергамент.

— Взех това — каза той — от Мълчаливите братя, когато двамата с Теса ходихме да се видим с Джесамин. — Той погледна малко виновно към Теса изпод светлата си коса и тя си спомни как си бе тръгнал от килията на Джесамин, а след това, когато отново се бе появил, имаше замислен вид. — Това е докладът за смъртта на Барбара Лайтууд. След като Шарлот ни каза, че баща й не е докладвал на Клейва за Сайлас Лайтууд, си помислих, че мога да поразпитам Мълчаливите братя за обстоятелствата около смъртта на госпожа Лайтууд. И да разбера дали Бенедикт казва истината, твърдейки, че тя е починала от мъка.

— Лъгал ли е? — наведе се напред Теса, заинтригувана.

— Да. Всъщност тя си е прерязала вените. Но това не е всичко — и той погледна към пергамента в ръцете си. — „Кръгообразен обрив около лявото рамо, носещ всички отличителни белези на астреола.“ — Той го подаде на Уил, който го взе и започна да го разглежда, а сините му очи се разшириха.

— Астреола — каза той. — Това е демонска шарка. Имал си доказателство, че демонската шарка съществува, и не си ми казал! И ти ли, Бруте! — той нави пергамента и удари с него Джем по главата.

— Ох! — Джем мрачно потърка глава. — Терминът не ми говореше нищо! Помислих си, че става въпрос за някакво леко неразположение. Не ми изглеждаше като нещо, което може да убие някого. Прерязала си е вените, но ако Бенедикт е искал да предпази децата от факта, че майка им се е самоубила…

— В името на Ангела — тихо рече Шарлот. — Не е за учудване, че си е прерязала вените. Направила го е, защото съпругът й я е заразил с демонска шарка. Разбрала го е.

Тя се обърна към Софи, която тихо въздъхна.

— Дали Гидеон знае за това?

Софи поклати глава, очите й бяха широко отворени.

— Не.

— Но не са ли били длъжни Мълчаливите братя да кажат на някого, когато са го установили? — попита Хенри. — Изглежда някак… безотговорно — подхвърли той, — да не кажат на никого…

— Със сигурност е трябвало да го кажат на някого. Трябвало е да го кажат на съпруга й. И те несъмнено са го направили, но какво от това? Бенедикт най-вероятно го е знаел — каза Уил. — Не е било необходимо да го казва на децата; обривът се появява, когато някой се зарази, те са били вече големи, за да се заразят от нея. Мълчаливите братя със сигурност са казали на Бенедикт, той им е отвърнал „какъв ужас!“ и бързо е замаскирал всичко. За да не бъде повдигнато обвинение за непристойна връзка с демон, са изгорили тялото й и с това се е приключило.

— А защо Бенедикт все още е жив? — попита Теса. — Би трябвало болестта да го е убила досега.

— Мортмейн — отвърна Софи. — Давал му е лекарства през цялото това време, за да забави развитието й.

— Да забави развитието й, но не и да я спре, така ли? — попита Уил.

— Да, той умира, само че по-бавно — отвърна Софи. — Затова е толкова нетърпелив и ще направи всичко, което Мортмейн поиска от него.

— Демонска шарка! — прошепна Уил и погледна към Шарлот. Независимо че бе възбуден, в очите му проблясваше спокойна светлина, отражение на острия му ум, сякаш бе шахматист, обмислящ евентуалните плюсове и минуси от следващия си ход. — Трябва незабавно да влезем във връзка с Бенедикт — каза той. — Шарлот трябва да погъделичка самолюбието му. Той е абсолютно сигурен, че ще получи Института. Тя трябва да му каже, че въпреки че Консулът няма да обяви официалното си решение преди събота, е осъзнала, че именно Бенедикт трябва да застане начело на Института и че иска да се срещне с него, за да сключат мир, преди това да се е случило.

— Бенедикт е упорит… — започна Шарлот.

— Но преди всичко е ужасно високомерен — каза Джем. — Винаги е искал да завладее Института, но също така винаги е искал да те унижи, Шарлот. И да докаже, че една жена не може да ръководи Института. Убеден е, че в събота Консулът ще се разпореди Институтът да ти бъде отнет, но това не означава, че ще пропусне възможността да те унижи още веднъж.

— С каква цел? — попита Хенри. — Да изпратим Шарлот да го успокои, но с каква цел?

— Изнудване — отвърна Уил. Очите му горяха от възбуда. — Мортмейн не е във властта ни, но Бенедикт е, и засега ще трябва да се задоволим с това.

— Смяташ, че ще се откаже от опитите си да завладее Института? Няма ли опасност да се опита да го прехвърли на някой от наследниците си? — попита Джем.

— Не се опитваме да се отървем от него. Искаме само безрезервно да подкрепи Шарлот. Да оттегли недоверието си и да заяви, че я смята за компетентна да ръководи Института. Привържениците му няма да имат ход; Консулът ще бъде доволен. Ние ще запазим Института. И нещо повече, ще принудим Бенедикт да ни каже какво знае за Мортмейн — местонахождението му, тайните му, всичко.

Теса колебливо рече:

— Почти съм сигурна, че се страхува повече от Мортмейн, отколкото от нас, и е повече от ясно, че се нуждае от това, което Мортмейн му е обещал. В противен случай ще умре.

— Да, ще умре. Но това, което е извършил — непристойната му връзка с демон, това, че е заразил жена си и е причинил смъртта й — е преднамерено убийство на ловец на сенки. И не просто убийство, а убийство, осъществено по демоничен начин. И за това ще получи най-тежкото наказание.

— Кое наказание може да е по-тежко от смъртта? — попита Теса и веднага съжали, че го бе казала, виждайки как Джем едва забележимо присви устни.

— Мълчаливите братя ще отстранят това, което го прави нефилим. Той ще се превърне в Бездушен — каза Уил. — Синовете му ще станат мундани, а знаците ще им бъдат отнети. Името Лайтууд ще бъде зачеркнато от регистъра на ловците на сенки. Името Лайтууд повече няма да се среща сред нефилимите. Няма по-голям срам от това. Това е наказание, от което дори Бенедикт ще се изплаши.

— А ако това не се случи? — с тих глас попита Джем.

— В такъв случай ще се окажем в още по-трудно положение, предполагам — обади се Шарлот, чието изражение стана по-твърдо, докато Уил говореше; Софи унило се бе облегнала на камината, а Хенри, сложил ръка на рамото на жена си, изглеждаше ужасно разстроен. — Трябва да се видим с Бенедикт. Няма време да му изпращаме съобщение; ще бъде нещо като изненада. Къде са визитните ми картички?

Уил се изправи.

— Значи решихте да следвате моя план, така ли?

— Сега това е моят план — решително отвърна Шарлот. — Можеш да дойдеш с мен, Уил, но ще следваш моите инструкции и няма да споменаваш нищо за демонската шарка, преди да съм ти казала.

— Но… но — запелтечи Уил.

— О, достатъчно — каза Джем, сритвайки го лекичко по глезена.

— Тя си присвои моя план!

— Уил — твърдо каза Теса. — За какво те е грижа повече: за плана, който трябва да се осъществи, или за дивидентите, които ще извлечеш от него?

Уил посочи с пръст към нея.

— За второто — отвърна той.

Шарлот изви очи към небето.

— Уил, или ще се придържаш към условията, които поставих, или изобщо няма да участваш.

Уил си пое дълбоко дъх и погледна към Джем, който му се ухили; после изпусна въздуха от дробовете си и изрече с победоносно изражение:

— Добре, Шарлот. Всички ли трябва да дойдем с теб?

— Ти и Теса задължително. Имаме нужда от вас като свидетели на това, което се е случило на партито. Джем, Хенри, не е необходимо да идвате, още повече, че един от вас трябва да остане и да охранява Института.

— Скъпа… — Хенри докосна ръката на Шарлот, а на лицето му се бе изписало лукаво изражение.

Тя изненадано го погледна.

— Какво има?

— Сигурна ли си, че не искаш да дойда с теб?

Шарлот му се усмихна, усмивка, която промени измореното й и измъчено лице.

— Напълно сигурна, Хенри. Формално погледнато Джем все още не е навършил пълнолетие — не казвам, че няма да се справи — но да го оставя тук сам-само би наляло вода в мелницата на Бенедикт. Все пак ти благодаря.

Теса погледна към Джем; той й отвърна с усмивка и криейки ръка зад полите на роклята й, стисна нейната. Докосването му й придаде увереност и тя се изправи на крака. Уил точно се канеше да излезе, тъй като Шарлот го бе помолила да й донесе писалка, за да напише бележка на Бенедикт на гърба на визитната си картичка, която Сирил трябваше да предаде, докато те чакат в каретата.

— Най-добре да отида да си взема шапката и ръкавиците — прошепна Теса на Джем и тръгна към вратата. Уил бе непосредствено до нея и само минута по-късно вратата се затвори зад тях и те се озоваха сами в коридора. Теса точно се канеше да се втурне по коридора към стаята си, когато чу стъпките на Уил зад гърба си.

— Теса — повика я той и тя се обърна. — Теса, искам да говоря с теб.

— Сега ли? — изненадано попита тя. — Доколкото разбрах, Шарлот иска да побързаме…

— По дяволите това бързане — каза Уил, приближавайки се към нея. — По дяволите Бенедикт Лайтууд, Института и всичко това. Искам да говоря с теб — усмихна й се той. От него винаги струеше някаква безразсъдна енергия, но сега бе различно — вместо безразсъдно отчаяние сега се долавяше неудържимо щастие. Само че колко неподходящо време да е щастлив!

— Ти май напълно откачи — каза тя. — Казваш „демонска шарка“ все едно казваш „неочаквано наследство“. Наистина ли си толкова щастлив?

— Всъщност не съм щастлив, а доволен. И не става дума за демонската шарка, а за теб и мен…

Вратата на гостната се отвори и се появи Хенри, зад него бе Шарлот. Знаейки, че Джем ще е следващият, Теса се отдръпна бързо, въпреки че между тях не се бе случило нищо нередно. Освен в мислите ти, обади се един глас от дълбините на съзнанието й, но тя не му обърна внимание.

— Уил, не сега — отвърна тя едва чуто. — Мисля, че знам какво искаш да ми кажеш и имаш право да искаш да ми го кажеш, но сега не е нито точното време, нито точното място за това. Повярвай ми, аз също нямам търпение да поговорим, тъй като това ми тежи и на мен…

— Така ли? И ти ли…? — замаяно каза Уил, сякаш го бе ударила с камък.

— Е, добре… отговорът е „да“ — отвърна Теса, вдигайки поглед към Джем, който идваше към тях. — Само че не сега.

Уил проследи погледа й, преглътна и кимна неохотно.

— Тогава кога?

— По-късно, когато се върнем от срещата с Лайтууд. Ще се видим в гостната.

— В гостната ли?

Тя се намръщи леко.

— За бога, Уил — отвърна. — Нали не смяташ да повтаряш всяка дума, която кажа?

Джем бе стигнал до тях и бе чул тази последна забележка; той се усмихна.

— Теса, остави бедния Уил да си събере мислите. Бил е навън цялата нощ и изглежда така, сякаш не може да си спомни и собственото си име — и той сложи ръка върху ръката на своя парабатай. — Ела, Херондейл. Май имаш нужда от енергетизираща руна или дори две-три такива.

Уил най-после успя да откъсне очи от Теса и се остави на Джем да го отведе нататък по коридора. Теса ги гледаше, клатейки глава. Момчета, помисли си тя. Никога нямаше да може да ги разбере.

Теса едва бе пристъпила прага на стаята си, когато внезапно спря изненадана, впервайки поглед в това, което бе сложено върху леглото. Бе елегантна дреха на кремави и сиви райета от индийска коприна, обшита със сърма, и със сребърни копчета. До нея лежаха сиви ръкавици, върху които със сърмени конци бяха избродирани листа. В долната част на леглото имаше обувки с цвят на слонова кост и фигурални чорапи по последна мода.

Вратата се отвори и в стаята влезе Софи. В ръцете си държеше бледосива шапка, украсена с горски плодове, изработени от сребро. Бе много бледа и очите й бяха подпухнали и зачервени. Тя избегна погледа на Теса.

— Нови дрехи, госпожице — каза Софи. — Платът бе част от зестрата на госпожа Брануел и преди няколко седмици тя се разпореди да ушият от него рокля за вас. Мисля, че искаше да имате и други дрехи, а не само тези, които ви е купила госпожица Джесамин. Мислеше, че в тях ще се чувствате по-удобно. Донесоха ги едва тази сутрин. Казах на Бриджет да ги остави на леглото ви.

Теса усети как в очите й се появиха сълзи и тя приседна в края на леглото. Доплака й се от мисълта, че Шарлот, независимо от всичко, което й бе на главата, е мислила за това как ще се чувства Теса. Но тя потисна порива си, както винаги.

— Софи — каза тя, а гласът й прозвуча дрезгаво — трябва, не, искам да ти се извиня.

— Да ми се извините ли, госпожице? — глухо отвърна Софи, оставяйки шапката върху леглото. Теса не можеше да откъсне поглед от дрехите. Шарлот си купуваше толкова обикновени дрехи. Никога не би помислила, че е в състояние да избере толкова красиви неща.

— Мисля, че беше грешка от моя страна да говоря с теб за Гидеон — каза Теса. — Пъхам си носа в неща, които определено не са моя работа и ти имаш право да ми се сърдиш, Софи. Никой не може да обвинява когото и да било за греховете на семейството му. А аз ти го казах, и въпреки че видях Гидеон на бала онази нощ, не мога да кажа, че той вземаше участие в тържеството; всъщност, не мога да кажа какво става в главата му, нито да бъда сигурна какво мисли, затова не трябваше да се държа така, както се държах. Моят опит не е много по-богат от твоя, Софи, а що се отнася до мъжете, аз не съм особено осведомена. Извинявам се за високомерното си държание; това повече няма да се повтори, само ми прости.

Софи отиде до гардероба, отвори го и й показа втора рокля — тъмносиня, обшита със златни ленти от кадифе, полонезата бе разцепена от дясната страна надолу и под нея се разкриваха светли копринени ширити.

— Толкова е красива — каза тя леко натъжена и я докосна едва-едва с ръка. След това се обърна към Теса. — Това бе много мило извинение, госпожице, така че ви прощавам. Простих ви още докато бяхме в гостната, направих го, когато излъгахте заради мен. Не одобрявам, когато хората лъжат, но знам, че го направихте от добро сърце.

— Това, което направи, бе много смело — каза Теса. — Да кажеш истината на Шарлот. Знам колко се страхуваш да не я ядосаш.

Софи се усмихна тъжно.

— Тя не е ядосана. Разочарована е. Знам го. Каза, че не иска да говори с мен сега и че ще го направи по-късно, видях го изписано на лицето й. А това е дори по-лошо.

— О, Софи. Тя е разочарована от Уил почти през цялото време!

— Е, кой не е.

— Нямах предвид това. Имах предвид, че те обича, така както обича и Уил, и Джем, и… е, знаеш кого още. Дори и да е разочарована, не трябва да се страхуваш, че ще те изхвърли. Няма да го направи. Тя смята, че си невероятна, както и аз.

Очите на Софи се разшириха.

— Госпожице Теса!

— Да, така мисля — поривисто каза Теса. — Ти си смела, самоотвержена и невероятна. Като Шарлот.

В очите на Софи блеснаха сълзи. Тя бързо ги изтри с ъгъла на престилката си.

— Стига за това — каза бързо, премигвайки. — Трябва да ви облечем и да ви приготвим, за да сте готова, когато Сирил дойде с каретата, освен това госпожа Брануел не иска да губим повече време.

