КАСАНДРА КЛЕЪР

ГРАД НА ПАДНАЛИ АНГЕЛИ

Част 4 от „Реликвите на смъртните“

Превод от английски: Мария Бенчева, 2011

chitanka.info

ПЪРВА ЧАСТ

АНГЕЛИ УНИЩОЖИТЕЛИ

„Има болести, които сноват в тъмнината; има и ангели унищожители, които летят, обвити в завесите на нематериалното, без и дума да промълвят; ние не ги виждаме, но усещаме тяхната сила и се огъваме под меча им.“

Джереми Тейлър, „Погребална церемония“

1.

ГОСПОДАРЯТ

— Само кафе, моля.

Сервитьорката вдигна изписаната си с молив вежда.

— Не искате ли да хапнете нещо? — попита тя. Акцентът й беше силен, стойката — разочарована.

Саймън Люис не я винеше — тя вероятно се надяваше на голям бакшиш, не на това, което щеше да получи за чаша кафе. Той обаче не беше виновен, че вампирите не ядяха. Понякога в ресторантите си поръчваше храна, само за да запази илюзията за нормалност, но късно във вторник вечерта, когато във „Веселка“ вече почти нямаше клиенти, не си заслужаваше да си прави труда.

— Само кафе.

Сервитьорката сви рамене, взе ламинираното меню и отиде да предаде поръчката му. Саймън се облегна на твърдия пластмасов стол и се огледа. „Веселка“, ресторант на ъгъла на Девета улица и Второ Авеню, беше едно от любимите му места в Долен Ийст Сайд — старо квартално заведение с черно-бели стенописи, където ти позволяваха да седиш цял ден, стига да си поръчваш кафе през около половин час. Тук сервираха и някога любимите му вегетариански пирожки и борш, но тези дни бяха вече зад гърба му.

Беше средата на октомври и тъкмо бяха извадили украсата за Хелоуин — паянтова табела с надпис: „Номер или борш!“ и картонена фигура на вампир с име граф Пирожкула. Едно време двамата с Клеъри смятаха, че празничната украса е ужасно смешна, но Саймън вече не намираше фалшивите зъби и черната пелерина на графа за забавни.

Саймън погледна към прозореца. Беше ясна нощ и вятърът разпръскваше листата по Второ Авеню като шепа хвърлени конфети. Едно момиче вървеше по улицата, момиче с късо, стегнато с колан палто и дълга черна коса, която се вееше на вятъра. Хората се обръщаха след нея, когато минаваше покрай тях. Някога и Саймън се беше обръщал след момичета като нея, питайки се къде ли отиват и с кого ли имат среща. Не и с някой като него — в това той беше сигурен.

Това момиче обаче правеше изключение. Звънчето на входната врата звънна, когато Изабел Лайтууд я отвори и влезе. Тя видя Саймън, усмихна се и тръгна към него, събличайки палтото си и провесвайки го на черния стол, преди да седне. Под палтото беше, както казваше Клеъри, с „типичното за Изабел облекло“ — тясна, къса рокля от кадифе, мрежести чорапи и ботуши. В левия й ботуш имаше затъкнат нож, който Саймън знаеше, че само той може да види; и все пак всички в заведението я зяпаха, докато тя сядаше и отмяташе косата си назад. Изабел привличаше внимание, подобно на имплодираща звезда.

Красивата Изабел Лайтууд. Когато Саймън се запозна с нея, беше заключил, че едва ли ще има време за момче като него. Оказа се, че е почти прав. Изабел харесваше главно момчета, които родителите й не одобряваха, а това в нейния свят означаваше долноземци — елфи, върколаци и вампири. Те излизаха от около месец-два и това още го удивляваше, въпреки че връзката им се ограничаваше най-вече до нередовни срещи като тази. Той не можеше да спре да се чуди дали щяха да са заедно, ако не се беше превърнал във вампир и ако целият му живот не се беше променил! Тя тикна кичур коса зад ухото си, усмивката й беше поразителна.

— Изглеждаш добре.

Саймън хвърли поглед към огледалната повърхност на прозореца на заведението. Откакто бяха започнали да се срещат, влиянието на Изабел върху облеклото му ясно си личеше. Беше го накарала да изхвърли суичърите, да носи кожени якета и да замени маратонките с дизайнерски ботуши. Които, между другото, струваха триста долара чифта. Беше си пуснал и дълга коса, която сега падаше над очите му и скриваше челото, но това беше по необходимост, не заради Изабел.

Клеъри се беше подиграла на новия му външен вид, но пък тя намираше всичко в любовния му живот за абсурдно. Не можеше да повярва, че връзката им с Изабел е сериозна. Разбира се, не можеше да повярва и че в същото време има също толкова сериозна връзка и с Мая Робъртс — тяхна приятелка, която случайно беше върколак. А и през ум не можеше да й мине, че Саймън не е казал на нито една от тях за другата.

Саймън не беше много сигурен как се случи всичко. Мая обичаше да му ходи на гости заради ексбокса му (в изоставения полицейски участък, където живееше глутницата, нямаха компютърни игри) и чак на третия или четвъртия път се беше навела и го беше целунала за довиждане, преди да си тръгне. На него му беше харесало и се бе обадил на Клеъри да я попита трябва ли да каже на Изабел. „Първо реши какво означава за теб връзката ти с Изабел“, беше казала тя, „После й кажи.“

Това се оказа лош съвет. Беше минал месец, а още не беше сигурен какво означава за него връзката му с Изабел и затова не й беше казал нищо. А колкото повече време минаваше, толкова по-неуместна му се струваше идеята да й каже. Засега успяваше да се справи. Изабел и Мая не бяха близки и рядко се виждаха. За негово съжаление това щеше да се промени. Майката на Клеъри и дългогодишният й приятел Люк щяха да се женят след няколко седмици, и Изабел и Мая бяха поканени на сватбата — перспектива, която за Саймън беше по-ужасяваща от идеята разгневена тълпа ловци на вампири да го гони по улиците на Ню Йорк.

— Така — каза Изабел и го изтръгна от мислите му. — Защо тук, а не в „При Таки“? Там сервират кръв.

Саймън потръпна от силата на гласа й. Изабел изобщо не се криеше. За щастие явно никой не ги подслушваше; нито дори сервитьорката, която се върна, тресна чашата с кафе пред Саймън, погледна Изи и си тръгна, без дори да вземе поръчката й.

— Тук ми харесва — отвърна Саймън. — С Клеъри обичахме да идваме, докато тя ходеше на уроци при Тиш. Правят страхотен борш и пирожки. Много вкусни пирожки със сирене. А и е отворено през цялата нощ.

Изабел обаче не го слушаше. Тя се беше втренчила зад рамото му.

— Какво е това?

Саймън проследи погледа й.

— Това е граф Пирожкула.

— Граф Пирожкула?

Саймън сви рамене.

— Украса за Хелоуин. Граф Пирожкула е за децата. Нещо като граф Шокула или графа от „Улица Сезам“ — той се усмихна на празния й поглед. — Сещаш се. Той учи децата да броят.

Изабел клатеше глава.

— Има телевизионно предаване, в което вампир учи децата да броят?

— Щеше да разбереш, ако го беше гледала — промърмори Саймън.

— Митологията би могла да обясни това — каза Изабел, превключвайки в режим а ла ловец на сенки. — Според някои легенди вампирите са маниаци на тема броене. Ако например разпилееш ориз пред тях, те ще спрат каквото и да правят, за да преброят и последното зрънце. Това не е истина, разбира се, не повече, отколкото онова с чесъна. А и не е работа на вампирите да учат децата. Вампирите са страховити.

— Благодаря — каза Саймън. — Това е шега, Изабел. Той е граф. Графът обича реда, значи и броенето. Разбираш ли? „Днес какво яде графът, деца? Една шоколадова бисквитка, две шоколадови бисквитки, три шоколадови бисквитки…“

Нахлу студен въздух, когато вратата се отвори и влезе нов клиент. Изабел потръпна и протегна ръка към черния си копринен шал.

— Не е реалистично.

— Ти какво предлагаш? „Днес какво яде графът, деца? Един безпомощен селянин, двама безпомощни селяни, трима безпомощни селяни…“

— Ш-ш-шт — Изабел беше завързала шала около врата си и се наведе напред, като постави ръка върху китката на Саймън. Големите й черни очи изведнъж оживяха — както когато преследваше демони или когато смяташе да преследва демони. — Погледни.

Саймън проследи погледа й. Двама мъже стояха пред витрината със сладкиши: кейкове с дебела глазура, чинии с кифлички и бутерки със сладко. Нито един от двамата обаче не изглеждаше да се интересува от храната. И двамата бяха ниски и толкова болезнено мършави, че скулите на безцветните им лица стърчаха. И двамата имаха оредели сиви коси и светлосиви очи, бяха облечени с тъмносиви палта с колан, които стигаха до пода.

