Метаданни
Данни
- Серия
- Шон Кинг и Мишел Максуел (5)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- The Sixth Man, 2011 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Веселин Лаптев, 2012 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5,1 (× 34 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Дейвид Балдачи. Шестият
Американска. Първо издание
ИК „Обсидиан“, София, 2012
Редактор: Матуша Бенатова
Коректор: Симона Христова
ISBN: 978-954-769-285-5
История
- — Добавяне
73
Елън Фостър седеше в подземния бункер, предназначен за много дискретни срещи. Тук не се водеха записки, липсваха записващи устройства и други средства за наблюдение.
Мъжът срещу нея я гледаше, без да отмества поглед.
— Никога няма да разбереш колко ме вбеси всичко това! — каза тя.
Мейсън Куонтрел не отговори. Пръстите му нервно почукваха по масата, а очите му не слизаха от лицето й.
— Това беше най-доброто, на което съм способна — продължи тя. — А ти просто трябваше да си свършиш работата. Но какво стана? — Дланта й се стовари върху масата. — Какво стана, Мейсън?!
Лицето на Куонтрел потъмня от приток на кръв.
— Всички бяхме прецакани, Елън — отвърна той. — По всичко личи, че става въпрос за шпионин, който е успял да проникне в твоята операция още от самото начало. Аз нямам вина, защото изпълних абсолютно всичко, което зависеше от мен.
— Не ставай смешен! Изиграха именно теб! Надхитриха те!
— Надхитриха ни! — натъртено отвърна Куонтрел. — Теб и мен!
Гневът напусна Фостър, но изражението й остана мрачно.
— Не харесвам нито тона, нито думите ти, Мейсън! — остро каза тя.
— Сега не е време да се караме, Елън — опита се да я успокои той. — Загубихме един рунд, нищо повече. В замяна спечелихме всички останали.
— Те отмъкнаха Рой и така спечелиха решителния рунд! Има опасност да бъдем нокаутирани още в следващия!
Дискретно прокашляне им напомни за третия човек, който присъстваше в бункера.
— Според мен мистър Куонтрел е прав, госпожо министър — обади се Джеймс Харкс.
Фостър се обърна и заби мрачен поглед в лицето му. Още не можеше да преглътне унижението от предишната нощ. Ако не беше провалът, със сигурност нямаше да го покани на тази среща.
— Как стигна до това заключение? — попита с леден тон тя.
— Според първоначалния план трябваше да отмъкнем Рой и да хвърлим вината върху Бънтинг и хората му. И на практика стана именно така. В този смисъл не е нужно да фабрикуваме вината му, защото тя е факт.
— Точно така — кимна Куонтрел.
Фостър вече клатеше глава.
— Пропускаш един много важен детайл, по-точно фалшивия екип на ФБР, който измъкна Едгар Рой от „Кътърс“. Те бяха хора на Куонтрел и се проявиха като пълни идиоти!
— Това е без значение — спокойно отвърна Харкс. — Фалшив или не, екипът на мистър Куонтрел се появи на сцената петнайсет минути след нападението срещу конвоя. Не бяха в състояние да си върнат Рой, но разчистиха терена преди появата на когото и да било друг. Следователно обществеността ще научи един-единствен факт, а именно, че някакъв фалшив екип на ФБР е извел Рой от „Кътърс“. В момента Рой е в ръцете на Бънтинг, тоест именно Питър Бънтинг стои зад цялата операция — обобщи Харкс.
— Ами Кел и Пол? — рязко попита Фостър. — Няма как да не е замесена, защото става въпрос за брат й!
— Вече знаем, че Бънтинг изобщо не е бил в болницата при съпругата си — обади се Куонтрел. — Всичко е било постановка за отвличане на вниманието ни.
— След което семейството му минава в нелегалност — добави Харкс. — Планът е наистина добър.
— Добър ли? — намръщено го изгледа тя. — Защо тогава не ръкопляскаш, Харкс?
— Подценяването на противника е сериозна грешка, министър Фостър. Те са добри и ние трябва да го признаем. А после да се опитаме да бъдем по-добри от тях.