Теса послушно се приближи и облече с помощта на Софи роклята на бели и сиви райета.

— И бъдете внимателна, моля ви — каза Софи, служейки си умело с куката за закопчаване на обувки. — Старият господин е доста неприятен, не го забравяйте. Отнася се много сурово към тези момчета.

Тези момчета. Начинът, по който го каза, подсказваше, че Софи изпитва симпатия към Гейбриъл и Гидеон. Но какво мисли Гидеон за по-малкия си брат, учудено си помисли Теса, и за сестра си? Само че не попита нищо, докато Софи решеше и навиваше косата й и мажеше слепоочията й с лавандулова вода.

— Изглеждате възхитително, госпожице — каза тя гордо, когато най-после свърши, и Теса трябваше да се съгласи, че Шарлот бе проявила завиден вкус, избирайки кройка, която й стоеше изключително добре, както впрочем и сивия цвят. Очите й изглеждаха по-големи и по-сини, талията и ръцете й по-слаби, а гърдите — по-пищни.

— Има само още едно нещо…

— И какво е то, Софи?

— Господин Джем — каза Софи, без да сваля поглед от Теса. — Моля ви, госпожице, каквото и да правите… — тя хвърли поглед към верижката, на която висеше нефритения медальон, скрит под роклята, и прехапа устната си, — само не разбивайте сърцето му.

20

ГОРЧИВО НАСЛЕДСТВО

Но двама сте сега и всеки е разполовен на две.

Плът от неговата плът и част от моето сърце.

В единия се вплитат корени горчиви,

за другия ухаят цветя неугасими.

Алджернон Чарлз Суинбърн, „Триумфът на времето“

Теса си слагаше кадифените ръкавици, докато минаваше през външната врата на Института. Остър вятър духаше откъм реката и бе струпал в двора камари листа. Небето бе буреносно и сиво. Уил бе застанал на стълбите с ръце в джобовете и гледаше нагоре към острия връх на камбанарията.

Беше без шапка и вятърът развяваше тъмната му коса и продухаше тила му. Той не видя Теса и за момент тя застана до него и се взря в лицето му. Знаеше, че не бива да го прави; принадлежеше на Джем, Джем й принадлежеше и за нея не трябваше да съществуват други мъже. Но не можеше да спре да ги сравнява — Джем, който бе странно съчетание на деликатност и издръжливост, и Уил, който бе като буря в морето, сиво-синьо и черно с внезапни ослепителни отблясъци като светлината на светкавица. Питаше се дали някога щеше да настъпи време, когато нямаше да се вълнува от вида му и присъствието му нямаше да кара сърцето й да бие до полуда, и дали това чувство щеше отмине, когато напълно съзрееше за идеята, че е сгодена за Джем. Тази идея все още бе твърде нова за нея и й се струваше някак нереална.

Все пак имаше нещо, което бе различно. Когато погледна към Уил сега, вече не изпита болка.

Уил я видя и й се усмихна през косата, развяваща се край лицето му. Посегна да я отмахне.

— Това е нова рокля, нали? — каза той, когато тя слезе долу по стълбите. — Не е от роклите на Джесамин.

Тя кимна и спокойно зачака той да изплюе нещо саркастично за нея, за Джесамин или за роклята, или пък и за трите.

— Отива ти. Странно е, че сивото може да направи очите ти да изглеждат сини, но е факт.

Тя изненадано го погледна, но преди да направи нещо повече от това да отвори уста и да го попита дали се чувства добре, каретата се приближи, изтрополявайки край ъгъла на Института, а на капрата седеше Сирил. Каретата спря пред стълбите и вратата й се отвори; вътре бе седнала Шарлот, облечена с виненочервена кадифена рокля и шапка, върху която имаше клонче сухи цветя. Теса никога не я бе виждала толкова изнервена.

— Влизайте, бързо — извика им тя, навеждайки се напред и придържайки шапката си. — Ще завали всеки момент.

За изненада на Теса, Сирил ги закара — нея, Шарлот и Уил — не до извънградското имение в Чезуик, а до елегантна къща в Пимлико, която очевидно бе резиденцията на семейство Лайтууд. Бе започнало да вали и един лакей с кисело лице взе мокрите им неща — ръкавици, шапки и палта — преди да ги поведат навътре през множеството излъскани коридори и да ги въведат в просторната библиотека, където в дълбоката камина бумтеше силен огън.

Бенедикт Лайтууд седеше зад масивно дъбово бюро, острият му профил изглеждаше още по-остър от играта на светлините и сенките в стаята. Драпирани завеси закриваха прозорците, а стените бяха покрити с редици тежки томове, подвързани в тъмна кожа, гърбовете им бяха изписани със златни букви. От двете му страни бяха застанали синовете му — отдясно бе Гидеон, русата му права коса се спускаше над лицето и скриваше изражението му, ръцете му бяха скръстени около широките му гърди. От другата му страна бе Гейбриъл, в зелените му очи се четеше насмешливо високомерие, бе сложил ръце в джобовете на панталоните си. Изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да започне да си подсвирква.

— Шарлот — каза Бенедикт. — Уил. Госпожице Грей. За мен е удоволствие — той ги покани с жест да седнат на столовете, които се намираха пред бюрото. Гейбриъл се ухили ехидно на Уил, докато той сядаше. Уил го погледна спокойно и безизразно и след това отклони поглед. Без да подхвърли нещо саркастично, озадачена бе Теса. Без дори да го погледне хладно. Какво ставаше?

— Благодаря, Бенедикт — Шарлот, миниатюрна, с изправена стойка, се владееше отлично, — затова, че ни прие толкова бързо.

— Само че — засмя се той, — вие добре знаете, че не можете да направите нищо, за да предотвратите развръзката. Решението на Съвета не зависи от мен. Това е изцяло негово решение.

Шарлот наклони глава встрани.

— Все пак, Бенедикт, ти беше този, който стана причина всичко това да се случи. Ако не бе принудил консула Уейланд да разиграе това шоу с наказването ми, нямаше да се налага да се взема никакво решение.

Бенедикт присви тесните си рамене.

— О, Шарлот. Спомням си, когато беше Шарлот Феърчайлд. Беше очарователно малко момиченце и независимо от това дали ми вярваш или не, аз и сега държа на теб. Това, което правя, е единствено в интерес на Института и Клейва. Една жена не може да ръководи Института. Това не е в природата на жените. Ще си ми благодарна за това, когато си останеш вкъщи и с Хенри започнете да отглеждате следващата генерация ловци на сенки, както би следвало да бъде. Може и да съм уязвил гордостта ти, но в сърцето си знаеш, че съм прав.

Гърдите на Шарлот се издигаха и спускаха бързо.

— Смяташ ли, че ще е голямо бедствие, ако оттеглиш иска си, преди да бъде произнесено решението, и аз остана начело на Института?

— Е, това никой не може да го каже със сигурност, нали?

— О, не знам — отвърна Шарлот. — Но си мисля, че повечето членове на Съвета ще предпочетат да изберат жена, а не развратен негодник, който общува не само с долноземци, но и с демони.

Настъпи тишина. Нито един мускул не трепна върху лицето на Бенедикт. Както и върху лицето на Гидеон.

— Слухове и инсинуации — каза най-накрая той, но в кадифения му глас се усещаха остри нотки.

— Факти и наблюдения — отвърна Шарлот. — Уил и Теса бяха на последното ти парти, в Чезуик. И са станали свидетели на успешна сделка.

— Жената демон, с която се излежавахте на дивана — каза Уил. — Как бихте я нарекли: приятелка или бизнес партньор?

Очите на Бенедикт потъмняха.

— Арогантен хлапак…

— О, аз по-скоро бих казала, че е приятелка — обади се Теса. — Едва ли някой оставя бизнес партньорите си да му ближат лицето. Или може би греша. Какво ли разбирам аз от такива неща? Аз съм само една глупава жена.

Ъгълчетата на устните на Уил се извиха нагоре. Гейбриъл гледаше ококорено; Гидеон бе свел очи към пода. Шарлот остана напълно спокойна, с ръце в скута си.

— Доста лекомислено от ваша страна — каза Бенедикт и презрително махна с ръка към тях. Теса мярна нещо върху китката му, някаква сянка, подобна на дамска гривна, преди ръкавът му отново да я скрие, — да смятате, че Съветът ще повярва на някоя от лъжите ви. Ти — и той пренебрежително погледна към Теса — си долноземка и думите ти нямат никаква тежест. А ти — махна той към Уил — си напълно луд, при това дружиш с магьосници. Имам предвид не това маце тук, а Магнус Бейн. И когато те ме подложат на изпитанието на Меча на смъртните и аз опровергая твърденията ви, на кого мислите, че ще повярват тогава, на вас или на мен?

Уил си размени кратки погледи с Шарлот и Теса. Бе имал право, както и Теса, че Бенедикт не се страхува от Меча.

— Има и друго доказателство, Бенедикт — каза той.

— О, така ли? — устните на Бенедикт се изкривиха в подигравателна усмивка. — И какво е то?

— Доказателството е собствената ти отровена кръв — отвърна Шарлот. — Сега, когато ни посочи с ръка, видях китката ти. Докъде е стигнал обривът? Започва от торса, нали, и се разпростира по ръцете и краката…

— За какво говорите? — в гласа на Гейбриъл се долавяше смесица от ярост и безпокойство. — Татко?

— Демонска шарка — произнесе Уил с убедеността на човек, който знае, че е прав.

— Какво отвратително обвинение…

— Опровергай го тогава — каза Шарлот. — Вдигни ръкава си и ни покажи ръката си.

Един мускул около устата на Бенедикт потрепери. Теса не можеше да откъсне погледа си от него. Той не я ужасяваше като Мортмейн, но я отвращаваше, подобно на тлъст червей, пълзящ през градината. Наблюдаваше как той се завъртя към по-големия си син.

— Ти — озъби му се той — си им казал. Предал си ме.

— Да — отвърна Гидеон, вдигайки глава и изправяйки ръце. — И бих го направил отново.

— Гидеон? — бе Гейбриъл, гласът му прозвуча озадачено. — Татко? За какво говорите?

— Брат ти ни е предал, Гейбриъл. Разказал е за тайните ни на семейство Брануел — просъска той злобно. — Гидеон Артър Лайтууд — продължи той. Лицето му се бе състарило, бръчките около устата му бяха станали по-дълбоки, но гласът му не бе променен. — Предполагам, че добре си обмислил това, което си извършил, и това, което предстои да извършиш.

— Обмислим съм го — тихо отвърна Гидеон с ниския си глас. — Мисля за това, откакто ме извика от Испания. Когато бях дете, си мислех, че всички ловци на сенки живеят като нас. Осъждайки демоните в светлината на деня и побратимявайки се с тях под прикритието на нощта. Но сега разбрах, че това не е така. Това не е нашият път, татко; това е_ твоят_ път. Ти посрами и окаля името Лайтууд…

— Не е необходимо да изпадаш в мелодраматизъм…

— Мелодраматизъм ли? — обикновено спокойният глас на Гидеон бе изпълнен с презрение. — Татко, страхувам се за бъдещето на Анклава, ако Институтът попадне в ръцете ти. И те предупреждавам, че ще свидетелствам срещу теб в Съвета. Ще взема Меча на смъртните в ръцете си и ще кажа на Консула Уейланд защо смятам, че Шарлот е хиляди пъти по-подходяща от теб да управлява Института. Ще разкрия пред членовете на Съвета какво се случва тук всяка нощ. Ще им кажа, че работиш за Мортмейн. Ще им кажа и защо го правиш.

— Гидеон! — бе Гейбриъл, който остро прекъсна брат си. — Знаеш, че предсмъртното желание на майка ни бе ние да поемем Института. И че тя умря по вина на Феърчайлд…

— Това е лъжа — каза Шарлот. — Посегнала е на живота си, но не заради нещо, извършено от баща ми — погледна тя обвинително към Бенедикт. — А заради нещо, което вашият баща е извършил.

— Какво имате предвид? — извика Гейбриъл. — Защо говорите такива неща? Татко…

— Замълчи, Гейбриъл — гласът на Бенедикт бе твърд и властен, но за първи път в него се долавяше и страх, страх можеше да се прочете и в очите му. — Шарлот, какво искаш да кажеш?

— Знаеш много добре какво искам да кажа, Бенедикт — отвърна Шарлот. — Въпросът е дали искаш да го кажа на Клейва. И на децата ти. Знаеш какво би означавало това за тях.

— Мога да разпозная изнудването, Шарлот, когато го чуя — отпусна се назад Бенедикт. — Какво искаш от мен?

Уил бе този, който отговори, твърде нетърпелив да се сдържа повече:

— Оттегли претенциите си за Института. Изкажи се в подкрепа на Шарлот пред Съвета. Кажи им защо смяташ, че тя трябва да продължи да управлява Института. Ти умееш да говориш добре. Все ще успееш да измислиш нещо, сигурен съм.

Бенедикт премести погледа си от Уил към Шарлот. Бе изкривил устни.

— Това ли са условията ви?

Преди Уил да е успял да се обади повторно, Шарлот каза:

— Това не е всичко. Искаме да знаем как осъществяваше връзка с Мортмейн и къде е той сега?

Бенедикт възкликна неодобрително:

— Осъществявах връзка с него чрез Натаниъл Грей. Но след като го убихте, се съмнявам, че ще може да бъде извор на информация оттук нататък.

Шарлот изглеждаше неприятно изненадана.

— Искаш да кажеш, че никой освен него не знае къде е?

— Във всеки случай, не и аз — отвърна Бенедикт. — Мортмейн не е толкова глупав, не и по отношение на вас, във всеки случай. Искаше аз да оглавя Института, за да го атакува право в сърцето. Но това бе само един от многобройните му планове, една нишка от мрежата му. Много отдавна очаква това. Той ще завладее Клейва. И ще се добере до теб — погледът му се спря на Теса.

— Какво възнамерява да прави с мен? — попита Теса.

— Не знам — отвърна Бенедикт с лукава усмивка. — Знам само, че през цялото време се интересуваше дали си добре. Бе толкова загрижен и така се вълнуваше, както би се вълнувал младоженец.

— Каза, че ме е създал. Какво е имал предвид? — отново попита Теса.

— Нямам никаква представа. Грешите, ако смятате, че съм му бил доверен приятел.

— Да — каза Уил, — вие двамата едва ли имате много общо, като изключим склонността ви към жени демони и към порока.

— Уил — сопна му се Теса.

— Нямах предвид теб — отвърна Уил, явно изненадан. — Имах предвид клуба „Пандемониум“…

— Ако сте свършили с намеците си — каза Бенедикт, — бих искал да изясня нещо на сина си. Гидеон, трябва да ти е ясно, че ако продължиш да подкрепяш Шарлот Брануел, повече не си добре дошъл в дома ми. Неслучайно е казано, че човек не бива да залага само на един кон.

Вместо отговор Гидеон вдигна ръце пред гърдите си, сякаш се канеше да се моли. Но ловците на сенки не се молеха и Теса бързо съобрази какво възнамеряваше да прави — да махне сребърния пръстен от пръста си. Пръстен, който бе като този на семейство Карстерс, само че върху този можеха да се видят пламъци. Пръстенът на семейство Лайтууд. Той го остави в ъгъла на бащиното си бюро и се обърна към брат си.

— Гейбриъл — каза той. — Ще дойдеш ли с мен?

Зелените очи на Гейбриъл блестяха от ярост.

— Знаеш, че не мога.