— Така — каза Изабел. — Какво мислиш, че са?

Саймън им хвърли бърз поглед. И двамата се втренчиха в него, очите им бяха без мигли и приличаха на дупки.

— Приличат ми на зли градински гноми.

— Това са хора ратаи — изсъска Изабел. — Служат на някой вампир.

— „Служат“ в смисъл…?

Тя изсумтя нетърпеливо.

— В името на Ангела, не знаеш нищо за твоя вид, нали? Изобщо дори знаеш ли как се става вампир?

— Ами, ако една майка вампир и един татко вампир много се обичат…

Изабел направи гримаса.

— Добре. Знаеш, че не е нужно един вампир да прави секс, за да има деца, но на бас, че не знаеш как точно става.

— Знам — каза Саймън. — Вампир съм, защото пих от кръвта на Рафаел, преди да умра. Пиене на кръв плюс смърт равно на вампир.

— Не съвсем — каза Изабел. — Вампир си, защото пи от кръвта на Рафаел, после те ухапаха други вампири и после умря. Трябва да те ухапят в някакъв момент.

— Защо?

— Слюнката на вампирите има някои… свойства. Трансформиращи свойства.

— Ясно — каза Саймън.

— Не ми говори така. Ти си този с вълшебната слюнка. Вампирите си отглеждат хора и се хранят от тях, когато няма друга кръв. Нещо като ходещи закусвални. — Изи говореше с отвращение. — Човек би помислил, че ратаите са слаби заради постоянната загуба на кръв, но слюнката на вампира има лековити свойства. Увеличава броя на червените кръвни телца, прави ги по-силни и здрави, и те живеят по-дълго. Затова не е против Закона един вампир да се храни с хора. Той всъщност не ги наранява. Разбира се, от време на време някой вампир решава, че иска не само да похапне, а че иска ратай. И тогава започва да храни ухапаните от него хора с малки количества вампирска кръв, за да бъдат те по-хрисими и свързани с господаря си. Ратаите боготворят господарите си и обожават да им служат. Искат да са около него. Както когато ти отиде в „Дюмон“. Беше привлечен от вампира, чиято кръв беше поел.

— Рафаел — каза Саймън мрачно. — Напоследък обаче не кипя от желание да съм с него, казвам ти.

— Да, това отминава, когато се превърнеш във вампир. Само ратаите боготворят господарите си и не могат да не им се подчинят. Не разбираш ли? Когато се върна в „Дюмон“, кланът на Рафаел изпи кръвта ти, ти умря и после стана вампир. Ако обаче не бяха източили кръвта ти, ако вместо това ти бяха дали още вампирска кръв, в крайна сметка щеше да се превърнеш в ратай.

— Всичко това е много интересно — каза Саймън, — но не обяснява защо са се втренчили в нас.

Изабел погледна към тях.

— Втренчили са се в теб. Може би господарят им е умрял и търсят друг вампир, който да ги приеме. Можеш да се сдобиеш с домашни животинки — тя се усмихна.

— Или пък са дошли заради курабийките.

— Ратаите не ядат храна. Живеят от вампирска и животинска кръв. Така са в постоянна летаргия. Не са безсмъртни, но остаряват много бавно.

— Жалко — каза Саймън, оглеждайки ги, — че очевидно външността им се променя.

Изабел се изправи на стола си.

— Дошли са тук сами. Предполагам ще разберем какво искат.

Хората ратаи се движеха сякаш бяха на колела. Те не крачеха, а се плъзгаха напред безшумно. Отне им само секунди да прекосят заведението. Когато стигнаха до масата на Саймън, Изабел вече беше извадила острата малка кама от ботуша си. Сега тя лежеше на масата и блестеше на флуоресцентното осветление в заведението. Беше от тъмно, тежко сребро, с прогорени кръстове от двете страни на дръжката. На повечето оръжия срещу вампири имаше кръстове, защото, помисли си Саймън, сигурно повечето вампири някога са били християни. На кого да му хрумне, че човек би извлякъл повече изгода от по-непопулярните религии?

— Достатъчно близо сте — каза Изабел, когато двамата ратаи спряха до масата; пръстите й бяха на сантиметри от камата. — Казвайте какъв ви е проблемът, вие, двамата.

— Ловец на сенки — проговори създанието вляво със съскащ шепот. — Не знаехме за теб в така създалото се положение.

Изящната вежда на Изабел се вдигна.

— За какво положение става въпрос?

Вторият ратай посочи с дългия си сив пръст Саймън. Нокътят на пръста беше пожълтял и заострен.

— Имаме работа с Дневния вампир.

— Не, нямате — каза Саймън. — Нямам представа кои сте. За пръв път ви виждам.

— Аз съм господин Уокър — каза първото създание. — До мен е господин Арчър. Ние служим на най-силния вампир в Ню Йорк Сити. Главата на великия Манхатънски клан.

— Рафаел Сантяго — каза Изабел. — В случай, че не знаете, Саймън не принадлежи към никой клан. Той е свободен агент.

Господин Уокър пусна тънка усмивка.

— Господарят ми се надява това положение да се промени.

Саймън срещна погледа на Изабел от другата страна на масата. Тя сви рамене.

— Рафаел не ти ли каза да стоиш далеч от клана му?

— Може да е променил мнението си — предположи Саймън. — Знаеш какъв е. Емоционален. Непостоянен.

— Не, не знам. Не съм го виждала от онзи път, когато заплаших да го убия със свещника. Той го прие много добре. Дори не трепна.

— Фантастично — каза Саймън. Двамата ратаи го зяпаха. Очите им бяха много светлосиви, като цвета на мръсен сняг. — Ако Рафаел ме иска в клана си, то е защото му трябвам за нещо. Можете да ми кажете за какво става въпрос.

— Не сме посветени в плановете на господаря — каза господин Арчър високомерно.

— Тогава няма да стане — каза Саймън. — Няма да дойда.

— Ако откажете да дойдете с нас, сме упълномощени да използваме сила, за да ви заведем — каза господин Уокър.

Камата сякаш сама скочи в ръката на Изабел — тя изобщо не помръдна, а вече я държеше. Завъртя я леко.

— На ваше място не бих посмяла.

Господин Арчър оголи зъби срещу нея.

— Откога децата на Ангела са телохранители на презрените долноземци? Мислех, че сте над тези неща, Изабел Лайтууд.

— Аз не съм му бодигард — каза Изабел. — Аз съм му гадже. Което ми дава правото да ви сритам задниците, ако го закачите. Това е всичко.

Гадже? Саймън беше толкова шашнат, че я погледна слисано. Тя обаче гледаше двамата ратаи, тъмните й очи святкаха. От една страна не мислеше, че Изабел възприема себе си като негово „гадже“. От друга страна това беше показателно, колко странен беше станал животът му — че именно тази вечер изказването на Изабел го порази най-много, а не фактът, че го викат на среща с най-силния вампир в Ню Йорк.

— Господарят ми — каза господин Уокър с тон, който вероятно смяташе за успокоителен, — иска да отправи предложение на Дневния вампир…

— Той се казва Саймън. Саймън Люис.

— Към господин Люис. За господин Люис ще е най-добре да ни придружи доброволно и да изслуша господаря ни. Кълна се в честта на господаря ми, че няма да бъдете наранен, Дневен вампире, и че, ако решите, можете да отхвърлите предложението на господаря ми. Изборът е ваш.

„Господарят ми, господарят ми…“ Господин Уокър изговаряше думата с нещо средно между обожание и благоговение. Саймън потръпна вътрешно. Беше ужасно да си обвързан до такава степен с някого и да нямаш собствена воля.

Изабел клатеше глава; като каза само с устни „не“ на Саймън. Може би беше права, помисли си той. Изабел беше отличен ловец на сенки. Тя преследваше демони и нарушаващи Закона долноземци (полудели вампири, магьосници, практикуващи черна магия, върколаци, побеснели и изяли някого) от дванайсетгодишна и може би беше най-добрият ловец на сенки на нейната възраст, с изключение на брат й Джейс. И с изключение на Себастиан, помисли си Саймън, който беше по-добър и от двамата. Но пък той беше мъртъв.

— Добре — рече Саймън. — Ще дойда.

Изабел завъртя очи.

— Саймън — запротестира тя.

И двамата ратаи потриха ръце като злодеи от комикс. Страховит беше не самият жест, а че го направиха в един и същи момент и по един и същи начин — сякаш бяха марионетки и някой беше дръпнал конците им в синхрон.

— Отлично — каза господин Арчър.

Изабел удари камата в масата с трясък и се наведе напред, блестящата й черна коса помете покривката на масата.