— Добре, успяха да отмъкнат Рой — тръсна глава Куонтрел. — Но какво ще го правят? Той не знае нищо, което би могло да ни компрометира.
— На всичкото отгоре има статут на избягал затворник и аз не виждам по какъв начин би могъл да го използва Бънтинг — добави Харкс. — Няма как да го върне в Е-програмата.
— Което ни дава добър шанс да го приберем обратно — бавно се проясни лицето на Фостър.
— Успеем ли, нищо няма да попречи на първоначалните ни планове — добави Куонтрел. — Рой ще умре, а вината за смъртта му ще бъде хвърлена върху Бънтинг. Това означава окончателен край на Е-програмата.
Фостър стана и закрачи напред–назад.
— Тази сутрин получих нещо, което значително ще ни улесни — подхвърли тя.
— Какво? — втренчи се в нея Куонтрел.
— Недвусмислено разрешение на президента да използваме всички средства за отстраняването на проблема.
— Всички средства? — остро попита Харкс. — Лично от президента?
— Именно — кимна Фостър. — Мисля, че то значително улеснява задачата ти, Харкс.
Той погледна Куонтрел, после отново насочи вниманието си към Фостър.
— Това означавали, че имам свобода на действие?
— Защо питаш? Може би не се чувстваш готов?
— Не. Просто искам потвърждение, че нещата ще станат така, както реша аз.
— Аз нямам нищо против — обади се Куонтрел. — Наясно съм, че моите хора се провалиха, но съм готов да се доверя на високата ти репутация, Харкс.
— А вие, госпожо министър? — попита Харкс.
— Искам да се погрижиш за всичко. Не ме интересуват средствата, които ще използваш.
— Кого да оставя жив?
— Не съм сигурна, че искам някой от тях да остане жив — изненадано го погледна Фостър. — Защо да го правя?
— Пак ще повторя, че настоявам за пълна яснота по всички въпроси.
— Ще я получиш, Харкс — наведе се над него тя. — Искам смърт за Едгар Рой. Искам смърт за Питър Бънтинг, Кели Пол, Мишел Максуел и Шон Кинг. Достатъчно ясно ли се изразих?
— Да.
Тя се изправи и погледна Куонтрел.
— Ако сме приключили, бих искала няколко минути насаме с Харкс. Трябва да уточним някои неща по един друг въпрос.
Елън Фостър изчака оттеглянето на Куонтрел и седна на ръба на масата.
— Снощи останах недоволна от теб. Поведението ти беше повече от странно.
— Виждам, че наистина мислите така.
— Какво би трябвало да означават тези думи?
— Бих казал, че вашето поведение беше странно, но това едва ли ще ви направи впечатление.
— Не съм свикнала да получавам откази.
— Виждам.
— Мога да превърна живота ти в ад.
— Наистина можете — кимна Харкс.
— Но мога да го превърна и в точно обратното.
— Аз не съм проститутка, госпожо министър.
— Ти си онова, което аз искам да бъдеш — отсече Фостър. — И така, как мислиш да се справиш със ситуацията?
— Имам задача, която трябва да изпълня.
— А след това?
— След какво?
Дългият й маникюр се плъзна по ръката му.
— Искам те, Харкс. А когато искам нещо, аз винаги го получавам. Просто и ясно.
— Защо? — вдигна глава и я погледна той.
— Какво защо?
— Вие можете да бъдете близка с посланици, сенатори или с някой от онези задници на Уолстрийт. На практика с всеки, с когото пожелаете. Защо аз? Какво изобщо означавам за вас?
— Имала съм мъже от всички тези категории, които изброи. Но то е като при сладоледа. Винаги ти се иска да опиташ нещо различно. — Помълча за момент, приведе се към него и добави: — След изпълнението на задачата ще продължиш да работиш за мен така, както аз искам. Ясно ли е?
— Да.
— Много добре — погали го по бузата тя. — А сега върви да си вършиш работата.
— Слушам.