— Можеш — протегна ръка Гидеон към брат си. Бенедикт бе вперил поглед в тях. Бе леко пребледнял, сякаш внезапно бе осъзнал, че може да загуби не само единия си син, но и двамата. Ръката му се бе вкопчила в ъгъла на бюрото, кокалчетата на пръстите му бяха побелели. Теса не можеше да спре да се взира в тази част от китката му, която се откриваше изпод ръкава му. Тя бе много бледа и бе набраздена от черни кръгообразни белези. Започна да й се повдига от вида им и стана от стола си. Само Шарлот все още седеше на мястото си, строга и неумолима, както винаги.

— Гейбриъл, моля те — каза Гидеон. — Ела с мен.

— Кой ще се грижи за татко? Какво ще кажат хората за семейството ни, ако и двамата го изоставим? — отвърна Гейбриъл, а в гласа му се долавяха горчивина и отчаяние. — Кой ще се грижи за имуществото, мястото ни в Съвета…

— Не знам — отвърна Гидеон. — Но не е необходимо да си ти. Законът…

Гласът на Гейбриъл потрепери.

— Семейството е преди Закона, Гидеон — за момент очите му не можеха да се откъснат от тези на брат му; след това той отклони поглед, направи няколко крачки и застана до Бенедикт, ръката му бе върху облегалката на стола на баща му.

Бенедикт се усмихна; бе излязъл победител поне в това. Шарлот се изправи, високо вдигнала брадичка.

— Ще се видим отново утре в заседателната зала, Бенедикт. Надявам се знаеш какво трябва да направиш — каза тя и излезе от стаята, последвана от Гидеон и Теса. Уил, застанал на прага, се поколеба за момент, загледан в Гейбриъл, но когато другото момче не отвърна на погледа му, той сви рамене и тръгна след останалите, затваряйки вратата след себе си.

Пътуваха обратно към Института, без да разговарят помежду си, а дъждът плющеше в прозорците на каретата. Шарлот няколко пъти се опита да поведе разговор с Гидеон, но той мълчеше, вперил поглед в неясните очертания на улиците, по които минаваха. Теса не можеше да каже дали бе ядосан, дали съжаляваше за постъпката си, или изпитваше облекчение. Изглеждаше невъзмутим, както винаги, дори и когато Шарлот му каза, че за него винаги ще има стая в Института и че те просто не могат да изразят благодарността си за това, което бе направил. Най-после, когато каретата изтрополя по „Странд“, той каза:

— Мислех, че Гейбриъл ще дойде с мен. Щом разбере за Мортмейн…

— Все още не може да го проумее — каза Шарлот. — Дай му време.

— Как научи? — Уил погледна заинтригувано към Гидеон. — Ние едва преди малко разбрахме какво се е случило с майка ви. А Софи каза, че ти нямаш представа…

— Разпоредих на Сирил да достави две бележки — каза Шарлот. — Една за Бенедикт и една за Гидеон.

— Пъхна я в ръката ми, без баща ми да види — каза Гидеон. — Успях да я прочета, малко преди да се появите.

— И избра да й повярваш? — попита Теса. — Толкова бързо.

Гидеон погледна към измития от дъжда прозорец. Устните му бяха здраво стиснати.

— Версията на баща ми за смъртта на майка ни никога не ми се е струвала убедителна. Тази ми се видя по-логична.

Докато пътуваха, притиснати във влажната карета, а Гидеон бе само на половин метър от нея, Теса почувства странен порив да протегне ръка към него и да му каже, че тя също бе имала брат, когото бе обичала и бе загубила, което бе по-лошо и от смъртта, и че знае какво му е. В този момент разбра какво харесваше Софи у него — уязвимостта под безстрастното му изражение, почтеността под красивите черти на лицето му.

Но не каза нищо, усещайки, че той няма да го приеме добре. Уил, седнал до нея, бе като сноп навита на спирала енергия. От време на време тя усещаше върху себе си някаква синя мълния, когато я поглеждаше, или мярваше ъгълчето на усмивката му — изненадващо мила усмивка, нещо като лекомислие, което тя по никакъв начин не би свързала с предишния Уил. Сякаш споделяше с нея някаква шега, само дето тя не бе сигурна, че знае каква е тя. Така че, когато усети колко напрегнат е Гидеон, желанието й да го успокои напълно се изпари, докато стигнаха до Института. Сирил, мокър до кости, но внимателен и любезен, както винаги, се приближи и отвори вратата на каретата.

Помогна на Шарлот, която излезе първа, после на Теса, и в следващия момент Уил се озова до нея, като скочи от каретата и едва не се приземи в една локва. Дъждът бе спрял. Уил погледна нагоре към небето и хвана Теса за ръката.

— Ела — прошепна й той, повеждайки я към входа на Института.

Теса хвърли поглед през рамо към стълбите пред Института, където Шарлот, по всичко изглежда, бе успяла да накара Гидеон да говори с нея. Тя ръкомахаше оживено.

— Трябва да ги изчакаме, не мислиш ли… — започна тя.

Уил решително поклати глава.

— Шарлот ще си говори още дълго с него за това, в коя стая да го настани и колко му е благодарна за помощта, а аз искам просто да поговоря с теб.

Теса се взря в него, когато стигнаха до входната врата. Уил искаше да разговаря с нея. Вече й го бе казал, наистина, но тази откритост бе толкова нетипична за него.

Помисли си дали Джем не му бе казал за годежа им. Дали не бе ядосан, смятайки я недостойна за приятеля си. Но кога е имал възможност Джем да го направи? Може би докато се бе обличала, но тогава Уил не изглеждаше ядосан.

— Нямам търпение да разкажа на Джем за срещата ни — каза той, когато се заизкачваха по стълбите. — Няма да повярва, Гидеон да се обърне така срещу баща си! Едно е да издаваш тайни на Софи, а друго да се отречеш от семейството си. Освен това той свали и семейния пръстен.

— Така е, както казваш — отвърна Теса, когато изкачиха стълбите и тръгнаха по коридора. Ръката на Уил, облечена в ръкавица, бе топла върху ръката й. — Гидеон е влюбен в Софи. Какво ли не правят хората от любов.

Уил я погледна, сякаш думите й го бяха разтърсили, след това се усмихна, със същата вбесяваща мила усмивка, с която й се бе усмихнал и в каретата.

— Невероятно, нали?

Теса понечи да му отвърне нещо, но в този момент стигнаха до гостната. Вътре бе светло; високо над тях бяха факлите с магическа светлина, а в камината гореше огън. Завесите бяха дръпнати встрани, така че се виждаха късове оловносиво небе. Теса свали шапката и ръкавиците си и точно когато ги оставяше върху малката мароканска масичка, видя Уил да заключва вратата.

Теса премигна.

— Уил, защо заключваш…

Тя не успя да довърши изречението си. Уил се устреми към нея, прекосявайки разстоянието между тях с две големи крачки, стигна до нея и я вдигна във въздуха, прегръщайки я. Тя ахна от изумление, когато той я прегърна и стремително я понесе през стаята, докато гърбът й не се опря в стената, а кринолинът й се огъна.

— Уил — изумено произнесе тя, но бе притисната до стената от тялото му, ръцете му се плъзнаха към раменете й, към влажната й коса, а горещите му устни внезапно се оказаха до нейните. Усети как й се завива свят и потъва в целувката му; усети мекотата на устните му и тежестта на тялото му, имаше вкус на дъжд. Усети топлина в стомаха си, докато устните му трескаво се притискаха в нейните, в очакване на взаимност.

Пред затворените й очи се появи лицето на Джем. Тя отблъсна Уил, колкото можеше по-силно, изпъвайки ръце пред раменете му и задъхано извика:

— Не.

Уил изненадано отстъпи назад. После каза:

— Но миналата нощ… в лечебницата… аз… ти ме прегърна… — гласът му бе нисък и хриплив.

— Така ли? — шокирана, тя осъзна, че това, което бе взела за сън, не бе било сън. Или може би той лъжеше? Но не. Нямаше начин да знае какво бе сънувала.

— Аз… — думите й се препъваха една в друга. — Мислех, че сънувам…

Желанието бе изчезнало от погледа му, на негово място се бяха появили объркване и болка.

— Но нали вчера… Помислих си, че ти… каза, че нямаш търпение да останеш насаме с мен, както и аз…

— Мислех, че очакваш извинение! Ти ми спаси живота и аз съм ти признателна, Уил. Мислех, че искаш да чуеш, че…

Уил изглеждаше така, сякаш го бе зашлевила.

— Не ти спасих живота, за да си ми признателна!

— А защо тогава? — извиси тя глас. — Защото е твое задължение ли? Защото законът…

— Направих го, защото те обичам! — почти изкрещя той и когато видя шока, който се изписа върху лицето й, сломено каза: — Обичам те, Теса, обичам те от първия миг, в който те видях.

Теса сплете ръце. Бяха леденостудени.

— Мислех, че няма как да си по-жесток от онзи път, на покрива, но съм грешала. Това е дори по-жестоко.

— Ти… не ми вярваш?

— Разбира се, че не ти вярвам. След всичко, което ми каза, след като се държа така ужасно с мен…

— Трябваше да го направя — каза той. — Нямах избор. Теса, чуй ме — тя бе тръгнала към вратата; той се втурна да й препречи пътя, сините му очи горяха. — Моля те, чуй ме. Моля те.

Теса се поколеба. Начинът, по който бе произнесъл „моля те“, накъсаният му глас, всичко това нямаше нищо общо с начина, по който се бе държал на покрива. Тогава той почти не я поглеждаше. Сега отчаяно бе вперил поглед в нея, сякаш искаше тя отново да е във властта на желанието.

Гласът, който й крещеше, че той ще я нарани, че той не е искрен, бе отслабнал, погребан под друг по-силен предателски глас, който й казваше да остане. За да чуе какво иска да й каже.

— Теса… — Уил прокара ръце през черната си коса, тънките му пръсти трепереха от вълнение. Теса си спомни какво бе усещането да докосва тази коса, да заравя пръсти в нея, като допира на сурова коприна до кожата й. — Ще ти кажа нещо, което не съм казвал на никого досега, с изключение на Магнус, и това бе единствено защото се нуждаех от помощта му. Не съм го казвал дори и на Джем — той си пое дълбоко дъх. — Когато бях на дванайсет и живеех с родителите си в Уелс, намерих един Пиксис в кабинета на баща ми.

Тя не знаеше какво бе очаквала да каже Уил, но във всеки случай не бе това.

— Пиксис ли? Но защо му е трябвало на баща ти да го пази?

— Може би като спомен за дните, когато е бил ловец на сенки. Кой би могъл да каже? Но може би си спомняш какво е казано в Кодекса за проклятията и как някой може да бъде прокълнат? Е, добре, когато отворих тази кутия, аз освободих един демон — Марбас — който ме прокле. Закле се, че всеки, който ме обича, е обречен да умре. Може би нямаше да му повярвам, още не бях изучавал магия, но сестра ми умря същата нощ, по ужасен начин. Реших, че клетвата е започнала да действа. Напуснах семейството си и дойдох тук. Това ми изглеждаше единственият начин да ги предпазя и да не стана причина за смъртта им. Първоначално не осъзнавах, че тук съм намерил второ семейство. Хенри, Шарлот, дори проклетата Джесамин — исках да съм сигурен, че никой тук няма да ме обича. Защото това, мислех си аз, би им навлякло смъртна опасност. Държах на разстояние всеки, когото не успях да отблъсна напълно.

Теса го гледаше втрещено. Думите отекваха в душата й. Държал е на разстояние всеки, отблъсквал е всеки. Спомни си за лъжите му, прикритостта му, гадният начин, по който се държеше с Шарлот и Хенри, пресилената жестокост в историята с Татяна, която го бе обичала толкова детински, и чиято обич той бе потъпкал. А след това…

— Джем — прошепна тя.

Той я погледна скръбно.

— Джем е друго нещо — прошепна той.

— Джем умира. Допуснал си го до себе си, защото и без това умира? Мислел си, че проклятието няма да го засегне?

— Е, с всяка изминала година, след която той оцеляваше, това ми изглеждаше все по-вероятно. Мислех, че ще се науча да живея по този начин. Мислех си, че когато Джем си отиде и когато навърша осемнайсет, ще живея сам, така че да не причинявам нещастие на другите… и тогава всичко се промени. Заради теб.

— Заради мен ли? — едва чуто промълви Теса.

На устните му се появи сянка на усмивка.

— Когато за първи път те видях, си помислих, че не приличаш на никой друг, когото познавам. Ти успя да ме разсмееш. Боже господи, никой друг освен Джем не бе успявал да го направи през тези пет години. А ти го направи, все едно че не бе нищо особено, като това да дишаш.

— Ти дори не ме познаваш. Уил…

— Попитай Магнус. Той ще ти каже. След онази нощ на покрива, отидох при него. Отблъснах те, защото си помислих, че започваш да разбираш какво чувствам към теб. Докато бяхме в Храма, същия ден, когато си мислех, че си умряла, разбрах, че сигурно можеш да четеш по лицето ми. Бях ужасен. Исках да те накарам да ме мразиш, Теса. Опитах се да го направя. А след това поисках да умра. Помислих си, че ще мога да понеса това, че ме мразиш, но не можех. Разбрах, че ще останеш в Института и че всеки път, когато те погледна, ще се чувствам така, сякаш отново съм на онзи покрив и правя всичко, за да ме презираш, и се почувствах така, все едно поглъщам отрова. Отидох при Магнус и поисках да ми помогне да намеря демона, който ме бе проклел, за да оттегли той проклятието си. Ако това се случеше, мислех си, бих могъл да опитам отново. Може би щеше да е бавно и мъчително, или дори невъзможно, но си помислих, че трябва да направя така, че отново да те е грижа за мен, стига само да мога да ти кажа истината. Че само така бих могъл да си върна доверието ти… и постепенно двамата да изградим нещо.

— Искаш да кажеш, че сега проклятието е премахнато? Че вече го няма?

— Не е имало проклятие, Теса. Демонът ме е излъгал. Никога не е имало проклятие. Държал съм се като глупак през всички тези години. Но не чак дотам, че да не разбера, че първото нещо, което трябва да направя, научавайки истината, е да ти кажа как се чувствам всъщност — той направи още една крачка напред и този път тя не се отдръпна. Бе вперила очи в него, в бледата, полупрозрачна кожа около очите му, в тъмната му коса, която се виеше около слепоочията и тила му, в синевата на очите му и в извивката на устните му. Гледаше го така, сякаш гледаше към някое любимо място, което не бе сигурна, че ще види отново, опитвайки се да съхрани в паметта си детайлите, да ги запечата върху обратната страна на клепачите си, за да може да ги вижда, когато затваря очи, преди да заспи.

Чу собствения си глас, който сякаш идваше някъде отдалече.

— Защо аз? — прошепна тя. — Защо аз, Уил?

Той се поколеба.

— Когато те доведохме тук, когато Шарлот намери писмата до брат ти, аз… аз ги прочетох.

Теса се чу да казва, много тихо:

— Знам. Намерих ги в стаята ти, когато бяхме там с Джем.

Той сепнато я погледна.

— Не ми каза нищо за това.

— Отначало бях много ядосана — отвърна тя. — Но това бе в нощта, когато те открихме в свърталището за дрога на ифритите. Предполагам, че се тревожех за теб. Казах си, че сигурно си го направил от любопитство или пък че Шарлот те е помолила да ги прочетеш.