— Саймън — рече тя с настойчив шепот, — не ставай глупав. Няма причина да тръгнеш с тях. А Рафаел е идиот.

— Рафаел е водач на вампирите — отвърна Саймън. — Неговата кръв ме направи вампир. Той е моят… както там се казва.

— Отец, създател, творец. Има милиони думи за това, което той направи — каза Изабел разсеяно. — Неговата кръв може и да те е направила вампир, но не тя те направи дневен вампир — очите й срещнаха неговите през масата. „Джейс те направи дневен вампир“. Тя обаче никога не би го изрекла на глас; само няколко души знаеха истината, цялата история за Джейс и защо Саймън беше такъв. — Не е нужно да правиш каквото той ти нареди.

— Разбира се — каза Саймън и понижи глас. — Но, ако откажа, мислиш ли, че Рафаел ще го преглътне? Няма. Ще продължи да ме преследва. — Погледна крадешком към ратаите. — Те ще ме тормозят навсякъде. Навън, в училище, у Клеъри…

— И какво? Клеъри няма да го понесе? — Изабел вдигна ръце. — Добре. Нека поне дойда с теб.

— Категорично не — отсече господин Арчър. — Това не засяга ловците на сенки. Това е работа на Децата на нощта.

— Аз няма…

— Законът ни дава право да пазим делата си в тайна — проговори господин Уокър сковано.

— И да ги обсъждаме само помежду си.

Саймън ги погледна.

— Дайте ни един момент, моля. Искам да говоря с Изабел.

За кратко настъпи тишина. Около тях животът в заведението продължаваше. Ресторантът започваше да се пълни, както всяка вечер. Прожекцията в киното на долната улица беше свършила и сервитьорките се суетяха наоколо, носеха вдигащи пара чинии на клиентите, двойките на съседните маси се смееха и бъбреха, готвачите зад бара си крещяха поръчки един на друг. Никой не поглеждаше към тях и не осъзнаваше, че става нещо странно. Саймън вече беше свикнал с магическия прах, но понякога, когато беше с Изабел, не можеше да се отърси от чувството, че е затворен зад невидима стъклена стена, откъснат от човечеството и от кръговрата на живота.

— Много добре — каза господин Уокър и отстъпи. — Господарят ми обаче не обича да чака.

Те се отдръпнаха към вратата (очевидно студеният въздух, който нахлуваше, когато някой влизаше или излизаше, не им пречеше) и застанаха като статуи. Саймън се обърна към Изабел.

— Всичко ще бъде наред. Няма да ме наранят. Не могат да ме наранят. Рафаел знае всичко за… — той махна неловко към челото си — … това.

Изабел протегна ръка през масата и отметна косата от челото му, докосването й беше по-скоро проучвателно, отколкото проява на нежност. Тя се намръщи. Саймън беше гледал белега достатъчно пъти в огледалото и знаеше как изглежда. Сякаш някой беше взел тънка четка и беше нарисувал няколко линии на челото му, над и между веждите. Понякога знакът променяше формата си, подобно на картините, образувани от облаците в небето, но беше ясен и черен, и някак заплашителен. Като предупредителна табела на чужд език. Което, предполагаше Саймън, си беше точно така.

— Наистина ли… действа? — попита тя шепнешком.

— Според Рафаел, да — отвърна Саймън. — Нямам причина да мисля противното. — Хвана китката й и я дръпна от лицето си. — Няма да пострадам, Изабел.

Тя въздъхна.

— От всичко, което досега съм научила, бих казала, че идеята не е добра.

Саймън стисна ръката й.

— Стига. Любопитно ти е какво иска Рафаел, нали?

Изабел потупа ръката му и се облегна назад.

— Разкажи ми всичко, когато се върнеш. Обади се първо на мен.

— Добре — Саймън се изправи и закопча якето си. — Направи ми една услуга. По-скоро две.

Тя го погледна предпазливо и развеселено.

— Казвай.

— Клеъри каза, че довечера ще тренира в Института. Ако се засечете, не й споменавай къде съм. Ще се разтревожи без причина.

Изабел завъртя очи.

— Добре. А втората?

Саймън се наведе и я целуна по бузата.

— Опитай борша, преди да си тръгнеш. Фантастичен е.

Господин Уокър и господин Арчър не бяха най-приятната компания. Те поведоха Саймън мълчешком през улиците на Долен Ийст Сайд като се плъзгаха странно и поддържаха разстояние от няколко крачки пред него. Ставаше късно, но тротоарите на града бяха пълни с хора — връщаха се от втора смяна, бързаха към къщи след вечеря, навели глави и вдигнали яки срещу пронизващия студен вятър. По бордюра на улица „Сейнт Маркс Плейс“ имаше наредени сергии, на които се продаваше всичко: от евтини чорапи до рисувани с молив скици на Ню Йорк и пръчици с аромат на сандалово дърво. Листата хрущяха под обувките по паважа като изсъхнали кости. Въздухът миришеше на изгорели газове и сандалово дърво, усещаше се и мирисът на човешки същества — на кожа и кръв.

Стомахът на Саймън се сви. Опитваше се да държи достатъчно бутилки животинска кръв в стаята си (имаше малък хладилник в задната част на гардероба, за който майка му не знаеше), за да не огладнява никога. Кръвта беше отвратителна. Мислеше, че ще свикне с нея, че дори ще започне да копнее за нея, но, макар и кръвта да засищаше спазмите от глад, не можеше да й се наслади, както някога се наслаждаваше на шоколада или на вегетарианските буритос, или на кафето със сметана. Оставаше си кръв.

Да си гладен обаче беше по-лошо. Когато беше гладен долавяше миризмата на неща, които не искаше да помирисва — солта по кожата, презрелия сладък мирис на кръв, процеждаща се през порите на непознати. Караше го да се чувства гладен и объркан. И извратен. Той се прегърби, пъхна юмруци в джобовете на якето си и се опита да диша през устата.

Свиха по Трето Авеню и спряха пред ресторант, на чиято табела пишеше: „РЕСТОРАНТ ОБИТЕЛ. Градината е отворена целогодишно.“ Саймън премигна срещу нея.

— Какво правим тук?

— Това е мястото на срещата, което господарят ни избра — гласът на господин Уокър беше безизразен.

— Хм. — Саймън беше объркан. — Мислех, че стилът на Рафаел е по-… знаете. Че свиква срещи на покрива на неосветена катедрала или в някоя пълна с кости крипта. Никога не съм предполагал, че си пада по модерни ресторанти.

И двамата ратаи впиха погледи в него.

— Проблем ли има, Дневен вампире? — попита господин Арчър накрая.

Саймън имаше чувството, че му се карат.

— Не. Няма проблем.

Отвътре ресторантът беше тъмен, край стената обикаляше бар с мраморен плот. Нито сервитьор, нито някой друг ги приближи, докато си проправяха път през залата към една врата в дъното, през която излязоха в градината.

Много ресторанти в Ню Йорк разполагаха с открити градини, но малко от тях бяха отворени по това време на годината. Градината се намираше между няколко сгради. По стените имаше приличащи на фотографии рисунки на италиански градини, пълни с цветя. Дърветата, листата, на които бяха станали златни и тъмночервени, бяха украсени с бели лампички, а пръснатите сред масите отоплителни лампи хвърляха червеникави отблясъци. Малък фонтан ромонеше в центъра на градината.

Само една маса беше заета, при това не от Рафаел. Слаба жена с шапка с широка периферия седеше на маса близо до стената. Докато Саймън гледаше объркано, тя вдигна ръка и му махна. Той се обърна и погледна зад гърба си; там, разбира се, нямаше никого. Уокър и Арчър отново се раздвижиха. Изумен, Саймън ги последва през градината и спря на няколко крачки от мястото, където седеше жената.

Уокър се поклони ниско.

— Господарю — каза той.

Жената се усмихна.

— Уокър. И Арчър. Много добре. Благодаря, че ми доведохте Саймън.

— Чакайте малко — Саймън местеше поглед между жената и двамата ратаи. — Вие не сте Рафаел.

— О, не. — Жената махна шапката си. Огромно количество сребърноруса коса, блестяща на коледните светлини, се разпиля по раменете й. Лицето й беше гладко, бяло и овално, много красиво, с огромни бледозелени очи. Носеше дълги черни ръкавици, черна копринена блуза, тясна пола и черен шал, завързан около врата й. Беше невъзможно да отгатнеш възрастта й, по-скоро възрастта, на която е била превърната във вампир. — Аз съм Камила Белкор. Очарована съм.

Тя протегна облечената с черна ръкавица ръка.

— Казаха ми, че ще се срещна с Рафаел Сантяго — отвърна Саймън, но не пое ръката. — За него ли работите?

Смехът на Камила Белкор беше като ромон.

