Метаданни
Данни
- Серия
- Шон Кинг и Мишел Максуел (5)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- The Sixth Man, 2011 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Веселин Лаптев, 2012 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
-
- Няма
- Оценка
- 5,1 (× 34 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
Издание:
Дейвид Балдачи. Шестият
Американска. Първо издание
ИК „Обсидиан“, София, 2012
Редактор: Матуша Бенатова
Коректор: Симона Христова
ISBN: 978-954-769-285-5
История
- — Добавяне
41
— Кога? — попита с треперещ глас Питър Бънтинг. Седеше зад огромното си бюро и притискаше слушалката до ухото си. Току-що го бяха информирали за убийството на Карла Дюкс в собствения й дом.
— С какво разполага полицията? Има ли заподозрян? Човекът насреща отговори.
— Добре, ясно. Искам да ме информираш в мига, в който научиш нещо.
Бънтинг лично беше избрал Карла Дюкс за позицията директор на „Кътърс“. Двамата се познаваха отдавна. Не бяха близки приятели, но той я уважаваше заради отличните й професионални качества. Сега обаче се оказа, че неволно я беше тласнал към смъртта.
Реши да използва телефона, вместо да се разходи до сградата с пицарията.
Джеймс Харкс вдигна на второто позвъняване.
— Какво става, по дяволите? — попита Бънтинг.
— Не съм сигурен, че разбирам въпроса ви.
— Снощи Карла Дюкс е била убита.
Харкс не отговори. В слушалката се чуваше спокойното му и равно дишане.
— Чу ли какво ти казвам?
— Притежавам отличен слух, мистър Бънтинг.
— Тя беше мой оперативен работник. Изпратих я в „Кътърс“ със специална мисия.
— Разбрано.
— Какво значи разбрано? Попитах те защо си я убил!
— Трябва да се успокоите, мистър Бънтинг. В думите ви няма смисъл. Не бих имал причини да убивам мис Дюкс.
Бънтинг нямаше как да знае дали Харкс казва истината, но инстинктивно усещаше, че лъже.
— Тя беше добър човек и професионалист — каза той. — Сега оставам без очи и уши в „Кътърс“.
— На ваше място не бих се тревожил, сър. Държим нещата под контрол.
— По какъв начин?
— Просто трябва да ми се доверите.
— Говориш глупости, Харкс! Аз не се доверявам на никого! Особено пък на хора, които не отговарят на въпросите ми!
— Обадете се, ако имате други проблеми — спокойно отвърна Харкс и прекъсна връзката.
Бънтинг бавно остави слушалката, после стана и пристъпи към прозореца. В главата му се блъскаха мрачни сценарии, всеки по-лош от другия.
Защо са убили Дюкс? Тя беше директор на „Кътърс“, но на практика не разполагаше с никаква власт. Ако убиецът е Харкс, защо го е направил?
Върна се зад бюрото и позвъни на Ейвъри, който току-що се беше върнал във Вашингтон след снощната си среща с Дюкс. Тя беше организирана в последния момент чрез спешен имейл, който сътрудникът му беше получил само ден след появата си в Мейн. Жената беше настоявала за среща с Бънтинг, но той я прехвърли на Ейвъри, който и бездруго вече беше там.
— Карла Дюкс е убита, Ейвъри. Станало е малко след срещата ти с нея.
— Току-що го научих от новините — отвърна с нестабилен глас сътрудникът му.
— Каква беше причината да поиска тази среща? В имейла си не споменаваше нищо и аз й предложих да се види с теб.
— Шон Кинг се е появил в дома й.
— Кинг ли? Защо?
— За да й съобщи, че знае за кого работи, а това скоро ще стане известно и на ФБР. Жената беше доста разтърсена.
— Откъде е разбрал, по дяволите?
— Нямам представа.
— Според мен просто е налучквал — подхвърли Бънтинг.
— Тя беше доста уплашена, защото Кинг й поставил нещо като ултиматум.
— Какво е искал от нея?
— Искал е нас, предполагам.
— Надеждно ли е прикритието ни?
— Никой от служителите в „Кътърс Рок“ не би разговарял с него.
— Но те са имали определени подозрения — възрази Бънтинг, после трепна от ужасната мисъл, която се появи в съзнанието му. — Дали е разговаряла с Кинг малко преди да се срещне с теб?
— Да. Беше много разстроена. Изпрати ми кодирано съобщение, според което Кинг я предупредил, че ФБР подслушва телефона й и следи електронната й поща.
— Къде се срещнахте?
— На предварително уговореното място — една зона за пикник край затънтен дори за Мейн треторазреден път.
— Значи Кинг е успял да я стресне до такава степен, че тя веднага е хукнала към теб. А дали Мишел Максуел е присъствала на срещата им?
— Не, Кинг е бил сам.
— По дяволите!
— Какво има?
— Изиграли са ни.
— Как е възможно това?
— Докато Кинг е заплашвал Карла, партньорката му е била заета с нещо друго. Най-вероятно е поставяла проследяващо устройство в автомобила й. После Кинг я е излъгал за подслушването на телефоните й от ФБР, за да я принуди да поиска лична среща с нас.
— И са я проследили до мястото?
— Абсолютно. Видели са те и са проследили теб. В момента вероятно са някъде около кабинета ти.
— О, мамка му!
Бънтинг разтърка слепоочията си, за да прогони внезапно появилата се тъпа болка.
— По време на полета забеляза ли някой, който да прилича на Шон Кинг?
— Не, но нямах причини да се оглеждам.
— С такси ли се прибра от летището? — попита Бънтинг и пръстите му нервно забарабаниха по бюрото.
— Не. Чакаше ме шофьор.
— Значи разполагат и с името ти! — скръцна със зъби Бънтинг. — Проследили са те до тук и вече знаят, че работиш за БИК. Достатъчно е едно кликване в Гугъл, за да разберат, че БИК е собственост на Питър Бънтинг!
— Но, сър…
Бънтинг затръшна телефона и закрачи напред-назад, обзет от внезапен прилив на нервна енергия.
След известно време се успокои и се върна зад бюрото. Сега имаше нужда от трезв размисъл. Дори да беше наредил пъзела, Кинг не разполагаше с нищо срещу БИК. С абсолютно нищо. Поне засега.
Лошото беше, че вече не можеше да се довери на никого.
С изключение на мен самия, тежко въздъхна той.
Нещо, което не му носеше никакво облекчение.