— Тя не ме е молила — отвърна той. — Аз ги извадих от огъня. И ги прочетох от първото до последното. Прочетох всяка дума, която бе написала. Ти и аз, Теса, ние си приличаме. Ние живеем и дишаме с думите. Книгите бяха тези, които ме спасиха от това да посегна на живота си, когато си мислех, че никога вече няма да мога да обичам и че никой вече няма да ме обича. Книгите бяха тези, които ме караха да си мисля, че може би не съм сам. Те бяха честни към мен и аз към тях. Когато четях написаното от теб, научих колко самотна и изплашена си била понякога, и колко храбра; начинът, по който виждаше света, цветовете му, звуците му, почувствах… почувствах начина, по който мислиш, надяваш се, чувстваш, мечтаеш. Почувствах, че мечтая, мисля и чувствам заедно с теб. Мечтаех за това, за което мечтаеше и ти, исках това, което искаше и ти. И тогава разбрах, че всъщност искам теб. Момичето, написало тези писма. Обичам те от мига, в който прочетох писмата ти. И все още те обичам.

Теса бе започнала да трепери. Винаги бе искала някой да й каже точно това. И дълбоко в сърцето си се бе надявала, този някой да е Уил. Уил, момчето, което обичаше същите книги като нея, същите стихове като нея, което можеше да я накара да се засмее, дори и когато е бясна. И ето че той бе застанал пред нея, казвайки й, че обича думите, излели се от сърцето й, че обича душата й. Казваше й нещо, което никога не си бе представяла, че някой може да й каже. Казваше й нещо, което никой друг досега не бе й казвал, не и по този начин. Не и самият той дори.

Само че това вече нямаше значение.

— Твърде късно е — прошепна тя.

— Не го казвай — прошепна той. — Аз те обичам, Теса. Обичам те.

Тя поклати глава.

— Уил… спри.

Той си пое дъх на пресекулки.

— Знам, че нямаш желание да ми повярваш отново — каза той. — Теса, моля те, кажи ми: не ми вярваш или не можеш да си представиш, че можеш да ме обичаш отново? Защото, ако е второто…

— Уил. Това вече няма значение…

— Нищо вече няма значение! — Гласът му стана по-силен. Знам, че ако ме мразиш, е защото аз те принудих. Знам, че нямаш причина да ми дадеш още един шанс, за да се представя пред теб по друг начин. Но те умолявам за този шанс. Ще направя всичко, което зависи от мен. Всичко.

Гласът му се прекърши и тя чу ехото на един друг глас вътре в себе си. Видя Джем, който я гледаше, и в очите му се бяха събрали цялата любов, светлина, надежда и упование на света.

— Не — прошепна тя. — Това не е възможно.

— Възможно е — отчаяно промълви той. — Трябва да е възможно. Не може да ме мразиш толкова, че всичко това…

— Не те мразя — каза тя, с огромна тъга. — Опитах се да те намразя, Уил. Но така и не успях.

— Значи има шанс. — В очите му заблестя надежда. Не трябваше да е толкова предпазлива, о, господи, няма ли нещо, което да направи нещата по-малко ужасни? Трябваше да му каже. Сега. Бързо. Ясно. — Теса, ако не ме мразиш, значи има шанс ти да…

— Джем ми направи предложение — изстреля тя. — И аз приех.

— Какво?

— Казах, че Джем ми направи предложение — прошепна тя. — Попита ме дали ще се омъжа за него. И аз му отговорих, че ще го направя.

Уил побеля като платно. После каза:

— Джем. Моят Джем ли?

Тя само кимна.

Уил се олюля и се хвана за облегалката на един стол, за да запази равновесие. Изглеждаше така, все едно го бяха ритнали в стомаха.

— Кога?

— Тази сутрин. Но от доста време си станахме по-близки, много по-близки.

— Ти… и Джем? — Уил изглеждаше така, сякаш трябваше да повярва в нещо невъзможно — сняг през лятото, лондонска зима без дъжд.

Вместо отговор Теса докосна с върха на пръстите си нефритения медальон, който Джем й бе дал.

— Даде ми това — каза тя. Гласът й бе съвсем тих. — Било е сватбеният подарък на майка му.

Уил впери поглед в него, в китайските йероглифи върху него, сякаш около шията й се бе увила змия.

— Не ми е споменавал нищо. Не ми е казвал и дума за теб. Не и за това — той отметна косата от лицето си; бе го виждала да прави този жест хиляди пъти, но този път ръката му видимо трепереше. — Обичаш ли го?

— Да, обичам го — каза тя и видя как Уил трепна. — А ти не го ли обичаш?

— Но той ще разбере — каза той, зашеметен. — Ако му обясним всичко. Ако му кажем… той би разбрал.

Теса си представи за момент как сваля медальона, как върви по коридора и чука на вратата на стаята на Джем. Как му връща медальона и му казва, че е направила грешка и че няма да се омъжи за него. Би могла да му каже всичко за себе си и Уил — че не е била сигурна, че й е било нужно време, че не му е дала дума от цялата си душа, че част от нея принадлежи на Уил и винаги ще му принадлежи.

След това си спомни първите думи, които бе чула да произнася Джем, очите му бяха затворени, бе с гръб към нея, а лицето му бе обърнато към луната светлина.

— Уил? Уил, ти ли си това? Спомни си гласът на Уил, лицето му, което се смекчаваше заради Джем, както за никой друг; начина, по който Джем бе хванал ръката на Уил в лечебницата, когато губеше кръв, начина, по който Уил бе извикал: „Джеймс!“, когато автоматонът в склада бе съборил Джем на земята.

Не мога да ги разделя, единия от другия, помисли си тя. Не мога да поема отговорност за такова нещо.

Не мога да кажа истината на никого от двамата.

Представи си лицето на Джем, когато му кажеше, че се отказва от годежа. Той щеше да бъде мил. Джем винаги бе мил. Но тя щеше да пречупи нещо в него, нещо жизненоважно за него. Той нямаше да е вече същият и Уил нямаше да е до него, за да го успокоява. А и му оставаше толкова малко време.

Ами Уил? Какво щеше да прави той след това? Каквото и да си мислеше сега, тя знаеше, че ако развалеше годежа, даже и тогава Уил нямаше да се докосне до нея, нямаше да е с нея, без значение колко я обича. Как би могъл да парадира с любовта си към нея пред Джем, знаейки, че цената за щастието му е болката на най-добрия му приятел? Дори и Уил да си кажеше, че ще го понесе, за него тя винаги щеше да бъде момичето, което е обичал Джем, и така щеше да е докато Джем е жив. Докато тя е жива. Той нямаше да предаде Джем дори и след смъртта. Защо не бе някой друг, който и да е друг на света? Само че тя не обичаше друг. Това бяха момчетата, които обичаше. За добро или за зло.

Гласът й прозвуча възможно най-хладно. И хладнокръвно.

— Да му кажем какво?

Уил я погледна. В очите му имаше светлина, там на стълбите, когато заключваше вратата, когато я бе целунал — ликуваща, радостна светлина. Сега тя бе изчезнала, бе избледняла като последното издихание на умиращ. Спомни си за Нат, губещ кръв, в ръцете й. Бе се оказала безсилна да му помогне. Както бе безсилна и сега. Чувстваше се така, сякаш гледаше как живота си отива от Уил Херондейл и нямаше нищо, което да може да направи, за да спре това.

— Джем ще ми прости — каза Уил, но на лицето му бе изписана безнадеждност, тя се долавяше и в гласа му. Бе се предал, помисли си Теса; Уил, който никога не се предаваше, каквато и битка да започнеше. — Той…

— Разбира се, че ще ти прости — отвърна тя. — Той не може да ти се сърди дълго, Уил; твърде много те обича. Мисля дори, че и на мен няма да ми се сърди дълго. Но тази сутрин ми каза, че е мислел, че ще умре, без да е обичал някого, както баща му е обичал майка му, без дори да бъде обичан като него. Това ли искаш от мен, да тръгна по коридора, да почукам на вратата му и да му отнема това? Ще можеш ли да ме обичаш още, ако го направя?

Уил задържа погледа си върху нея. След това се срина, като смачкан лист хартия; седна в креслото и обхвана лицето си с ръце.

— Закълни се — каза той, — че го обичаш. Достатъчно, че да се омъжиш за него и да го направиш щастлив.

— Да — каза тя.

— В такъв случай, щом го обичаш — каза той тихо, — моля те, Теса, не му казвай това, което току-що ти казах. Не му казвай, че те обичам.

— Ами проклятието? Той не знае за него…

— Моля те, не му казвай и за това. Нито на Хенри, нито на Шарлот, на никого. Аз ще им кажа, когато реша, и по начин, по който реша. Престори се, че не съм ти казвал нищо. Ако изобщо те е грижа за мен, Теса…

— Няма да кажа на никого — каза тя. — Обещавам ти. Кълна се в моя ангел. В ангела на майка ми. И, Уил…

Той стоеше, отпуснал ръце, но сякаш не можеше да я погледне. Бе се вкопчил в облегалките на креслото, а кокалчетата на пръстите му бяха побелели.

— Мисля, че ще е по-добре да тръгваш, Теса.

Но тя не можеше да постъпи така с него. Не и когато изглеждаше така, сякаш душата му умираше. Повече от всичко друго на света тя искаше да отиде при него и да го прегърне, да целуне очите му, да го накара отново да се засмее.

— Това, на което си устоял — каза тя, — когато си бил на дванайсет, би убило повечето хора. Винаги си смятал, че никой не те обича, че никой не би могъл да те обича и това, че си жив, е било доказателството, че е вярно. Но Шарлот те обича. Както и Хенри. И Джем. И семейството ти. Всички те винаги са те обичали, Уил Херондейл, не можеш да скриеш всичко това, колкото и да се опитваш.

Той вдигна глава и я погледна. Тя видя пламъка от камината, който се отразяваше в сините му очи.

— Ами ти? Ти обичаш ли ме?

Тя заби нокти в дланите си.

— Уил — каза тя.

Той я гледаше, всъщност гледаше през нея, без да я вижда.

— Ти обичаш ли ме?

— Аз ли… — пое си дълбоко дъх. — Джем се оказа прав за теб. Бил си по-добър, отколкото те смятах, съжалявам за това, което съм си мислила. Но ако си такъв, какъвто изглеждаш сега, а аз си мисля, че си такъв, няма да ти е трудно да намериш някого, който да те обича, Уил, някой, за когото ти да си на първо място в сърцето му. Но аз…

Той издаде звук, наподобяващ отчасти задавен смях, отчасти — въздишка.

— На първо място в сърцето ти — каза той. — Сигурно си спомняш, че не за първи път ми казваш това?

Тя изненадано поклати глава.

— Не, Уил, не си спомням…

— Ти никога няма да можеш да ме обичаш — изрече той и когато тя не отвърна, когато не каза нищо, той потрепери, тръпката премина през цялото му тяло — после скочи от креслото, без да я погледне. Изправи се вдървено и прекоси стаята, опитвайки се да напипа резето; тя го гледаше, сложила ръка върху устата си, стори й се, че мина цяла вечност, докато успя да го уцели, да го отвори и да излезе в коридора, тръшвайки вратата след себе си.

Уил, помисли си тя. Ти ли си това, Уил? Очите й пареха. В някакъв момент осъзна, че е седнала на пода пред камината. Взираше се в пламъците в очакване от очите й да потекат сълзи. Но това не се случи. Толкова дълго не си го бе позволявала и изглежда, бе загубила способността да плаче.

Взе ръжена от поставката му и заби върха му насред огъня, усещайки топлината му върху лицето си. Нефритеният медальон на врата й се нагорещи и почти изгаряше кожата й.

Извади ръжена от огъня. Той бе нажежен до червено, като сърце. Стисна с ръка върха му.

В първия момент не усети нищо. След това чу вика си, идващ някъде отдалеч, и той бе като ключ, който се превъртя в сърцето й и отключи сълзите й. Ръженът издрънча върху пода.

Когато Софи се втурна вътре, чула писъка й, тя завари Теса, застанала на колене пред огъня. Бе допряла изгорената си ръка до гърдите и ридаеше горчиво, сякаш бяха разбили сърцето й.

Софи я заведе до стаята й, помогна й да си облече нощницата и да си легне в леглото, след това наложи ръката й със студена кърпа и я превърза, намазвайки я с мехлем, който миришеше на нещо като билки и подправки, същият мехлем, каза тя на Теса, който бе използвала Шарлот за лицето й, когато за първи път бе дошла в Института.

— Мислиш ли, че ще ми остане белег? — попита Теса, повече от любопитство, а не защото я бе грижа. Изгарянето и плачът, който го бе последвал, бяха пресушили и отмили емоциите й. Чувстваше се лека и празна като раковина.

— Може би малък, не като моя — чистосърдечно й отвърна Софи, проверявайки дали превръзката е достатъчно стабилна. — Болката от изгарянията е по-неприятна, отколкото самите те, според мен, но аз веднага ви сложих от мехлема. Ще се оправите.

— Не, няма — отвърна Теса, поглеждайки към ръката си, а след това към Софи. Софи, очарователна, както винаги, спокойна и търпелива в черната си рокля и бяло боне, с къдрици, които падаха в безпорядък около лицето й. — Съжалявам, Софи — каза тя. — Ти имаше право за Гидеон, аз не бях права. Трябваше да те послушам. Ти не би могла да допуснеш грешка по отношение на мъжете. Следващият път, когато кажеш, че на някого може да му се вярва, ще те послушам.

На лицето на Софи изгря усмивка, тази усмивка, която караше непознатите да забравят за белега й.

— Разбирам защо казвате това.

— Трябваше да ти повярвам…

— Не се разсърдих много — каза Софи. — Истината е, че самата аз не бях сигурна какво ще направи. Не бях сигурна, че ще застане на наша страна, докато не го видях да слиза с вас от каретата.

— Сигурно се радваш все пак — каза Теса, играейки си със спалното бельо, — че ще живее тук. Ще бъде толкова близо до теб…

— Това ще е най-лошото нещо на света — отвърна Софи и внезапно очите й се напълниха със сълзи. Теса замръзна от ужас, без да може да разбере къде бе сбъркала. Сълзите не потекоха от очите на Софи, а останаха в тях, правейки така, че зелените й зеници да заблестят. — Ако живее тук, ще ме види такава, каквато съм в действителност. Слугиня. — Гласът й се прекърши. — Знам, че не трябваше да се срещам с него, когато ме помоли. Госпожа Брануел не е от тези хора, които наказват слугите си, защото имат ухажори, но аз знам, че бе грешка от моя страна, защото той си е той и аз съм си аз, и ние не сме един за друг. — Тя вдигна ръка и избърса една сълза и след това сълзите й закапаха, търкаляйки се по бузите й, по непокътнатата и по белязаната. — Мога да загубя всичко, ако си позволя да съм себе си, а какво ще загуби той? Нищо.

— Гидеон не е такъв.

— Той е син на баща си — отвърна Софи. — Кой ще каже, че това няма значение? Може би нямаше да е, ако смяташе да се ожени за мунданка, но да ме гледа как му паля огъня, пера прането му…

— Ако те обича, това не би трябвало да има значение за него.

— За хората това винаги има значение. Те не са толкова благородни, колкото си мислите.

Теса си помисли за Уил, скрил лице в ръцете си и казващ: „Ако го обичаш, Теса, моля те нему казвай това, което току-що ти казах“.

— Човек може да открие благородство на най-невероятни места, Софи. Между другото, искаш ли наистина да бъдеш ловец на сенки? Или по-скоро…

— О, разбира се, че искам — отвърна Софи. — Повече от всичко друго на света. Винаги съм го искала.

— Не го бях разбрала — изненадано отвърна Теса.