— Определено не! Макар че едно време той работеше за мен.

И Саймън си спомни. „Мислех, че водачът на вампирите е друг“ беше казал на Рафаел в Идрис, сякаш преди векове.

„Камила още не се е върнала, бе отговорил Рафаел. Аз я замествам.“

— Вие сте водачът на вампирите — каза Саймън. — На Манхатънския клан. — Той се обърна към ратаите. — Измамихте ме. Казахте ми, че ще се срещна с Рафаел.

— Казах, че ще се срещнете с господаря ни — отвърна господин Уокър. Очите му бяха ококорени и празни, толкова празни, че Саймън се зачуди дали изобщо са имали намерение да го подвеждат или просто са били програмирани като роботи да кажат каквото господаря им нареди, без да могат да променят сценария. — Тя е господарят ни.

— Така е — Камила отправи изумителна усмивка към ратаите си — Моля, оставете ни, Уокър, Арчър. Трябва да говоря със Саймън насаме. — Имаше нещо в начина, по който изговори името му и думата „насаме“, беше като тайна милувка.

Ратаите се поклониха и се оттеглиха. Докато господин Арчър се обръщаше, Саймън забеляза тъмен белег отстрани на гърлото му. Дълбока рана, толкова тъмна, че приличаше на нарисувана, и две по-тъмни петънца вътре в нея. Тъмните петънца бяха точици, около които имаше изсъхнала, разкъсана плът. През Саймън премина тиха тръпка.

— Моля — каза Камила и потупа стола до нея. — Седни. Искаш ли вино?

Саймън седна неудобно на ръба на твърдия метален стол.

— Аз всъщност не пия.

— Разбира се — каза тя съчувствено. — Ти си съвсем нов, нали? Не се притеснявай. С времето ще се научиш да приемаш вино и други напитки. Някои от най-старите от нашия вид могат да консумират и човешка храна почти без странични ефекти.

„Почти“ без странични ефекти? На Саймън не му хареса как звучи това.

— Дълга ли ще бъде срещата ни? — попита, втренчвайки се многозначително в мобилния си телефон, който показваше, че минава десет и половина. — Трябва да се прибирам.

Камила отпи от виното си.

— Наистина? И защо така?

„Защото майка ми ме чака“. Добре, нямаше причина тази жена да знае това.

— Прекъснахте срещата ми — отвърна той. — Питах се какво може да е толкова важно.

— Още живееш с майка си, нали? — каза тя и остави чашата си. — Доста странно, не мислиш ли? Силен вампир като теб да не иска да напусне дома си и да се присъедини към някой клан.

— Значи прекъснахте срещата ми, за да ми се подигравате, че живея с родителите си? Не можеше ли да го направите някоя вечер, когато нямам среща? Повечето дни съм свободен, в случай, че се чудите.

— Не ти се подигравам, Саймън — тя прокара език по долната си устна, сякаш за да вкуси виното, от което току-що беше отпила. — Искам да знам защо не си се присъединил към клана на Рафаел.

„Тоест към твоя клан, нали?“

— Бях останал с убеждението, че той не ме иска в клана. В общи линии каза, че ще ме остави на мира, ако и аз го оставя на мира. Така и направих.

— Наистина ли? — зелените й очи заблестяха.

— Никога не съм искал да бъда вампир — рече Саймън, питайки се защо обяснява тези неща на някаква непозната жена. — Исках нормален живот. Разбрах, че е възможно да излизам през деня и реших, че мога да имам нормален живот. Или поне горе-долу. Мога да ходя на училище, да виждам майка си, сестра си…

— Стига да не се храниш пред тях — каза Камила. — Стига да криеш нуждата си от кръв. Никога не си се хранил с човешка кръв, нали? Само с източена. Стара. Животинска. — Тя сбърчи нос.

Саймън се сети за Джеймс, но веднага отпъди тази мисъл.

— Не, не съм.

— Ще го направиш. И после никога няма да го забравиш. — Тя се наведе напред и бледата й коса погали ръката му. — Не можеш вечно да криеш истинската си същност.

— Нима тийнейджърите не лъжат родителите си? — каза Саймън. — А и не разбирам защо ви пука. Всъщност още не знам защо съм тук.

Камила се наведе още по-напред. При движението яката на черната копринена блуза се разтвори. Ако Саймън беше човек, щеше да се изчерви.

— Ще ми позволиш ли да го видя?

Саймън буквално усети как очите му изскочиха.

— Да видите какво?

Тя се усмихна.

— Знакът, глупчо. Знакът на Скитника.

Саймън отвори уста, после я затвори. „Откъде знае?“ Съвсем малко хора знаеха за знака, който Клеъри му беше поставила в Идрис. Рафаел беше казал, че е ужасно важно да се пази в тайна и Саймън така и беше направил.

Очите на Камила обаче бяха много зелени и спокойни, и поради някаква причина му се прииска да й угоди. Имаше нещо в начина, по който го гледаше, нещо в интонацията на гласа й. Той вдигна ръка, отметна косата си и оголи челото си, за да й го покаже.

Очите й се разшириха, устните й се разделиха. Тя леко допря пръсти до гърлото си, сякаш да провери несъществуващия си пулс.

— О, ти си голям късметлия, Саймън. Голям късметлия.

— Това е проклятие. Не благословия. Знаете това, нали?

Очите й заблестяха.

— „И Каин каза на Бог: Наказанието ми е по-голямо, отколкото мога да понеса.“ Твоето по-голямо ли е, отколкото можеш да понесеш, Саймън?

Саймън се облегна назад и пусна косата си да падне.

— Мога да го понеса.

— Но не искаш — тя прокара облечения си в ръкавица пръст по ръба на чашата за вино, очите й останаха впити в него. — А ако мога да ти помогна да превърнеш „проклятието“ в предимство?

Май най-накрая ще ми кажеш защо ме доведе тук, което е някакво начало.

На глас Саймън каза:

— Слушам ви.

— Името ми ти беше познато — рече Камила. — Рафаел ти е говорил за мен, нали? — имаше много лек акцент, но Саймън не можеше да определи какъв.

— Беше ми казал, че вие сте водач на клана и че той само ви замества, докато ви няма. Че играе ролята на вицепрезидент или нещо такова.

— А — тя леко захапа долната си устна, — това, всъщност, не е съвсем вярно. Бих искала да ти кажа истината, Саймън. И бих искала да ти отправя едно предложение. Но първо искам ти да ми обещаеш нещо.

— Какво по-точно?

— Че каквото и да си кажем тази нощ тук, то ще си остане тайна. Никой не трябва да разбере. Нито червенокосата ти малка приятелка Клеъри, нито гаджетата ти. Нито някой от семейство Лайтууд. Никой.

Саймън се облегна назад.

— А ако не обещая?

— Тогава можеш да си вървиш, ако искаш. Никога обаче няма да разбереш какво съм щяла да ти кажа. А това ще бъде загуба, за която ще съжаляваш.

— Искам да знам — каза Саймън, — но не съм сигурен, че го искам чак толкова силно.

Очите й проблеснаха, сякаш това я изненада и леко я развесели, и може би, помисли си Саймън, дори изпита уважение към него.

— Това, което ще ти кажа, не ги засяга. То няма да застраши тях или тяхното благосъстояние. Потайността е заради моята собствена безопасност.

Саймън я изгледа подозрително. Сериозно ли говореше? Вампирите не бяха като феите, които не можеха да лъжат. Трябваше обаче да признае, че беше любопитен.

— Добре. Ще запазя тайната ви, освен ако не реша, че казаното от вас би изложило приятелите ми на опасност. Тогава сделка няма да има.

Усмивката й стана ледена; явно не й допадаше, че не й вярва.

— Много добре. Явно нямам голям избор, тъй като силно се нуждая от помощта ти. — Тя се наведе напред, тънката й ръка си играеше със столчето на чашата за вино. — До скоро спокойно ръководех манхатънския клан. Имахме красиво убежище в една стара сграда от преди войната в Горен Ийст Сайд, не като онази миша дупка, в която Сантяго е натъпкал хората ми сега. Сантяго, Рафаел, както ти го наричаш, беше втори след мен. Най-верният ми поданик… Или поне така си мислех. Една нощ разбрах, че убива хора, примамва ги в стария хотел в испанския Харлем и пие кръвта им за забавление. Оставяше костите им в контейнера за боклук отвън. Поемаше глупав риск, нарушаваше Споразумението. — Тя отпи от виното.

— Отидох да разговарям с него и разбрах, че е казал на клана, че аз съм убиецът. Че аз нарушавам Закона. Беше постановка. Искаше да ме убие и да завземе властта. Избягах само с Уокър и Арчър, които ме пазят.

— Значи през цялото време ни е заблуждавал, че ви замества до завръщането ви?

Тя направи гримаса.

— Сантяго е изпечен лъжец. Иска да се върна, наистина, но само за да ме убие и официално да стане водач.

Саймън не беше сигурен какво се очаква да каже. Не беше свикнал възрастни жени да го гледат с изпълнени със сълзи очи или да споделят лични истории.

— Съжалявам — каза той накрая.

Тя сви красноречиво рамене и той се зачуди дали акцентът й не беше френски.

— Това вече е минало — каза тя. — Крих се в Лондон дълго време, търсех съюзници, чаках сгоден случай. После чух за теб. — Тя протегна ръка. — Не мога да ти кажа откъде, заклех се да мълча. В мига, в който чух за теб обаче, осъзнах, че съм чакала именно теб.

— Мен?

Тя се наведе напред и докосна ръката му.

— Рафаел се страхува от теб, Саймън, както е и редно. Ти си един от неговите вампири, но не можеш да бъдеш наранен или убит. Той не може да вдигне и пръст срещу теб, без да си навлече гнева на Бог.

Настъпи тишина. Саймън чуваше лекото електрическо жужене на коледните лампички над него, плискането на водата в каменния фонтан в центъра на градината, шума от бученето и бръмченето на града. Когато проговори, гласът му беше тих:

— Вие можете да я кажете.

— Какво?

— Думата. Гневът на… — думата го задави и изгори устата му, какво винаги досега.

— Да. Бог. — Тя дръпна ръката си, но погледът й беше топъл. — Нашият вид има много тайни. Аз мога да ти ги разкрия, да ти ги покажа. Ще се убедиш, че не си прокълнат.

— Госпожо…

— Камила. Наричай ме Камила.

— Все още не разбирам какво искате от мен.

— Наистина ли? — тя поклати глава и разкошната й коса се развя около лицето й. — Искам да се присъединиш към мен, Саймън. Срещу Сантяго. Ще отидем заедно в отвратителния му хотел и когато последователите му видят, че си на моя страна, ще го напуснат и ще дойдат при мен. Вярвам, че още са ми верни, но се страхуват от него. Ако ни видят заедно, страхът им ще изчезне и ще минат на наша страна. Човек не може да се бори с божественото.

— Не знам — каза Саймън. — В Библията Якоб се е борил с ангел и е победил.

Камила го погледна, веждите й бяха повдигнати.

Саймън сви рамене.

— Еврейско училище.

— „И Якоб нарече мястото Пениел, защото беше виждал лицето на Бог.“ Ти не си единственият, който познава Светото писание. — Сериозното й изражение изчезна и тя се усмихна. — Може и да не го съзнаваш. Дневен вампире, но докато носиш Знака, ти си ръката на отмъщението на Рая. Никой не може да ти се противопостави. Не и вампир.

— Страхувате ли се от мен? — попита Саймън.

Почти веднага съжали, че я е попитал. Зелените й очи потъмняха като буреносни облаци.

— Аз да се страхувам от теб? — после обаче се овладя, лицето й се успокои, изражението й омекна. — Не, разбира се. Ти си интелигентен мъж. Убедена съм, че ще осъзнаеш предимствата на предложението ми и ще се присъединиш към мен.

— И какво по-точно е предложението ви? Искам да кажа — ясно, ще се опълчим на Рафаел, а после? Аз не го мразя и не искам да се отърва от него просто заради самата идея. Той не ме закача. Това ми е достатъчно.

Тя кръстоса ръце пред гърдите си. Носеше сребърен пръстен със син камък на средния пръст на лявата ръка, над плата на ръкавицата.

— Наистина ли това искаш, Саймън? Мислиш, че Рафаел ти прави услуга като „не те закача“, както сам се изрази? Всъщност те е осъдил на изгнание. Засега вярваш, че нямаш нужда от някой от твоя вид. Доволен си от приятелите, които имаш — хората и ловците на сенки. Криеш бутилки с кръв в стаята си и лъжеш майка си какво си всъщност.

— Вие как…

Тя продължи, без да му обърне внимание.

— Но какво ще стане след десет години, когато ще трябва да си вече на 26? А след 20? След 30? Дали някой ще забележи, че той старее и се променя, а ти не?

Саймън не каза нищо. Не искаше да признае, че не се беше замислял толкова напред. Че не искаше да се замисля толкова напред.

— Рафаел ти е казал, че другите вампири ще ти навредят, но това не е задължително. Вечността е дълго време, ако си сам, без други от твоя вид. Без някой, който да те разбира. Ти се сприятели с ловците на сенки, но никога няма да станеш част от тях. Винаги ще си някъде встрани. А ние можем да сме заедно. — Когато тя се наведе напред, бялата светлина се отрази в пръстена й и опари очите на Саймън. — Имаме хилядолетни знания, които можем да споделим с теб, Саймън. Ще се научиш как да криеш тайната си, как да ядеш и да пиеш, как да изговаряш името Божие. Рафаел е проявил жестокост като е скрил тази информация от теб, дори те е подвел, че такива неща не съществуват. Но те съществуват. И аз мога да ти помогна.

— Ако преди това аз ви помогна — каза Саймън. Тя се усмихна, зъбите й бяха бели и остри.

— Ще си помогнем един на друг.

Саймън се облегна назад. Железният стол беше твърд и неудобен и изведнъж той почувства умора. Погледна ръцете си; виждаше, че преплетените над кокалчетата му вени са потъмнели. Имаше нужда от кръв. Имаше нужда да поговори с Клеъри. Имаше нужда от време да помисли.

— Шокирах те — каза тя. — Знам. Дойде ти много. Бих искала да ти дам колкото време ти е нужно, за да обмислиш предложението ми. Но ние нямаме време, Саймън. Докато съм в града, съм в постоянна опасност от Рафаел и кохортата му.

— Кохортата му? — въпреки всичко Саймън се усмихна леко.

Камила изглеждаше объркана.

— Моля?

— Ами просто… „Кохорта“ звучи като „злодеи“ или „пионки“. — Тя се втренчи в него неразбиращо. Саймън въздъхна. — Съжалявам. Може би не сте гледали толкова хорър филми, колкото мен.

Камила се намръщи леко, фина линия се появи между веждите й.

— Казаха ми, че си малко странен. Може би защото не познавам много вампири от твоето поколение. Но усещам, че ще ми се отрази добре да бъда с някой толкова… млад.

— Нова кръв — каза Саймън.

Този път тя се усмихна.

— Реши ли вече? Ще приемеш ли предложението ми? Ще започнем ли да работим заедно?

Саймън погледна към небето. Кабелите с лампичките сякаш закриваха звездите.

— Вижте, оценявам предложението ви. Наистина.

„Гадост“, помисли си. Трябваше да има начин да го каже без да прозвучи сякаш отказва покана за абитуриентския бал. „Наистина съм много поласкан за предложението, но…“ Камила, като Рафаел, говореше сдържано, официално, сякаш се намираше в приказка. Може би трябваше да пробва нещо такова. И той каза:

— Ще ми е необходимо известно време, за да взема решение. Сигурен съм, че ще разберете.

Тя се усмихна много изтънчено, показвайки само връхчетата на зъбите си.

— Пет дни. Това е. После ще изпратя Уокър за отговора ти.

— А ако отговорът ми е „не“? — попита Саймън.

— Ще остана много разочарована, но ще се разделим като приятели. — Тя бутна чашата си за вино настрани. — Довиждане, Саймън.

Саймън се изправи. Столът издаде прекалено силен стържещ метален звук, когато го бутна назад. Имаше чувството, че трябва да каже нещо, но нямаше представа какво. Засега обаче изглежда бяха приключили. Той реши, че предпочита да е шантав модерен вампир с лоши обноски, отколкото да рискува да бъде въвлечен отново в разговор. Тръгна си, без да каже каквото и да е друго. Докато вървеше през ресторанта, мина покрай Уокър и Арчър, които стояха до големия дървен бар, прегърбени под дългите си сиви палта. Усети силата на погледите им и им махна с пръсти (нещо между приятелски поздрав и жест, с който сякаш отпращаш някого). Арчър оголи зъби (равни човешки зъби) и се отправи към градината. Уокър също. Саймън видя как се настаниха на столовете срещу Камила. Тя не вдигна поглед, когато те седнаха, но белите светлини в градината внезапно изгаснаха (не една по една, а всички едновременно) и Саймън остана да гледа объркано квадрата тъмнина — сякаш някой беше угасил звездите. Когато сервитьорите забелязаха и отидоха да отстранят проблема, и градината отново беше обляна в бледа светлина. Камила и хората ратаи бяха изчезнали.

Саймън отключи входната врата на дома си (една от дългата редица идентични тухлени къщи на улица в Бруклин) и леко я бутна, като се ослушваше внимателно.