— Мислех си какво ли би било, ако се омъжа за господаря Джем — Софи въртеше одеялото между пръстите си, след това вдигна очи и се засмя на пресекулки. — Не сте му разбили сърцето, нали?

— Не — отвърна Теса. Само разкъсах своето на две. — Не съм го направила.

21

УГРИЗЕНИЯ НА СЪВЕСТТА

О, братко, боговете бяха с теб добри,

почивай в мир щастливо до края на света.

Изнизват се годините, доволен ти бъди.

Благодари за чара в живота, в любовта,

благодари за нея, о, братко, за смъртта.

За даровете земни и малкото сълзи

на тази своя лейди ти благодари.

Алджернон Чарлз Суинбърн, „Триумфът на времето“

Изпод прага на открехната врата на стаята на Джем се лееше музика. Уил бе застанал пред нея с ръка върху топката, раменете му бяха опрени в стената. Чувстваше се толкова изтощен, колкото не се бе чувствал никога досега. Някакъв страховит прилив на енергия го бе държал бодър, след като бе напуснал „Чейни Уок“, но той вече бе секнал и след него бе останала само изтощителна тъмнина.

Бе се надявал Теса да извика след него, когато затръшна след себе си вратата на гостната, но тя не го бе направила. Все още я виждаше пред очите си, сивите й очи бяха като огромни буреносни облаци. Джем ми направи предложение и аз казах „да“.

Обичаш ли го?

Обичам го.

И сега той бе тук, застанал пред стаята на Джем. Не знаеше дали бе дошъл, за да се опита да убеди Джем да се откаже от Теса — сякаш това бе възможно — или, по-вероятно, това бе мястото, където от години бе свикнал да търси утеха и още не се бе отучил от навика си. Той отвори вратата; в коридора се разля магическа светлина и той влезе в стаята на Джем.

Джем бе седнал върху рамката в долната част на леглото си, цигулката бе опряна на рамото му. Очите му бяха затворени, докато лъкът се плъзгаше по струните, но ъгълчетата на устните му се извиха нагоре, когато парабатаят му влезе в стаята, и той каза:

— Уил? Ти ли си това, Уил?

— Да — отвърна Уил. Бе прекрачил прага на стаята, но се чувстваше така сякаш нямаше сили да направи нито крачка повече.

Джем спря да свири и отвори очи.

— Телеман — каза. — Фантазия в сол бемол мажор. — Той свали лъка и цигулката. — Е, хайде, влизай. Изнервяш ме, като стоиш така.

Уил направи няколко крачки навътре. Бе прекарал толкова много време в тази стая, че я познаваше толкова добре, колкото и собствената си. Партитурите на Джем, калъфът, в който седеше цигулката му, когато не свиреше на нея; прозорците, гледащи към двора, окъпан в слънчева светлина. Пътническият сандък, изминал целия път от Шанхай. Бастунът с нефритената ръкохватка, опрян до стената. Кутията с богинята Куан Ин, където Джем държеше лекарствата си. Креслото, в което Уил бе прекарал толкова много нощи, гледайки Джем как спи, броейки вдишванията му и молейки се.

Джем погледна към него. Очите му сияеха; в тях не се прокрадваше и най-малко подозрение, само чистосърдечна радост от това, че вижда приятеля си.

— Радвам се, че си тук.

— Аз също — дрезгаво отвърна Уил. Чувстваше се неловко и се питаше дали Джем забелязва това. Никога досега не се бе чувствал неловко край своя парабатай. Заради думите, които бяха на езика му, помисли си той, и нямаха търпение да бъдат изречени.

Знаеш това, нали Джеймс? Без Теса за мен не съществува нищо — нито радост, нито светлина, нито живот. Ако ме обичаш, ще ме оставиш да я имам. Не е възможно да я обичаш, както я обичам аз. Никой не е в състояние да я обича така. Ако наистина си мой брат, ще направиш това за мен.

Но думите останаха неизречени, а Джем се наведе напред, гласът му бе тих и доверителен:

— Уил, има нещо, което исках да ти кажа насаме.

Уил се стегна целият. Това било значи. Джем се канеше да му каже за годежа и той трябваше да се преструва, че е щастлив, а не да започне да повръща, както ужасно му се искаше. Пъхна ръце в джобовете си.

— И какво е това?

Слънцето заблестя в косата на Джем, когато той наведе глава.

— Отдавна трябваше да говоря с теб. Само че никога не сме обсъждали темата за любовта и тъй като ти си такъв циник… — той се усмихна, — се страхувах, че ще ми се присмиваш. А и никога не съм си представял, че тя ще отвърне на чувствата ми.

— Теса — отвърна Уил. Името й бе като нож в устата му.

Джем се усмихна сияйно, усмивката озари лицето му и надеждата, която Уил бе хранил дълбоко в сърцето си, че вероятно Джем всъщност не я обича, се изпари, като мъгла пред силен вятър.

— Ти никога не си бягал от задълженията си — каза Джем. — Знам, че би направил това, което направи, за да спасиш Теса в склада за чай, за всекиго. Но не мога да не си мисля, че причината да си толкова решен да я спасиш бе, че се досещаш какво означава тя за мен — той наклони глава назад, усмивката му бе ослепителна. — Прав ли съм или съм пълен глупак?

— Разбира се, че си глупак — отвърна Уил и преглътна с усилие, гърлото му бе сухо. — Но имаш право. Знам какво означава тя за теб.

Джем се засмя. Щастието е изписано на лицето му, струи от очите му, помисли си Уил; никога не го бе виждал такъв. Винаги си бе мислил, че Джем е спокоен и уравновесен, винаги си бе мислил, че радостта и гневът са твърде силни и прекалено човешки чувства, за да ги изпитва. Сега осъзна, че е грешал; Джем просто никога не бе бил толкова щастлив. Или поне не откакто бе загубил родителите си. Но Уил никога не го бе отчитал. Бе се грижил за безопасността и оцеляването на Джем, но не и за това той да е щастлив.

Джем е най-големият ми грях.

Теса имаше право. Бе поискал тя да развали годежа, независимо от цената; сега осъзна, че не го иска, че не може да го направи. Трябва да знаеш, че поне знам какво е благородство и чувство за дълг, бе казал той на Джем и го мислеше. Дължеше му живота си. И нямаше да му отнеме единственото нещо, което той желаеше повече от всичко друго на света. Дори и това да означаваше самият той да не е щастлив, Джем не бе за него просто някой, на когото дължеше толкова много, че никога нямаше да бъде в състояние да му се изплати, а както се казваше в споразумението, някой, когото обичаше като собствената си душа.

Джем изглеждаше не само по-щастлив, но и по-силен, помисли си Уил, цветът на лицето му бе по-здрав, гърбът му бе по-изправен.

— Трябва да ти се извиня — каза Джем. — Бях много суров към теб във вертепа на ифритите. Знам, че просто се нуждаеше от утеха.

— Не, ти бе прав да…

— Не, не бях — изправи се Джем. — Бях груб с теб, защото не можех да гледам как се отнасяш към себе си, все едно не струваш нищо. Каквато и роля да се опитваш да играеш, аз винаги те виждам такъв, какъвто си, мой кръвни братко. Не само по-добър, отколкото се представяш, но по-добър, отколкото повечето хора биха могли да се надяват, че са — той нежно сложи ръка върху рамото на Уил. — Ти си изключително ценен във всяко едно отношение, Уил.

Уил затвори очи. Видя черната базалтова зала, двата кръга, горящи на пода. Джем пристъпи от своя кръг към кръга на Уил, така че те застанаха в едно и също място, заобиколено от огъня. Очите му бяха черни тогава, широко отворени върху бледото му лице. Уил си спомни думите от клетвата на парабатаите. Където и да отидеш, и аз ще дойда там; когато умреш, ще умра и аз и там ще бъда погребан: Ангелът отреди така и само смъртта може да ни раздели. Същият този глас му каза сега:

— Благодаря ти за това, което направи за Теса.

Уил не можа да го погледне; гледаше към стената, където сенките им се бяха преплели, така че не можеше да се каже къде започва единият и къде другият.

— Благодаря ти, че бе с мен, когато брат Енох вадеше металните късове от гърба ми — каза той.

Джем се засмя.

— Нали затова са парабатаите.

Заседателната зала бе украсена с червени знамена, върху които бяха извезани черни руни; Джем прошепна на Теса, че това са руни за вземане на решения и за издаване на присъди.

Настаниха се в предната част, на реда, където бяха седнали Хенри, Гидеон, Шарлот и Уил. Теса не бе разговаряла с Уил от предишния ден; той не бе дошъл на закуска и се бе присъединил към тях по-късно в двора, закопчавайки палтото си, докато слизаше надолу по стълбите. Тъмната му коса бе в безпорядък и той изглеждаше така, сякаш не бе спал. Опитваше се да не поглежда към Теса и тя на свой ред също избягваше да го поглежда, въпреки че на моменти усещаше върху себе си погледа му, подобно на горещи въглени, попаднали върху кожата й.

Джем се държеше като джентълмен; годежът им все още бе тайна и освен че й се усмихваше всеки път, когато го погледнеше, нищо друго в държанието му не бе по-различно от обикновено. Преди да заемат местата си в Съвета, тя усети как пръстите на дясната му ръка нежно докоснаха ръката й, след това той отдръпна ръката си.

Усещаше как Уил ги гледа от другия край на реда. Но тя не поглеждаше към него.

На едно от местата върху подиума в центъра на залата бе седнал Бенедикт Лайтууд; орловият му профил бе обърнат встрани от множеството, зъбите му бяха стиснати. До него бе седнал Гейбриъл, който, подобно на Уил, изглеждаше изтощен и брадясал. Той погледна към брат си, когато Гидеон влезе в стаята, и отмести погледа си след това, когато Гидеон зае мястото си, съвсем преднамерено, сред ловците на сенки от Института. Гейбриъл прехапа устни и заби поглед в обувките си, но не се помръдна от мястото си.

Тя разпозна няколко от лицата край себе си. Лелята на Шарлот, Калида, както и мършавият Алойзиъс Старкуедър, въпреки оплакванията му, че не е бил поканен. Очите му се присвиха, спирайки се върху Теса, и тя бързо се обърна напред.

— Тук сме — каза консулът Уейланд, когато зае мястото си пред катедрата, Инквизиторът бе седнал от лявата му страна, — за да установим докъде са стигнали Шарлот и Хенри Брануел, с помощта на Клейва, през изминалите две седмици по въпроса за Аксел Мортмейн, а също така и във връзка с иска на Бенедикт Лайтууд относно това, че е по-добре лондонският Институт да бъде ръководен от друг.

Инквизиторът се изправи. Държеше нещо, което проблясваше със сребристочерна светлина в ръката му.

— Шарлот Брануел, моля, заповядайте на катедрата.

Шарлот се изправи и изкачи стъпалата към подиума.

Инквизиторът й протегна Меча на смъртните и тя обгърна с ръце острието. С тих глас тя изложи събитията от последните две седмици — ровенето във вестникарските статии и архивните документи, пътуването до Йоркшир, заплахите към семейство Херондейл, откритието за предателството на Джесамин, битката в склада за чай, смъртта на Нат. Не излъга нито веднъж, но на Теса й направи впечатление, че изпускаше някои детайли. По всичко изглеждаше, че Мечът на смъртните би могъл да бъде заобиколен, макар и леко.

Имаше моменти, по време на изложението на Шарлот, в които членовете на Съвета реагираха бурно: въздишаха тежко, влачеха крака, най-вече когато стана ясно за участието на Джесамин в случилото се.

— Познавах родителите й — чу Теса да казва от задната част на залата лелята на Шарлот. — Ужасна история!

— И къде е сега момичето? — попита Инквизиторът.

— В килиите на Мълчаливите братя — отвърна Шарлот. — Очаква наказание за престъплението си. Информирах Консула за местопребиваването й.

Инквизиторът, който се разхождаше нагоре-надолу по подиума се спря и се взря в лицето на Шарлот.

— Казахте, че това момиче ви е било като дъщеря — каза той, — а сега сте я предали на братята без принуда?

— Законът е суров — отвърна Шарлот, — но това е законът.

Ъгълчетата на устните на консула Уейланд се извиха нагоре.

— А вие, Бенедикт, казахте тук, че тя ще бъде твърде мека към злосторниците — каза той. — Ще кажете ли нещо в тази връзка?

Бенедикт се изправи на крака; бе твърдо решен да се покаже в най-добрата си светлина, маншетите му, бели като сняг, се подаваха от ръкавите на фрака му от тъмен туид.

— Да, ще кажа — каза той. — От цялото си сърце подкрепям Шарлот Брануел за ръководител на Института и оттеглям иска си.

Сред множеството се понесе шепот на недоверие.

Бенедикт се засмя дружелюбно.

Инквизиторът се обърна към него и го изгледа невярващо.

— Искате да кажете — натърти той, — че независимо от факта, че тези ловци на сенки са убили Натаниъл Грей — или са отговорни за смъртта му — единствената брънка, която ни свързва с Мортмейн, независимо от факта, че са приютявали и друг шпионин под покрива си, независимо от факта, че все още не знаят къде се намира Мортмейн, вие ще препоръчате Шарлот и Хенри Брануел да продължат да управляват този Институт, така ли?

— Може и да не знаят къде се намира Мортмейн — отвърна Бенедикт, — но знаят кой е той. Както казва големият мундански стратег Сун Дзъ в „Изкуството на войната“, „ако познавате враговете си и себе си, можете да спечелите стотици сражения и да не претърпите нито една загуба“. Сега знаем кой всъщност е Мортмейн — смъртен мъж, а не някакво свръхестествено същество; мъж, който се страхува от смъртта; мъж, който се стреми към отмъщение заради това, което нарича незаслужена смърт на семейството си. Той не изпитва състрадание към долноземците. Използва върколаци, за да му помагат да изгради армията си от механични създания в съкратени срокове, дава им дрога, за да работят по двайсет и четири часа в денонощие, знаейки, че дрогата ще ги убие и така ще си осигури мълчанието им. Съдейки по размерите на склада за чай, използван от него, и броя на работниците, които е наемал, армията му от механични създания би трябвало да е доста внушителна. Съдейки също така по мотивацията му през всички тези години, през които е планирал стратегията си за отмъщение, той е човек, който не се влияе от разумни аргументи, не може да бъде разубеден и не може да бъде спрян. Трябва да се подготвим за война. Не знаехме всичко това преди.

Инквизиторът погледна към Бенедикт, устните му бяха стиснати, сякаш подозираше, че се случва нещо недопустимо, но не може да разбере какво точно.

— Да се подготвим за война? И как предлагате да го направим — основавайки се, може би, на цялата тази ценна информация, до която семейство Брануел са се добрали?

Бенедикт сви рамене.

— Това ще реши Съвета след време. Но Мортмейн се е опитал да привлече към каузата си влиятелни долноземци като Улси Скот и Камила Белкор. Може и да не знаем къде е, но сега знаем пътищата му и можем да му поставим капан. Като се съюзим с някои от най-влиятелните лидери на долноземците. По всичко изглежда, че Шарлот ги държи в ръцете си.

Тук-там се разнесе колеблив смях, не се смееха на Шарлот; смееха се на Бенедикт. Гейбриъл гледаше баща си и зелените му очи горяха.

— Ами шпионинът в Института? Няма ли да определите това като небрежност? — попита Инквизиторът.

— Ни най-малко — отвърна Бенедикт. — Тя подхожда към проблемите оперативно и без да влага състрадание — той се усмихна към Шарлот, а усмивката му бе като бръснач. — Оттеглям предишното си твърдение, че е мекосърдечна. Тя очевидно е в състояние да раздава правосъдие безмилостно като мъж.

Шарлот пребледня, но не каза нищо. Малките й ръце все още бяха върху Меча.

Консулът Уейланд въздъхна отривисто.

— Съжалявам, че не стигнахте до това заключение преди две седмици, Бенедикт, щяхте да ни спестите всичко това.

Бенедикт елегантно присви рамене.

— Смятах, че трябва да бъде проверена — каза той. — За радост тя издържа проверката.

Уейланд поклати глава.

— Е, добре. Нека да гласуваме. — Той подаде на Инквизитора нещо, което изглеждаше като стъклен съд от помътняло стъкло. Инквизиторът слезе сред присъстващите и подаде съда на жената, седяща на първото място в първия ред. Теса с изненада видя как тя наведе глава и прошепна нещо в съда, след това го подаде на мъжа, който бе отляво.

Докато съдът обикаляше стаята, Теса усети как Джем плъзна ръцете си в нейните. Тя подскочи, но широките й поли, предположи тя, почти скриха ръцете им. Тя сплете пръсти с неговите тънки, деликатни пръсти и затвори очи. Обичам го. Обичам го. Обичам го. И наистина, докосването му я накара да потрепери, а сърцето й се сви, спомняйки си за изражението на Уил, когато му каза, че с Джем са сгодени, щастието, което угасна от лицето му като огън, потушен от дъжда.

Джем изтегли ръката си от нейните, за да вземе купата от Гидеон, седящ до него. Чу го да прошепва „Шарлот Брануел“, преди да й подаде купата, за да я предаде на Хенри до нея. Погледна към него и той погрешно изтълкува тъгата в очите й, защото й се усмихна окуражаващо.

— Всичко ще е наред — каза той. — Ще изберат Шарлот.

Когато купата завърши пътешествието си, тя отново се озова при Инквизитора, който тържествено я подаде на Консула. Консулът я пое и оставяйки я на катедрата пред себе си, нарисува една руна върху стъклото със стилито си.

Купата се разтресе като кипящ чайник. От отвора й се изви бял пушек — шепота на стотиците ловци на сенки. Във въздуха се изписа:

ШАРЛОТ БРАНУЕЛ

Шарлот пусна Меча на смъртните и облекчено се отпусна. Хенри нададе тържествуващ вик и хвърли шапката си във въздуха. Стаята се изпълни с викове и олелия. Теса не можа да се удържи да не погледне към Уил. Той се бе отпуснал върху мястото си, с наведена назад глава и затворени очи. Изглеждаше блед и изтощен, сякаш тази последна случка бе изцедила и последната останала му енергия.

Внезапно насред глъчката се извиси писък. Теса скочи на крака, оглеждайки се. Писъкът бе на лелята на Шарлот, Калида, елегантната й сива шапка бе излетяла встрани, а ръката й сочеше нагоре. Над залата се понесе възглас на изненада, когато останалите ловци на сенки проследиха погледа й. Пространството над тях бе изпълнено с десетки, дори стотици жужащи черни метални същества, подобни на огромни черни пчели с медни крила, кръжащи напред-назад и изпълвайки въздуха с ужасяващия звук на металическото си бръмчене.

Една от металните пчели се сниши и започна да кръжи пред лицето на Теса, издавайки жужащ звук. Беше без очи, но имаше кръгла стъклена пластина върху плоската предна част на главата си. Усети как Джем протегна ръка към ръката й, опитвайки се да я дръпне встрани, но тя нетърпеливо се отскубна, грабна шапката от главата си, замахна към съществото и го затисна върху стола. То издаде разярено, пронизително бръмчене.

— Хенри! — извика тя. — Хенри, хванах едно от тях…

Хенри се появи зад гърба й, с порозовяло лице, и впери поглед към шапката. Във финото сиво кадифе се бе образувала малка дупка, там, където механичното същество я бе разкъсало. Хенри замахна с юмрук, ругаейки, и удари шапката, размазвайки съществото. То избръмча и замлъкна.

Джем протегна ръка и внимателно повдигна шапката. Това, което се показа отдолу, бе купчина метални чаркове — метално крило, счупено шаси и счупени медни крайници.

— Уф — рече Теса. — Прилича на хлебарка. — После вдигна глава, когато друго бръмчене се понесе над залата. Насекомоподобните същества се бяха събрали заедно в черен вихър в центъра на залата; Консулът бе застанал с блестящия Меч на смъртните в ръка, а зад него бе Бенедикт, с каменно лице и ледени очи.

— Струва ми се, че има по-важни неща, с които би трябвало да се занимаваме.

— Това е нещо като камера — каза Хенри, държейки в скута си частите на сплесканото метално насекомо, докато каретата трополеше към къщи. — След като загуби Джесамин, Нат и Бенедикт, Мортмейн вероятно не разполага с други надеждни човешки шпиони, които да му дават сведения. — Той разрови парчетата; бяха струпани в това, което бе останало от шапката на Теса, и положени в скута му, докато се клатушкаха по пътя.

— Бенедикт не изглеждаше много радостен при вида на съществата — каза Уил. — Вероятно разбира, че Мортмейн се е досетил за измяната му.

— Бе само въпрос на време — каза Шарлот. — Хенри, тези същества могат ли да записват картини или звуци като фоноавтографи[1]? Летяха толкова бързо…

— Не съм сигурен — смръщи вежди Хенри. — Трябва да ги изследвам по-внимателно в криптата. Не виждам обтуратор, но това не означава нищо — той погледна към озадачените лица около себе си и сви рамене. — Във всеки случай — каза той — няма нищо лошо в това Съветът да се запознае с някои от откритията на Мортмейн. Едно е да сме слушали за тях, а съвсем друго да видим какво е постигнал. Не мислиш ли така, Лоти?

Шарлот измърмори нещо в отговор, но Теса не чу какво. Мислеше си за това, което се бе случило, когато излязоха от заседателната зала и чакаха каретата да дойде да ги вземе. Джем говореше нещо с Уил, когато погледът й бе привлечен от някакъв черен плащ и Алойзиъс Старкуедър внезапно изникна пред нея, а посивялото му лице бе пламнало.

— Гуспожице Грей — излая той, — тува механично създание… толкува се приближи ду вас…

Теса стоеше мълчаливо и го гледаше, очаквайки той да я обвини в нещо, без да може да си представи какво би могло да е то.

— Всичку нъред ли е? — бе казал той, накъсвайки думите и йоркширският му акцент бе рязко изразен. — Не въ ли нъръни?

Теса поклати бавно глава.

— Не, господин Старкуедър. Благодаря ви за загрижеността.

След това Джем и Уил се обърнаха и го погледнаха. Когато видя, че е привлякъл вниманието им, Старкуедър бе кимнал рязко, бе се обърнал и се бе отдалечил, а дрипавият му плащ се развяваше след него.

Теса не можеше да разбере защо бе всичко това. Спомни си за кратковременното си пребиваване в съзнанието на Старкуедър и изненадата, която той бе изпитал, виждайки я, когато каретата внезапно спря пред Института. Доволни, че напускат тясното й пространство, ловците на сенки и Теса се изсипаха на алеята.

Сивите облаци над града се бяха разкъсали и лимоненожълтата слънчева светлина струеше надолу, правейки така, че стъпалата пред входа да блестят. Шарлот тръгна към тях, но Хенри я спря, придърпвайки я към себе си със свободната си ръка, тази, с която не държеше останките от шапката на Теса. Теса ги гледаше и за първи път от вчера усети проблясък на щастие. Даде си сметка, че е загрижена за Шарлот и Хенри и осъзна, че иска да ги види щастливи.

— Не можем да не отбележим, че всичко се нареди така, както бихме искали — каза Хенри, държейки я здраво. — Толкова се гордея с теб, скъпа.

Теса очакваше някакъв саркастичен коментар от страна на Уил, но той гледаше встрани към вратата. Гидеон изглеждаше озадачен, а Джем и тя бяха доволни.

Шарлот се отдръпна от Хенри, изчервявайки се ужасно и оправяйки шапката си, но възхитена.

— Наистина ли, Хенри?

— Разбира се! Жена ми е не просто прекрасна, тя е блестяща и това не може да не й се признае.

— Ако Джесамин бе тук — каза Уил, все още гледайки към вратата — щеше да ви каже да престанете, защото й се повръща от вас.

Усмивката изчезна от лицето на Шарлот.

— Горката Джеси…

Но изражението на Хенри бе необичайно твърдо.

— Не трябваше да прави това, което направи, Лоти. Вината не е твоя. Можем само да се надяваме, че Съветът ще прояви снизхождение — той прочисти гърлото си. — Може ли да не говорим повече за Джесамин днес? Тази вечер ще празнуваме. Институтът е наш.

Шарлот го погледна сияеща, в очите й имаше толкова много любов, че Теса отклони поглед в посока към Института. После премигна. Високо горе върху каменната стена мярна някакво движение. Някаква завеска се открехна и тя видя едно бледо лице да се взира надолу. Софи, която се озърташе за Гидеон? Не бе сигурна — лицето изчезна също така бързо, както се бе появило.

Теса обърна специално внимание на облеклото си тази вечер, бе избрала една от новите рокли, които й бе купила Шарлот: син сатен и корсет със сърцевидна форма и дълбоко кръгло деколте, върху него бе облякла шемизета от мехеленска дантела. Ръкавите бяха къси и набрани и откриваха дългите й бели ръце, а къдриците й бяха вдигнати нагоре и назад, и в прическата й бяха вплетени тъмносини теменужки. Едва след като Софи внимателно ги прикрепи в косата й, Теса осъзна, че те са с цвета на очите на Уил и внезапно й се прииска да ги махне, но разбира се не го направи, а само благодари на Софи за старанието й и от все сърце я похвали за това колко красива бе станала косата й.

Софи тръгна преди нея, за да помогне на Бриджет в кухнята. Теса почти автоматично седна пред огледалото, за да прехапе устните си и да пощипне бузите си. Имаше нужда от малко цвят, помисли си тя. Бе необичайно бледа. Нефритеният медальон бе скрит в мехеленската дантела, където не можеше да бъде видян; Софи бе погледнала към него, когато Теса се обличаше, но не бе казала нищо. Протегна ръка за ангела с часовников механизъм и го сложи на врата си. Той се намести под медальона, точно между ключиците й, и тиктакането му й подейства успокоително. Не виждаше основание да не ги слага заедно.

Когато излезе в коридора, Джем вече я чакаше. Очите му светнаха, когато я видя, и хвърляйки поглед нагоре и надолу по коридора, той я притегли към себе си и я целуна по устата.

Заповяда си да се потопи в целувката и да се разтвори в него, както преди. Устните му бяха меки и имаха сладък вкус, ръката му, обгърнала шията й, бе силна и нежна. Тя се приближи по-близо до него — искаше да усети ударите на сърцето му.

Той се дръпна назад, останал без дъх.

— Нямах намерение да направя така, че…

Тя се усмихна.

— Мисля, че имаше, Джеймс.

— Не и преди да те видя — каза той. — Възнамерявах само да те попитам мога ли да те съпроводя до трапезарията. Но ти изглеждаш толкова красива — той докосна косата й. — Страхувам се, че толкова много страст може да ти се стори отблъскваща, като дърво през есента, на което са му опадали листата.

— Е, добре — каза тя. — Можеш да ме съпроводиш до трапезарията.

— Благодаря — той прокара пръсти по скулите й. — Помислих си, че ще се събудя тази сутрин и това, че ми каза „да“ ще е само сън. Но не е. Нали? — очите му се взираха в лицето й.

Тя поклати глава. Усещаше сълзи в гърлото си и бе доволна, че е с ръкавици, които скриваха раната от изгарянето върху лявата й ръка.

— Съжалявам, че сделката е толкова неизгодна за теб, Теса — рече той. — Във времето, имам предвид. Да се обвържеш с умиращ мъж, когато си само на шестнайсет…

— Ти си само на седемнайсет. Имаме достатъчно време, за да открием лекарство — прошепна тя. — И ще го направим. Ще открием лекарство. Аз ще съм с теб. Завинаги.

— Сега вече вярвам в това — каза той. — Когато две души са като една, те са заедно на щурвала. Роден съм на този свят, за да те обичам, и ще те обичам и в следващия живот, и в този след него.

Тя си помисли за Магнус. Завързани сме със златна верига към този живот и се страхуваме от това, което е отвъд пропастта.

Вече знаеше какво бе имал предвид. Безсмъртието бе дар, но то си имаше цена. За какво ми е да съм безсмъртна, помисли си тя, когато имам само този, този единствен живот. Няма да се преобразя и да се преродя като теб, Джеймс. Няма да те видя в небесата, на пейката при свещената река или в какъвто и да е следващ живот.

Но не го каза. Това би го наранило и ако бе сигурна в нещо, то това бе, че изпитваше неудържимо желание да го предпази от това, което би го наранило, да застане между него и разочарованието, между него и болката, между него и смъртта, и да се бори с тях, както Бодицея се бе съпротивлявала срещу настъпващите римляни. Вместо това тя протегна ръка и докосна бузата му и той доближи лице до косата й, пълна с цветя с цвета на очите на Уил, и те останаха прегърнати, докато звънецът за вечеря не иззвъня повторно.

Бриджет, която можеше да бъде чута да пее мрачно в кухнята, бе надминала себе си в трапезарията, слагайки свещи в сребърни свещници навсякъде, така че цялата стая бе ярко осветена. Рози и орхидеи плуваха в сребърни купи върху бялата ленена покривка. Хенри и Шарлот се бяха настанили начело на масата. Гидеон, във вечерно облекло, седеше, вперил очи в Софи, която влизаше и излизаше от стаята, но тя упорито избягваше погледа му. До него седеше Уил.

Обичам Джем. Ще се омъжа за Джем. Теса си повтаряше това през целия път по коридора, само че се случи нещо по-различно; сърцето й болезнено се преобърна в гърдите, когато видя Уил. Не бе го виждала във вечерно облекло от нощта на бала и независимо че имаше блед и измъчен вид, изглеждаше възмутително красив.

— Готвачката ви винаги ли пее? — ужасено питаше Гидеон, когато Джем и Теса влязоха. Хенри вдигна поглед и виждайки ги, се усмихна лъчезарно с цялото си лице, осеяно с лунички.

— Вече се чудехме къде сте — започна той.

— Теса и аз имаме да ви казваме нещо — изстреля Джем. Ръката му потърси ръката на Теса и я взе в своята; тя се вцепени, когато три изненадани лица се обърнаха към тях — четири, ако се брои и това на Софи, която точно влизаше в трапезарията. Уил остана на мястото си, вперил очи в сребърната купа пред себе си; в нея плуваше една бяла роза и той сякаш смяташе да се взира в нея, докато не потънеше. В кухнята Бриджет все още пееше една от ужасяващите си тъжни песни; думите й стигаха до тях през вратата.

На партито вечерно от шума

спасих се аз навън, на хладина.

И чух една девойка да се вайка:

„Къде е татко? Де е мойта майка?

Видяхте ли там брат ми Джон случайно?

А сладкия ми Уил? Обичам го безкрайно!“

Иска ми се да я убия, помисли си Теса. Трябва ли да пее песен за това.

— Е, вече можете да ни кажете — каза Шарлот, усмихвайки се. — Не ни оставяйте да изгаряме от нетърпение, Джем!

Джем вдигна сплетените им ръце и каза:

— Теса и аз сме сгодени и ще се женим. Аз й направих предложение и тя прие.