Беше казал на майка си, че отива да репетира с Ерик и другите от групата за концерта в събота. Едно време тя просто щеше да му повярва и толкова. Илейн Люис беше спокоен родител и не налагаше вечерен час нито на Саймън, нито на сестра му; не настояваше и да се прибират рано в делничните дни. Саймън беше свикнал да стои до колкото късно си иска с Клеъри, после си отключваше и се свличаше на леглото в два през нощта, и това му поведение не предизвикваше кой знае какви коментари от страна на майка му.

Сега обаче всичко се беше променило. Беше стоял в Идрис (родният дом на ловците на сенки) почти две седмици. Беше изчезнал, без да има възможност да се извини или да даде обяснение. Магьосникът Магнус Бейн беше дошъл и направил заклинание за забрава на майката на Саймън, като изтри спомените й, че изобщо го е нямало. Или поне тя не трябваше да помни съзнателно. Поведението й обаче се беше променило. Беше станала мнителна, навърташе се около него, наблюдаваше го, настояваше да се прибира в определено време. Последния път, когато се прибра след среща с Мая, беше намерил Илейн в коридора, седнала на един стол срещу вратата, с кръстосани ръце и ядосано изражение на лицето.

Онази нощ беше дочул дишането й, преди да я види. Сега долавяше само тихия звук на телевизора от дневната. Сигурно го чакаше и гледаше филмов маратон на някой от медицинските сериали, които толкова обичаше. Саймън затвори врата зад себе си, облегна се на нея и се опита да събере сили да излъже.

Достатъчно трудно беше, че не можеше да яде пред семейството си. За щастие майка му отиваше рано на работа и се връщаше късно, а Ребека учеше в колеж в Ню Джърси и се прибираше само от време на време, за да изпере дрехите си, и не се застояваше достатъчно дълго, за да забележи нещо странно. Обикновено майка му тръгваше на работа преди той да е станал и му оставяше приготвените с любов закуска и обяд на плота в кухнята. Той изхвърляше храната в някоя кофа на път за училище. На вечеря беше по-трудно. Когато майка му си беше вкъщи, той ровеше храната в чинията си и се правеше, че не е гладен или взимаше храната в стаята си, уж за да яде, докато учи. Един-два пъти беше хапнал, за да й достави удоволствие и после с часове стоеше в банята, потеше се и повръщаше, докато не изкараше всичко от тялото си.

Мразеше да я лъже. Винаги малко беше съжалявал Клеъри за обтегнатите й отношения с Джослин — най-загриженият родител, който някога беше познавал. Сега обаче нещата се обърнаха. След смъртта на Валънтайн, Джослин беше отпуснала юздите на Клеъри и на практика вече се държеше като нормален родител. Същевременно, когато и да се прибереше вкъщи, Саймън усещаше погледа на майка си да тежи върху него като обвинение. Беше ужасно.

Той изпъна рамене, пусна чантата си до вратата и тръгна към дневната да се изправи срещу съдбата си. По телевизията даваха новини. Майкъл Гарза, местният водещ, разказваше интересна житейска история — едно бебе било намерено изоставено в алея зад болница в центъра на града. Саймън се изненада — майка му мразеше новините. Смяташе, че са депресиращи. Погледна към дивана и изненадата му се стопи. Майка му спеше, очилата й бяха на масата до нея, а на пода имаше полупразна чаша. Саймън можеше да помирише съдържанието й от мястото си — уиски. Почувства угризение. Тя почти никога не пиеше.

Отиде в спалнята на майка си и се върна с плетено одеяло. Тя още спеше, дишането й беше равно и спокойно. Илейн Люис бе дребна жена, с ореол от черна къдрава коса и сребърни кичури, които отказваше да боядиса. През деня работеше за благотворителна природозащитна организация и повечето от дрехите й бяха с картинки на животни. В момента беше облечена с рокля с ярки щампи на делфини и морски вълни, и носеше брошка от истинска препарирана риба. Лакираното око на рибата сякаш обвинително се втренчи в Саймън, когато се наведе да завие раменете на майка си.

Тя помръдна леко и обърна глава встрани от него.

— Саймън — прошепна. — Саймън, къде си?

Поразен, Саймън пусна одеялото и се изправи. Може би трябваше да я събуди, да й каже, че е добре. Но пък тогава щеше да му задава въпроси, на които той не искаше да отговаря; не можеше да понесе нараненото й изражение. Обърна се и отиде в стаята си.

Хвърли се върху завивките и протегна ръка към телефона върху нощното шкафче. По инерция посегна да набере номера на Клеъри, без изобщо да се замисли. Спря да набира и се заслуша в сигнала „свободно“. Не можеше да й каже за Камила, беше обещал да запази предложението на вампира в тайна. Въпреки че не се чувстваше задължен на Камила, ако беше научил нещо през последните няколко месеца, то беше, че не е добра идея да се нарушават обещания, дадени на свръхестествени създания. Все пак искаше да чуе гласа на Клеъри, както винаги когато беше имал тежък ден. Е, можеше поне да й се жалва за любовния си живот — това очевидно я забавляваше. Претърколи се, издърпа една възглавница над главата си и набра номера на Клеъри.

2.

СТРАХ ОТ ПАДАНЕ

— Прекарахте ли си добре с Изабел? — Клеъри, с притиснат до ухото телефон, внимателно пристъпи от една дълга греда на друга. Гредите бяха поставени на шест метра височина в тренировъчната зала на Института. Вървенето по гредите трябваше да я научи да пази равновесие. Клеъри ги мразеше. Страхуваше се от височини и от цялата тази работа й се гадеше. Все пак обаче се предполагаше, че ластичното въже около кръста й нямаше да й позволи да се удари, ако паднеше. — Каза ли й вече за Мая?

Саймън издаде тих неопределен звук, но Клеъри разбра, че това означава „не“. Чуваше се музика и си представи как той лежи на леглото и стереото тихо свири, докато говори с нея. Звучеше уморен, смъртно уморен — личеше си по шеговития му тон, който беше в разрез с настроението му. В началото на разговора им го беше попитала няколко пъти дали е добре, но той не беше обърнал внимание на притесненията й.

Тя изсумтя.

— Играеш си с огъня, Саймън. Дано знаеш това.

— Не знам. Наистина ли мислиш, че е голям проблем? — Саймън прозвуча жаловито. — Никога не съм говорил с Изабел, нито пък с Мая, за връзки и прочее.

— Нека ти кажа нещо за жените. — Клеъри седна на една греда и провеси краката си във въздуха. Полукръглите прозорци на залата бяха отворени и студеният нощен въздух охлаждаше потната й кожа. Преди мислеше, че ловците на сенки тренират с твърдите си, подобни на брони бойни униформи, а се беше оказало, че това облекло е за по-късно, когато се включеха и оръжията. За обучението й в момента (упражнения, които трябваше да подобрят гъвкавостта й, скоростта й и равновесието й) беше облечена с тънка блуза и широко долнище, които й напомняха за медицинска униформа. — И да не сте говорили на тази тема, и двете ще побеснеят като разберат, че се срещаш с друга. И че се познават, а ти не си им казал нищо. Такива са правилата.

— Добре, аз откъде да знам правилата?

— Всички знаят точно това правило.

— Мислех, че трябва да си на моя страна.

— Аз съм на твоя страна.

— Тогава защо не ми съчувстваш?

Клеъри премести телефона на другото си ухо и се взря в сенките под нея. Къде беше Джейс? Беше отишъл за още едно въже и беше казал, че ще се върне до пет минути. Разбира се, ако сега я хванеше да говори по телефона, сигурно щеше да я убие. Той рядко водеше обучението й — това обикновено беше задача на Мерис, Робърт или други членове на Клейва в Ню Йорк. Учителите й се сменяха, защото все още търсеха заместник на предишния учител на Института — Ходж. Джейс обаче приемаше обучението й много сериозно.

— Защото — отговори тя — проблемите ти не са истински проблеми. Срещаш се с две красиви момичета едновременно. Помисли малко. Такива проблеми имат рок звездите.

— Май никога няма да стана рок звезда, така че поне техните проблеми да имам.

— Никой не те е карал да наречеш групата си „Похотлив хумус“, приятелю.

— Вече се казваме „Хилядолетен мъх“ — запротестира Саймън.

— Виж, само реши този проблем преди сватбата. Ако всяка си мисли, че ще отидеш с нея и ако едва на сватбата разберат, че се срещаш и с двете, ще те убият. — Клеъри се изправи. — Това ще провали сватбата на майка ми и тя ще те убие. Ще си умрял два пъти. Е, три пъти, технически погледнато.

— На никоя не съм казал, че ще ходя на сватбата с нея! — Саймън звучеше паникьосан.