Настъпи напрегната тишина. Гидеон изглеждаше изумен — Теса почти изпита съжаление към него, по някакъв странен начин — а Софи, която държеше в ръце кана със сметана, бе останала с отворена уста. Хенри и Шарлот изглеждаха напълно слисани. Никой от тях не бе очаквал това, помисли си Теса; въпреки че Джесамин бе казала, че майката на Теса е била ловец на сенки, тя все пак бе долноземка, а ловците на сенки не можеха да се женят за долноземци. Не бе отчела това. Бе си мислила, че ще кажат на всекиго поотделно, предпазливо, а сега Джем го изтърси пред всички в пристъп на щастие. Помисли си: О, моля ви, усмихнете се. Моля ви, поздравете ни. Моля ви, не му разваляйте удоволствието. Моля ви.

Усмивката на Джем вече бе на път да изчезне, когато Уил се изправи на крака. Теса си пое дълбоко дъх. Той бе толкова красив във вечерния си костюм, нямаше и съмнение, но той винаги бе красив; сега в него се бе появило нещо ново, някакъв по-дълбок пласт в синевата на очите му, някаква пукнатина в твърдата му и непробиваема броня, която го озаряваше отвътре. Това бе някакъв нов Уил, различен Уил, бе го виждала толкова рядко преди — Уил, когото вероятно само Джем познаваше. А сега тя никога нямаше да го опознае. Тази мисъл я прониза и натъжи, сякаш си спомни за някого, който бе умрял.

Той вдигна чашата си с вино.

— Не познавам други толкова прекрасни хора — каза той, — и не бих могъл да си представя по-радостна новина. Нека съвместният ви живот бъде дълъг и щастлив — очите му се взряха в очите на Теса, след това се спряха върху Джем. — Поздравления, братко.

Изведнъж всички заговориха вкупом. Софи остави каната и се приближи, за да прегърне Теса; Хенри и Гидеон стиснаха ръката на Джем, а Уил стоеше и гледаше, все още държейки в ръка чашата си. Сред гълчавата от радостни гласове единствено Шарлот бе запазила мълчание, сложила ръка върху гърдите си; Теса обезпокоено се наведе над нея.

— Шарлот, всичко наред ли е?

— Да — отвърна Шарлот, а след това повтори по-високо, — да, само това, че… и аз имам новина. Добра новина.

— Да, скъпа — каза Хенри. — Ние си възвърнахме Института! Но всички вече разбраха това…

— Не, не става въпрос за това, Хенри. Ти… — Шарлот издаде задавен звук, нещо средно между смях и хлипане. — Хенри и аз ще си имаме бебе. Момче. Брат Енох ми каза. Не исках да ви казвам, но…

Думите й бяха заглушени от радостния вик на Хенри, който бе напълно сащисан. Той грабна Шарлот в прегръдките си.

— Скъпа, това е чудесно, това е чудесно…

Софи почти извика и запляска с ръце. Гидеон изглеждаше толкова смутен, сякаш щеше да умре, а Уил и Джем си размениха озадачени усмивки. Теса също не можеше да спре да се усмихва; възторгът на Хенри бе толкова заразителен. Той се понесе във вихрен танц с Шарлот, а след това внезапно спря, ужасен, че танцът би могъл да се отрази зле на бебето, и я сложи да седне върху най-близкия стол.

— Хенри, чувствам се прекрасно и мога да вървя — възмути се Шарлот. — Както и да танцувам.

— Скъпа, ти си в особено положение! Трябва да останеш в леглото в оставащите осем месеца! Малкият Бюфорд…

— Няма да кръстя детето ни Бюфорд. Не ме е грижа, че баща ти се е казвал така, или пък, че това е типично йоркширско име… — вбесено започна Шарлот, когато на вратата се почука и вътре надникна рошавата глава на Сирил. Той се зазяпа във веселието, разразило се пред очите му, и изрече колебливо:

— Господин Брануел, тук има някой, който иска да се види с всички вас.

Хенри премигна.

— Някой, който иска да се види с нас ли? Но това е частна вечеря, Сирил. Освен това не чух звъна на камбаната…

— Тя е нефилим — отвърна Сирил. — Казва, че е много важно. Не може да чака.

Хенри и Шарлот изненадано се спогледаха.

— Е, добре тогава — най-после каза Хенри. — Въведи я, но й кажи, че трябва да е кратка.

Сирил изчезна. Шарлот се изправи, приглаждайки роклята си и оправяйки разпиляната си коса.

— Сигурно е леля Калида — каза тя озадачено. — Нямам представа кой друг би могъл да е…

Вратата отново се отвори и Сирил влезе вътре, следван от едно момиче на около петнайсет. Тя бе облечена в черно пътническо наметало и зелена рокля под него. Въпреки че Теса не я бе виждала преди, мигновено разбра коя е — позна я по черната коса, по теменуженото синьо на очите й, по грациозната извивка на бялата й шия, по изящните й черти, по сочните й устни.

Чу Уил, който внезапно и отривисто си пое дъх.

— Здравейте — каза момичето с глас, който прозвуча изненадващо меко и заедно с това изненадващо категорично. — Извинявам се, че наруших вечерята ви, но няма къде другаде да отида. Аз съм Сесили Херондейл. Дойдох, за да се обуча за ловец на сенки.

[1] Устройство, което улавя звуковите вълни и ги отразява във визуална форма върху влакнеста хартия. — Бел.прев. ↑

БЕЛЕЖКА ЗА АНГЛИЯ ОТ ВРЕМЕТО НА ТЕСА

Както и в „Ангел с часовников механизъм“, така и в „Принц с часовников механизъм“, Лондон е — доколкото съм успяла да го постигна — смесица от реалното и измисленото, от общоизвестно и позабравено. (Например в Уестминстърското абатство наистина съществува Съкровищница.) Географията на реално съществувалия викториански Лондон е съхранена във възможно най-голяма степен, в някои случаи обаче това не бе възможно.

За тези, които се питат за Института: наистина е имало църква, която се е наричала „Малките Вси Светии“, изгоряла по време на Големия пожар в Лондон през 1666 г. Тя се е намирала обаче на „Ъпер Темз Стрийт“, а не където съм я сложила аз, на „Флийт Стрийт“. Тези, които познават Лондон, ще разпознаят местонахождението на Института и острия му връх, както и любимата на вестникари и журналисти църква „Сейнт Брайд“, която не е спомената в „Адските устройства“, тъй като мястото й е заето от Института. За тези, които се питат за Института в Йорк, ще кажа, че той е разположен в църквата „Света Троица“ на Гудрамгейт, църква в Йорк, която все още можете да откриете и разгледате.

Колкото до къщата на Лайтууд в Чезуик, през XVI и XVII век се е смятало, че Чезуик е достатъчно отдалечен от Лондон, за да бъде убежище от градската мръсотия и епидемии, и богатите семейства са имали имения там. Къщата на семейство Лайтууд представлява свободна възстановка на известната Вила в Чезуик. Що се отнася до къщата на номер 16 на „Чейни Уок“, където живее Улси Скот, по това време там са живеели Алджернон Чарлз Суинбърн[1], Данте Гейбриъл Росети[2] и Джордж Мередит[3], които я наемали съвместно. Те били част от движението на прарафаелитите и биха оценили по достойнство мотото върху пръстена на Улси — „изкуство заради самото изкуство“ или „чисто изкуство“.

За тези, които се питат какво казва Уил на Теса, непосредствено преди да влязат в имението в Чезуик, Caelum denique е бойният призив на кръстоносците и означава „Небесата най-сетне!“

[1] Алджернон Чарлз Суинбърн (1837–1909) — английски поет, драматург и критик. — Бел.прев. ↑

[2] Данте Гейбриъл Росети (1828–1882) — английски поет, преводач, илюстратор и живописец. — Бел.прев. ↑

[3] Джордж Мередит (1828–1909) — английски поет и писател. — Бел.прев. ↑

БОНУС МАТЕРИАЛИ

Майко, татко и моя малка сестричке,

Днес е седемнайсетият ми рожден ден. Знам, че пишейки ви това писмо, нарушавам Закона. Знам, че най-вероятно ще скъсам това писмо, когато го завърша, както правя на всеки свой рожден ден, откакто навърших дванайсет. Но независимо от това го пиша, за да ознаменувам събитието, както някой, който всяка година посещава гроба на любим човек, за да го помене. За да не се превърнем в мъртъвци един за друг.

Чудя се дали, когато се събудите тази сутрин, ще си спомните, че на днешния ден преди седемнайсет години ви се е родил син. Чудя се дали си спомняте за мен и дали се опитвате да си представите какъв е животът ми тук, в Института в Лондон. Съмнявам се, че можете да си го представите. Всичко е толкова различно от къщата ни, заобиколена от планини, великолепното ясносиньо небе и безкрайната зеленина. Тук всичко е черно, сиво или кафяво и залезите са обагрени със сажди и кръв.

Чудя се дали се тревожите за мен. Дали не съм самотен или, както мама винаги се тревожеше, дали не ми е студено или дали отново съм излязъл без шапка в дъжда. Тук никой не се безпокои за такива дреболии. Има толкова много неща, които биха могли да ни убият всеки момент, така че това, че си пипнал настинка едва ли има някакво значение.

Чудя се дали сте разбрали, че ви чувах, когато бяхте дошли за мен, когато бях на дванайсет. Скрих се под леглото, за да не чувам как ме викате по име. Но ви чувах. Чувах как мама викаше малкото си момче. Хапех до кръв ръцете си, но не слязох долу, и Шарлот вероятно ви е отпратила. Мислех, че може би ще дойдете отново, но вие не го направихте. Всички Херондейл са толкова упорити.

Спомням си въздишката на облекчение, която се изтръгваше от вас всеки път, когато Съветът идваше да ме попита дали искам да стана нефилим и да напусна семейството си, и всеки път аз казвах „не“ и ги отпращах. Чудя се дали знаете, че бях изкушен от идеята за живот, изпълнен със слава, битки и убийства в защита на най-близките си, както се полага на един мъж. Това е в кръвта ни: влечението към серафимските ками и стилитата, към Знаците и чудовищата.

Чудя се защо си напуснал нефилимите, татко; чудя се защо мама не е избрала да се извиси и да стане ловец на сенки. Може би ги смятате за жестоки или студени? Аз не ги смятам за такива. Шарлот е особено мила към мен, без да знае, че ни най-малко не го заслужавам. Хенри е доста луд, но всъщност е добър човек. Той би разсмял Ѐла. Не бих могъл да кажа особено добри неща за Джесамин, но тя е безобидна. Но както не мога да кажа добри неща за Джесамин, така и не мога да спра да възхвалявам Джем — той е братът, който татко винаги е смятал, че трябва да имам, кръв от кръвта ми, въпреки че не сме роднини. Независимо че може би съм загубил всичко друго, поне спечелих приятелството му. Отскоро си имаме и попълнение. Името й е Теса. Хубаво име, нали? Спомням си цвета на облаците, които идваха откъм океана и се носеха над планините — точно като онези облаци е и цветът на нейните очи.

Тес, Тес, Теса.

Съществувало ли е някога по-прекрасно име? Когато го произнасям на глас, сърцето ми звънти като камбана. Странно е да си го представи човек, нали — сърце, което звънти — но усещането е подобно на усещането, когато ме докосваш: сякаш сърцето ми звънти в гърдите, звукът трепти надолу по вените ми и радостно отеква в костите ми.

Защо написах това в тази книга? Ти си причината. Ти ме научи да обичам тази книга, преди само й се надсмивах. Когато я прочетох за втори път, с отворен ум и сърце, почувствах огромното отчаяние на Сидни Картън и му завидях. Да, на Сидни, защото въпреки че не се надява, че жената, която обича, би могла да го заобича, той поне може да й каже за любовта си. Може да направи така, че да й разкрие страстта си, независимо че цената е собствената му смърт.

Бих избрал смъртта, заради шанса да ти кажа истината, Теса, ако можех да съм сигурен, че това би била моята смърт. Затова завидях на Сидни, завидях му, че е свободен.

Сега най-после и аз съм свободен и вече мога да ти кажа, без да се страхувам, че това ще застраши живота ти, всичко, което се е натрупало в сърцето ми.

Ти не си последната мечта на душата ми.

Ти си първата мечта на душата ми, единствената мечта, която не бях в състояние да спра да си представям, че ще се осъществи. Ти си първата мечта на душата ми и от тази мечта, надявам се, ще се породят всички останали мечти, един живот, който наистина да си струва.

Най-после с надежда:

Уил Херондейл

ДА ИЗГОРИШ ЯРКО

Цигулката на бащата на Джем бе направена за него от лютиера Гуарнери, който изработвал цигулки за такива известни музиканти като Паганини. Понякога Джем си мислеше, че баща му е можел да бъде като Паганини — известен със свиренето си в целия свят — ако не бе станал ловец на сенки. Ловците на сенки можеха да се отдадат на музика, рисуване или поезия, но това се случваше обикновено, когато се пенсионираха, дотогава си оставаха преди всичко и най-вече ловци на сенки. Джем знаеше, че не притежава таланта на баща си, който го бе учил да свири, когато бе още толкова малък, че му бе трудно да държи тежкия инструмент, но той свиреше на него по причини, които се простираха далеч отвъд самото изкуство.

Тази вечер се бе почувствал твърде зле, за да се присъедини към останалите за вечеря, усещаше болка в костите и някаква умора, която постепенно обхващаше крайниците му. Накрая се предаде и взе малко уин фен, за да потуши болката и да се поободри. След това усети раздразнение и горчивина заради зависимостта си и когато потърси Уил, първата му защитна линия срещу зависимостта, парабатаят му, разбира се, не бе там. Отново е навън, помисли си Джем, и се разхожда по улиците като Диоген, само че причината да го прави не е толкова възвишена.

Така че Джем се оттегли в стаята при цигулката си. Сега свиреше Шопен, един етюд, написан всъщност за пиано, но преработен от баща му за цигулка. Музиката започваше тихо и се извисяваше в кресчендо, така че да изцеди всяка капчица енергия и пот от него, всеки опит за концентрация, и да го остави напълно изтощен, така че да не усеща повече силното влечение към дрогата, изгарящо го като огън.

Това бе етюдът, който баща му бе посветил на майка му още преди да се оженят. Бащата на Джем бе романтик, майка му бе по-практична, но независимо от това музиката я бе затрогнала. Баща му бе настоял Джем да го научи наизуст — „Свирех го на годеницата си и един ден и ти ще го свириш на твоята“.

Но аз никога няма да имам годеница. Не си го бе помислил, за да се самоизмъчва. Подобно на майка си и той бе практичен за повечето неща, дори и когато ставаше въпрос за собствената му смърт. Бе в състояние да държи този факт на една ръка разстояние от себе си и да го изучава. Всяко едно от децата в Института си имаше своите странности, мислеше си Джем: Джесамин с нейната опакост и куклената си къща; Уил с лъжите и потайността си; и той самият — това, че умираше, бе неговата странност.

Той спря да свири за момент, задъхвайки се. Бе застанал до прозореца, където бе по-хладно. Бе оставил прозореца леко открехнат и горчивият лондонски въздух докосваше бузите и косата му като с пръсти, както лъка в ръката му — струните. Стоеше върху осветено от лунна светлина място на пода, сребърно като уин фен…

Бе стиснал здраво очи и отново се бе отдал на музиката, лъкът се плъзгаше по струните като плач. Понякога потребността от дрога бе почти непоносима, по-силна от глада и жаждата, по-силна от потребността от любов…

Свирих на годеницата си и един ден и ти ще свириш на твоята. Джем се бе вкопчил в тази мисъл. Понякога се питаше какво ли би било, ако гледаше момичетата така, както ги гледаше Уил, вперил в тях тъмносините си очи, сипейки обиди и комплименти, така че си изпросваше по някоя плесница почти на всяко коледно парти. Джем си мечтаеше за по-непринудено приятелство, когато някое красиво момиче започнеше да флиртува с него или когато се чувстваше особено самотен.