— Да, но очакват да им кажеш. Затова момичетата имат гаджета. Да има кой да ги придружава на скучни тържества. — Клеъри стигна края на гредата и втренчи поглед надолу към осветените с магическа светлина сенки. На пода имаше начертан с тебешир тренировъчен кръг, който приличаше на око на бик. — Както и да е, сега трябва да скоча от гредата и вероятно ще срещна смъртта си. Утре ще говорим.

— Имаме репетиция от два, нали помниш? Ще се видим там.

— До скоро — тя затвори и пъхна телефона в сутиена си. Тренировъчният екип нямаше джобове, та какво друго можеше да направи едно момиче?

— Да не смяташ да стоиш горе цяла нощ? — Джейс пристъпи в центъра на окото на бика и погледна нагоре към нея. Беше с бойна униформа, не с тренировъчен екип като Клеъри, и светлата му коса изпъкваше изумително на черното. Беше потъмняла леко след края на лятото и беше станала тъмно златиста, което, помисли си Клеъри, му подхождаше дори още повече. Чувстваше се абсурдно щастлива, че го познава достатъчно дълго, за да може да забележи малките промени във външния му вид.

— Мислех, че ти ще се качиш — извика тя надолу. — Промяна в плановете?

— Дълга история — усмихна й се той. — Е? Да поупражняваме малко превъртания?

Клеъри въздъхна. Това означаваше, че трябва да се хвърли от гредата в празното пространство, да увисне на ластичното въже, да се отблъсква от стените и да се превърта отново и отново, за да се научи да се извива и рита, без да се тревожи от падания и синини. Беше виждала как Джейс го прави — приличаше на падащ ангел, докато летеше във въздуха, докато се обръщаше и въртеше с красива, балетна грация. Тя, от друга страна, се свиваше като колорадски бръмбар, щом подът се приближеше, макар да й бе пределно ясно, че няма да се удари в него.

Вече се чудеше дали фактът, че беше ловец на сенки по рождение, имаше някакво значение. Може би беше прекалено късно да бъде обучена за ловец или поне за напълно действаш ловец. Или пък дарбите, които имаха тя и Джейс, бяха някак нечестно разпределени и той беше получил цялата грация, а тя беше получила… ами… почти нищо.

— Хайде, Клеъри — каза Джейс. — Скачай!

Тя затвори очи и скочи. За момент усети как увисва свободно във въздуха. После гравитацията я привлече и тя полетя към земята. Инстинктивно прибра ръце и крака, и стисна очи. Въжето се опъна и я дръпна обратно нагоре, а после отново пропадна надолу. Когато скоростта й се забави, отвори очи и откри, че виси в края на въжето на около метър и половина над Джейс. Той се усмихваше.

— Браво — каза той. — Грациозно като падаща снежинка.

— Крещях ли докато падах? — попита тя, искрено любопитна.

Той кимна.

— За щастие няма никого вкъщи. Иначе щяха да си помислят, че те убивам.

— Ха. Не можеш да ме хванеш. — Тя ритна с крак и се завъртя лениво във въздуха.

Очите на Джейс заискряха.

— Да се обзаложим?

Клеъри познаваше това изражение.

— Не — каза бързо. — Каквото и да си мислиш…

Но той вече го беше направил. Когато Джейс се движеше бързо, отделните му движения бяха почти неразличими. Видя как протяга ръка към колана си и после нещо проблесна във въздуха. Чу звук от раздираща се тъкан и въжето над нея се скъса. Вече не я държеше и тя полетя свободно (прекалено изненадана, за да извика) право в ръцете на Джейс. От сблъсъка той залитна и двамата паднаха върху меките постелки на пода. Клеъри се озова отгоре му и той й се усмихна.

— Супер. Сега беше много по-добре. Изобщо не извика.

— Нямах възможност — беше останала без дъх и то не само от сблъсъка при падането.

Лежеше върху Джейс, усещаше тялото му под своето и от това устата й пресъхна, а сърцето й ускори ритъма си. Преди мислеше, че начинът, по който реагираше тялото й (начинът, по който телата и на двамата реагираха един към друг), ще избледнее с времето, но това не се беше случило. Напротив — колкото повече време прекарваше с него, толкова по-зле ставаше. Или по-хубаво, помисли си тя, зависеше от гледната точка.

Той я гледаше с тъмнозлатните си очи и тя се зачуди дали цветът им не беше станал по-наситен след срещата им с ангел Разиел край бреговете на езерото Лин в Идрис. Не можеше да иска повече: всички знаеха, че Валънтайн беше призовал Ангела и че той беше изцелил Джейс от нанесените му от Валънтайн рани, но никой, освен Клеъри и Джейс, не знаеше, че Валънтайн беше наранил осиновения си син смъртоносно. Беше пронизал сърцето му като част от призоваващия ритуал, беше го пробол и държал, докато умре. Клеъри беше пожелала Разиел да върне Джейс от мъртвите. Това беше нещо огромно и то беше шокирало Клеъри. И Джейс също, подозираше тя. Бяха се разбрали да не казват на никого, че Джейс всъщност беше умрял, макар и за кратко. Това бе тяхна тайна.

Джейс протегна ръка и отметна косата от лицето й.

— Шегувам се — каза той. — Не си чак толкова зле. Ще се научиш. Трябваше да видиш как Алек правеше превъртанията в началото. Май веднъж сам се ритна в главата.

— Сигурно, но тогава трябва да е бил на единадесет. — Тя го изгледа. — Предполагам ти винаги си бил изключителен.

— Изключителен съм по рождение — той погали бузата й с върховете на пръстите си толкова леко, че я накара да потрепери. Клеъри не каза нищо; той се беше пошегувал, но в известен смисъл беше истина. Джейс беше роден за това, което беше. — Докога можеш да останеш тази вечер?

Тя се усмихна леко.

— Приключихме ли с тренировката?

— Бих искал да сме приключили. Макар да има някои неща, които искам да оттренираме… — той се протегна и я придърпа, но в този момент вратата се отвори и влезе Изабел; токовете на ботушите й затракаха по лакирания паркет.

Когато видя Джейс и Клеъри на пода, вдигна вежди.

— Гушкате се значи. Мислех, че трябва да тренирате.

— Откъде да знаем, че ще влезеш, без да чукаш, Из? — Джейс не помръдна, само обърна глава настрани и погледна Изабел едновременно с раздразнение, и с обич. Клеъри обаче побърза да стане и приглади измачканите си дрехи.

— Това е тренировъчната зала. Обществено достъпно пространство е. — Изабел дърпаше едната от ръкавиците си от червено кадифе. — Тъкмо си ги купих от „Траш енд Водевил“. Бяха в разпродажба. Направо да се влюбиш. Не ти ли се иска да имаш такива? — тя размърда пръсти.

— Не знам — каза Джейс, — няма да подхождат на екипа ми.

Изабел направи гримаса.

— Чу ли за мъртвия ловец на сенки, когото намерили в Бруклин? Тялото било обезобразено, затова още не са го разпознали. Сигурно мама и татко са отишли там.

— Да — каза Джейс и седна. — Клейвът има заседание. Налетях на тях на излизане.

— Нищо не ми каза — рече Клеъри. — Затова ли толкова се забави, като излезе за въже?

Той кимна.

— Съжалявам. Не исках да те плаша.

— Иска да каже, че не е искал да развали романтичната атмосфера — Изабел прехапа устната си. — Дано не е някой познат.

— Едва ли. Тялото било захвърлено в изоставена фабрика преди няколко дни. Ако го познавахме, щяхме да забележим, че е изчезнал. — Джейс прибра косата си зад ушите. Гледаше Изабел някак нетърпеливо, помисли си Клеъри, сякаш му беше неприятно, че е повдигнала темата. Искаше й се да й беше казал по-рано, въпреки че щеше да развали атмосферата. Наясно бе, че работата му, че работата на всички тях, често ги сблъскваше със смъртта. Семейство Лайтууд още скърбяха, всеки по свой начин, за загубата на най-малкия им син Макс, който умря, защото беше на неподходящо място, в неподходящ момент. Беше странно. Джейс бе приел решението й да напусне гимназия и да започне обучение, без да мърмори, но се страхуваше да обсъжда с нея опасностите на живота на ловците на сенки.

— Отивам да се облека — заяви тя и тръгна към вратата на малката съблекалня до тренировъчната зала. Беше съвсем обикновена: светли дървени стени, огледало, душ и закачалки за дрехите. На дървена пейка до вратата бяха подредени купчина кърпи. Клеъри си взе набързо душ и облече дрехите си — клин, ботуши, дънкова пола и нова розова блуза. Когато се погледна в огледалото, забеляза, че има дупка на клина и че влажната й къдрава червена коса беше ужасно заплетена. Никога нямаше да изглежда спретнато като Изабел, но на Джейс явно не му правеше впечатление.