Само че самият той не мислеше, не бе в състояние да мисли непринудено за момичетата. Предполагаше, че няма да е невъзможно да завърже някоя любовна афера, но всъщност не искаше това. Искаше това, което бе имал баща му — любовта, описана от поетите. Начина, по който се гледаха родители му, спокойствието, което ги обгръщаше, когато бяха заедно. Подобието на любов не би му дало това и би било само загуба на време, а и щеше да изпусне възможността за нещо истинско, още повече, че не се бе сблъсквал с много такива.

Прониза го остра болка, когато потребността му от дрога се усили, и той засвири по-бързо. Опитваше се да не поглежда към кутията върху нощното си шкафче. В моменти като този се питаше защо просто не вземе наведнъж пълна шепа от праха. Повечето от пристрастените към уин фен го вземаха непрекъснато, докато не свършеха в гроба, покосени от еуфоричното усещане да се чувстват неуморими и непобедими и да имат сила и енергия като звезда. Убиваше ги еуфорията, разбиваща нервите им, съсипваща белите им дробове и изтощаваща сърцата им. Както бе казал старият автор в „Дао Дъ Дзин“[1], светлината, която гори два пъти по-ярко, гори два пъти по-кратко.

Понякога Джем се чувстваше така, сякаш искаше да изгори. Понякога не знаеше защо се бореше срещу дрогата, защо смяташе за по-ценен по-дългия живот, изпълнен със страдания, пред краткия, лишен от болка. Но след това си казваше, че липсата на болка би било само илюзия, подобно на кукленската къща на Джесамин или историите на Уил за бордеи и кръчми.

И ако трябваше да бъде напълно честен, знаеше, че това би сложило край на опитите му да открие любовта, която бяха изживели родителите му. За това ли му бе необходима такава любов — за да изгори ярко в очите на някого?

Той продължи да свири. Музиката се усили до кресчендо. Дишаше тежко, на челото му и по ключиците му бе избила пот, въпреки хладния вечерен въздух. Чу как ключалката изщрака и вратата зад гърба му се отвори и почувства облекчение, но продължи да свири.

— Уил — промълви след секунда. — Уил, ти ли си това?

Но наоколо бе само тишина, нещо толкова нетипично за Уил. Може би Уил бе ядосан за нещо. Джем отпусна лъка и се обърна, смръщил вежди.

— Уил… — започна той.

Но не бе Уил. Бе някакво момиче, застанало нерешително на прага на стаята му. Бе облечена в бяла нощница и халат, наметнат върху нощницата. Сивите й очи бяха белезникави, но спокойни на лунната светлина, и сякаш нищо във външността му не я учудваше. Бе онова момиче, магьосницата, осъзна той внезапно, Уил му бе казал за нея; но не му бе казал за изумителния покой, излъчващ се от нея, който го успокояваше, въпреки страстното му желание да посегне към дрогата, нито пък му бе казал за усмивката, озаряваща лицето й. По всяка вероятност бе тук от няколко минути, заслушана в свиренето му: от изражението й и от замечтано наведената й глава можеше да се съди, че му се наслаждава.

— Вие не сте Уил — каза и осъзна, че това бе възможно най-глупавото нещо, което би могъл да каже. И когато тя се усмихна, усети как върху неговите устни също се прокрадва усмивка. В продължение на толкова дълго време човекът, когото най-много би искал да види в момент като този, бе Уил, а сега неочаквано установи, че за първи път се радва, че вижда не парабатая си, а някой друг.

[1] „Канон за пътя (дао) и неговата блага сила (дъ)“ — философски трактат (IV–III в. пр.н.е.), смятан за първата философска книга в китайската история. За неин автор традиционно се смята Лао Дзъ. ↑

КЛЕТВАТА НА МАГНУС

КРАТКА ИСТОРИЯ ОТ ВРЕМЕТО НА „ГРАД ОТ КОСТИ“

Магнус Бейн лежеше на пода в бруклинското си жилище, вперил поглед в голия таван. Подът лепнеше, както и почти всичко останало в апартамента. Вълшебно вино, размесено с кръв, се стичаше на ручейчета по нацепените дъски на пода. Барът, който представляваше врата, сложена напряко върху два очукани метални контейнера за боклук, излезе от строя по някое време през нощта, когато се развихри ожесточената битка между един вампир и Бат — върколак от глутницата в центъра на града. Магнус бе доволен. Партито нямаше да е на ниво, ако нещо не бе потрошено.

Разнесоха се тихи стъпки и нещо се плъзна край гърдите му: нещо малко, меко и тежко. Той вдигна поглед и установи, че се взира в две раздалечени златистозелени очи, подобни на неговите. Бе Председателят Мяу.

Той погали котката, която доволно заби ноктите си в ризата му. От тавана върху главите им се посипаха няколко парти ленти и Председателят Мяу изплашено отскочи встрани.

Магнус се надигна с въздишка. Обикновено се чувстваше така след всяко парти — изморен, но твърде превъзбуден, за да заспи. Мислите му се въртяха около събитията от изминалата нощ, но като издраскано CD се връщаха непрекъснато към едно и също място и се въртяха около него, завихряйки спомените му като във въртоп.

Ах, тези деца нефилими. Не бе изненадан, че Клариса най-после го бе открила; знаеше, че заклинанията за блокиране на паметта нямаше да действат вечно. Бе го казал на Джослин, но тя бе твърдо решена да предпази момичето възможно най-дълго. Сега, когато я бе срещнал, осъзнаваща и разбираща всичко, се чудеше дали наистина се е нуждаела от цялото това предпазване. Бе буйна, импулсивна, смела… и късметлийка, като майка си.

Случваше се, когато вярваш в късмета си. Така или иначе нещо я бе отвело в Института на ловците на сенки, единствените, които можеха да я предпазят от Валънтайн. Колко жалко, че Мерис и Робърт не бяха тук. Неведнъж си бе имал работа с Мерис, но бяха изминали години, преди да види младата генерация.

Имаше само смътен спомен за посещението си при Мерис и Ходж и там в коридора имаше две момчета, на около единайсет, които препускаха напред-назад и се сражаваха с детски серафимски ками. Едно момиче с черна коса, сплетена на две плитки, ги гледаше и роптаеше на висок глас, че не са я включили. Почти не им бе обърнал внимание тогава.

Но сега — когато ги видя, остана поразен, особено от момчетата — Джейс и Алек. Когато имаш толкова много спомени, е трудно да определиш към кой точно искаш да се върнеш, както когато прелистваш книга, съдържаща хиляди страници, и се опитваш да откриеш в нея точно определен абзац.

Този път обаче знаеше какво му е нужно.

Прекоси, лазейки, нацепения под и коленичи, за да отвори вратата на дрешника. Разбута дрехите и различните пакети и еликсири, търсейки пипнешком това, което му трябваше. Когато излезе от дрешника, кашляйки от кълбата прах, влачеше обемист дървен сандък. Въпреки че бе живял дълго, предпочиташе да пътува с малко багаж — пазеше съвсем малко неща, които да му напомнят за миналото. Усещането му бе, че те ще го обременяват и ще му пречат да върви напред. Когато си безсмъртен, има опасност да загубиш твърде много време, връщайки се назад в миналото си.

Толкова отдавна не бе отключвал сандъка — пантите му заскърцаха така, че Председателят Мяу се скри под дивана, а опашката му потреперваше нервно.

Съдържанието на сандъка изглеждаше като съкровището на не особено изискан дракон. Металът и скъпоценните камъни по някои от предметите блестяха — Магнус извади една стара табакера за емфие с инициали У.С., капакът на която бе инкрустиран с проблясващи рубини и се усмихна на безвкусната вещ и на спомените, които тя пробуди в него. Останалите неща изглеждаха напълно обикновени: избеляла кремава панделка, принадлежала на Камила; картонено рекламно кибритче от Клуба на облаците с думите „Знам какво си“, изписани с дамски почерк от вътрешната страна на капачето; лимерик[1], подписан О.Ф.О.У.У.; полуизгорял лист за писма от Хонконгския клуб, откъдето бе изключен не защото е магьосник, а защото не е бял. Докосна парче навито въже, някъде в дъното на сандъка, и си спомни за майка си. Тя бе дъщеря на холандски колонизатор и индонезийка, починала при раждане, чието име Магнус никога не узна.

Почти бе стигнал дъното на сандъка, когато намери това, което търсеше, и го извади, присвил очи: черно-бяла снимка, залепена върху твърд картон. Не би могла да съществува и нямаше да съществува, ако не бе обсебеността на Хенри от фотографията. Дори и сега Магнус можеше да опише как скрива глава и я изважда изпод покривалото на фотографския си апарат, как бърза с влажните плаки към тъмната стаичка, която си бе оборудвал в криптата, за да прояви филма, как крещи на обектите си да не се движат. В онези дни, сниманите трябваше да са застанали неподвижно пред обектива, за да направиш добра снимка. Нещо, което не бе лесно, помисли си Магнус, а ъгълчетата на устните му се извиха нагоре, за членовете на лондонския Институт.

Ето я Шарлот, тъмната й коса практично бе вдигната на кок. Тя се усмихваше, но някак притеснено, присвила очи срещу слънцето. Зад нея бе Джесамин в рокля, която изглеждаше черна на снимката, но Магнус знаеше, че бе тъмносиня. Косата й бе къдрава и от периферията на сламената й шапка се спускаха панделки като шлейф. Чудеше се как ли щеше да възприеме Изабел: момиче на нейната възраст, което очевидно обожаваше това, че е ловец на сенки, парадираше със синините и белезите от знаците си, сякаш бяха бижута, вместо да ги прикрива с мехеленски дантели.

От другата страна на Шарлот бе застанал Джем, изглеждащ като негатив със сребърната си коса и очи; ръката му бе отпусната върху дръжката на бастуна с формата на дракон, а лицето му бе обърнато към Теса. Теса държеше шапката си в ръка и дългите й кестеняви къдрици се развяваха свободно, леко размазани от движението си.

Около Уил имаше ореол от светлина: типично за натурата му, той не бе в състояние да застане на едно място дори за снимка — нещо, което не би изненадало никой, който го познаваше. Беше без шапка, както винаги, и черната му коса се бе накъдрила на тила. Цветът на очите му, разбира се, не можеше да се види, но независимо от това той бе красив и млад и изглеждаше някак уязвим, с една ръка в джоба, а другата — отзад на гърба.

Магнус се взира толкова дълго в снимката, че приликата между Уил и Джейс внезапно го порази. Въпреки че Алек бе с черна коса и очи като на Уил — невероятните му тъмносини очи — Джейс бе този, който повече приличаше на Уил по характер, или поне така изглеждаше на пръв поглед. Същата дръзка самоувереност, прикриваща уязвимостта му, същият остър ум…

Той прокара пръст по ореола около Уил и се усмихна. Уил не бе ангел, но не бе и толкова лош, за какъвто го смятаха мнозина. Когато си мислеше за Уил, дори и сега, след толкова време, отново го виждаше, застанал върху килима на Камила, със стичаща се от дрехите му вода, умоляващ го да му помогне, защото никой друг не е в състояние да го направи. Уил бе този, който му бе отворил очите за идеята, че ловците на сенки и долноземците могат да бъдат приятели.

Джем бе другата, по-добрата, страна на Уил. Той и Уил бяха парабатаи, както Алек и Джейс, и по всичко изглежда, също като тях бяха много близки. И въпреки че Алек уж с нищо не приличаше на Джем — Алек бе неспокоен и сладък, чувствителен и тревожен, а Джем бе уравновесен, рядко се гневеше и бе и по-зрял за годините си — и двамата бяха редки птици сред ловците на сенки. Алек излъчваше изключителна невинност, толкова нетипична за ловците на сенки — качество, което, Магнус не можеше да не признае, го привличаше като магнит, независимо от целия му цинизъм.

Отново погледна към Теса. Въпреки че не бе красива в традиционния смисъл на думата, както бе красива Джесамин, лицето й бе живо, одухотворено и интелигентно. Ъгълчетата на устните й бяха извити нагоре. Бе застанала, много символично, според Магнус, между Джем и Уил. Теса, която подобно на Магнус, щеше да живее вечно. Магнус погледна към овехтелите снимки в табакерата — сантиментални спомени от миналото, някои лица бяха толкова ясни в съзнанието му, както когато ги бе видял за първи път, а имената на други почти не си спомняше. Теса, която също като него, бе обичала смъртен, при това обречен да умре, за разлика от нея.

Магнус върна обратно снимката в сандъка. Поклати глава, сякаш искаше да се освободи от спомените. Неслучайно не отваряше често сандъка. Спомените го угнетяваха, защото му напомняха какво бе имал, но само за кратко. Джем, Уил, Джесамин, Хенри, Шарлот — по някакъв начин бе изненадващо, че все още си спомняше имената им. От друга страна обаче, това, че ги бе познавал, бе променило живота му.

Познаваше добре Уил и приятелите му и това го бе накарало да се закълне в себе си, че никога повече няма да се забърква в частните дела на нефилимите. Защото, когато ги опознаеш, нямаше начин да останеш безразличен към тях. А когато не си безразличен към тях, те ти разбиваха сърцето.

— А аз не искам това — каза той на Председателя Мяу, мрачен и вероятно леко махмурлия. — Не ме е грижа колко са чаровни, смели или колко безпомощни изглеждат. Не искам това никога, никога вече…

Долу, на входната врата, издрънча звънецът и Магнус стана, за да види кой е.

[1] Хумористично петостишие. — Бел.прев. ↑

БЛАГОДАРНОСТИ

Сърдечно благодаря на моето семейство: на майка ми и на баща ми; на Джим Хил и Кейт Конър; на Нао, Тим, Дейвид и Бен; на Мелани, Джонатан и Хелън Люис; на Флоранс; и на Джойс. Благодаря на тези, които прочетоха книгата, посочиха и разкритикуваха анахронизмите и несъответствията — Кели Линк, Клеъри, Делия Шърман, Холи Блек, Сара Рийз Бренън, Джъстин Ларбейлстиър, Робин Васерман, Морийн Джонсън. Благодаря на Лиса Голд, спец по проучванията (http://lisagoldresearch.wordpress.com), за помощта й. Благодаря на Джоуи Иуун за превода от мандарин. Благодаря на Уейн Милър за помощта по гръцки и латински. Огромни благодарности дължа и на агента си, Бари Голдблат; на моя редактор, Карън Войтила; и на екипите на „Саймън енд Шустър“ и „Уокър Букс“, които направиха възможно излизането на тази книга. И разбира се, благодаря на съпруга си Джош, който успя да опази ръкописа да не бъде изяден от Лайнъс и Люси.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Пролог. Низвергнатите мъртъвци

1. Заседателната зала

2. Обезщетенията

3. Неоправдано убийство

4. Пътуването

5. Сенки от миналото

6. Заключен в мълчание

7. Проклятието

8. Сянка в душата

9. Кошмарна нощ

10. Добродетелта на ангелите

11. Дива ярост

12. Маскарадът

13. Мечът на смъртните

14. Градът на тишината

15. Хиляди пъти повече

16. Убийствена ярост

17. Изгубена в сънищата

18. Докато умра

19. Ако метежът успее

20. Горчиво наследство

21. Угризения на съвестта

Бележка за Англия от времето на Теса

Бонус материали

Да изгориш ярко

Клетвата на Магнус

Благодарности

Заслуги