Когато се върна в тренировъчната зала, Изабел и Джейс бяха изоставили темата за мъртвия ловец на сенки и говореха за нещо, което очевидно Джейс смяташе за още по-ужасяващо — срещата на Изабел със Саймън.

— Не мога да повярвам, че те е завел на истински ресторант — Джейс вече беше на крака и прибираше постелките и тренировъчните уреди, а Изабел се беше облегнала на стената и си играеше с новите си ръкавици. — Мислех, че под „среща“ разбира да те накара да го гледаш как играе „World of Warcraft“ с приятелите си идиоти.

— Аз — изтъкна Клеъри — съм сред приятелите идиоти, благодаря.

Джейс й се усмихна.

— Не беше истински ресторант, а някакво заведение. Имаше розова супа, която държеше да опитам — каза Изабел замислено. — Беше много сладък.

Клеъри на мига почувства вина, че не й е казала за Мая.

— Той каза, че сте прекарали добре.

Погледът на Изабел се стрелна към нея. Имаше нещо странно в изражението й, сякаш криеше нещо, но то изчезна преди Клеъри да се убеди, че наистина го е видяла.

— Говорила си с него?

— Да, обади се преди малко. Просто да ме чуе — сви рамене Клеъри.

— Разбирам — гласът на Изабел изведнъж прозвуча рязко и студено. — Е, както казах, беше много сладък. Но може би чак малко сладникав. А от това може да ти доскучае — тя натъпка ръкавиците в джобовете си. — Както и да е, връзката ни не е нещо сериозно. Засега само си играем.

Чувството на вина на Клеъри се стопи.

— Вие двамата не сте ли говорили… Сещаш се… за отношенията си?

Изабел изглеждаше ужасена.

— Не, разбира се — тя се прозя и протегна ръце над главата си като котка. — Добре, по леглата. До утре, влюбени пиленца.

Тръгна си и след нея остана ефирен облак аромат на жасмин.

Джейс погледна Клеъри и започна да разкопчава униформата си, която прилепваше към китките и гърба му и образуваше защитна обвивка над дрехите.

— Сигурно трябва да се прибираш.

Клеъри кимна неохотно. На първо място, да убеди майка си да й позволи да премине обучение за ловец на сенки беше неприятно изживяване. Джослин се запъна като магаре на мост и твърдеше, че цял живот се е опитвала да откъсне Клеъри от обществото на ловците на сенки, което според нея било опасно — не само насилствено, спореше тя, но и самотно и жестоко. Клеъри й беше отвърнала, че нещата са се променили, откакто Джослин е била момиче, и че така или иначе Клеъри трябва да знае как да се защитава.

— Надявам се, че не го правиш само заради Джейс — беше казала накрая Джослин. — Знам какво е да си влюбен в някого. Искаш да си навсякъде с него, да правиш всичко с него, но, Клеъри…

— Аз не съм ти — беше отвърнала Клеъри, опитвайки се да овладее гнева си. — Ловците на сенки не са Кръга, а Джейс не е Валънтайн.

— Не съм казала нищо за Валънтайн.

— Но това си мислеше. Валънтайн може и да е отгледал Джейс, но Джейс изобщо не прилича на него.

— Е, дано е така — беше казала нежно Джослин. — Заради всички нас.

Накрая обаче се беше предала, като наложи някои правила: Клеъри нямаше да живее в Института, а с нея в дома на Люк; всяка седмица Джослин щеше да получава доклад от Мерис, за да се увери, че Клеъри напредва, а не само (както си мислеше Клеъри) гледа влюбено Джейс или за каквото там се притесняваше. И Клеъри нямаше да спи в Института — никога.

— Никакви преспивания при гаджето ти — каза твърдо Джослин. — Не ми пука, че живее в Института. Не.

Гадже. Думата все още я шокираше. Дълго време беше вярвала, че е абсолютно невъзможно Джейс да й стане някога гадже и да бъдат нещо друго, освен брат и сестра, което беше много трудно и ужасно за преглъщане. Бяха решили, че ще е по-добре никога да не се виждат, а това щеше да е равносилно на смърт. И тогава, като по чудо, бяха свободни. Оттогава бяха минали шест седмици, но Клеъри още не беше свикнала с думата.

— Трябва да се прибирам — каза тя. — Почти единадесет е, а мама откача, ако стане по-късно от десет.

— Добре — Джейс пусна униформата си, или поне горната й част, на пейката. Отдолу беше с тениска; Клеъри виждаше знаците през нея, като мастило, прозиращо през мокра хартия.

— Ще те изпратя.

Институтът беше тих, докато вървяха през него. В момента нямаше гостуващи ловци на сенки от други градове, Ходж и Макс никога нямаше да се върнат, Алек беше с Магнус и Клеъри имаше чувството, че останалите членове на семейство Лайтууд са като гости в почти празен хотел. Искаше й се членове на Клейва да идват по-често, но предполагаше, че нарочно оставят семейство Лайтууд на спокойствие. За да си спомнят за Макс и да забравят.

— Чувал ли си се скоро с Алек и Магнус? — попита тя. — Забавляват ли се?

— Така изглежда — Джейс извади телефона от джоба си и й го подаде. — Алек не спира да ми изпраща скучни снимки. И много съобщения от рода на „Иска ми се да си тук, но не съвсем“.

— Ами, това е нормално. Все пак са на романтична почивка — тя прегледа снимките на телефона на Джейс и се засмя. Алек и Магнус пред Айфеловата кула — Алек, както винаги, беше с дънки, а Магнус с моряшка блуза, кожени панталони и безумна барета. В градините Боболи Алек пак беше с дънки, а Магнус с огромна венецианска мантия и шапка на гондолиер. Приличаше на Фантома от операта. Пред Прадо беше с блестящ матадорски жакет и ботуши на платформи, а Алек спокойно хранеше един гълъб на заден фон.

— Взимам си телефона, преди да стигнеш до снимките от Индия — каза Джейс и го прибра.

— Магнус е със сари. Някои неща не могат да бъдат забравени.

Клеъри се засмя. Вече бяха стигнали асансьора, който отвори дрънчащите си врати, щом Джейс натисна бутона. Тя влезе и Джейс я последва. В мига, в който асансьорът започна да се спуска (Клеъри не вярваше, че някога ще свикне със спиращото сърцето разтърсване, с което беше придружено потеглянето му), Джейс се приближи до нея в полумрака и я придърпа към себе си. Тя сложи ръце на гърдите му и усети твърдите мускули под тениската и туптенето на сърцето му. Очите му блестяха на слабата светлина.

— Съжалявам, че не мога да остана — прошепна тя.

— Не съжалявай — дрезгавата нотка в гласа му я изненада. — Джослин не иска да станеш като мен. За което не я виня.

— Джейс — каза, малко озадачена от горчивината в гласа му, — добре ли си?

Вместо да й отговори, той я целуна, прегръщайки я силно. Притисна я до стената и тя усети металната рамка на огледалото под гърба си, докато ръцете му се плъзгаха около кръста й и нагоре под блузата. Обожаваше начина, по който я прегръщаше. Внимателно, но не прекалено нежно, не толкова нежно, та да си мисли, че се владее по-добре от нея. И двамата не можеха да контролират чувствата си един към друг и това й харесваше — харесваше й как сърцето му биеше до нейното, харесваше й как въздишаше до устните й, когато отвръщаше на целувката му.

Асансьорът спря със стържене и вратата се отвори. Зад нея тя видя празния неф на катедралата; наредените в редица свещници по пътеката излъчваха бледа светлина. Притисна се към Джейс, доволна, че светлината в асансьора е слаба и не можеше да види собственото си пламнало лице в огледалото.

— Може би мога да остана — прошепна. — Само още малко.

Джейс не отвърна. Клеъри усети напрежението му и самата тя се напрегна. Беше нещо повече от желание. Той трепереше и цялото му тяло се затресе, когато зарови лице в извивката на врата й.

— Джейс — каза тя.

Тогава той внезапно я пусна и отстъпи. Бузите му бяха поруменели, очите му горяха трескаво.

— Не! Не искам да давам на майка ти още една причина да не ме харесва. И без това вярва, че съм копие на баща ми…

Откъсна се от нея преди Клеъри да успее да каже: „Валънтайн не е твой баща.“ Обикновено Джейс внимаваше и наричаше Валънтайн Моргенстърн по име, не казваше „баща ми“, ако изобщо го споменеше. По принцип не повдигаха темата и Клеъри никога не беше споделяла с Джейс притесненията на майка й, че той може би прилича на Валънтайн. Знаеше, че самата мисъл би го наранила жестоко. Стараеше се двамата с майка й да не се виждат.

Джейс се протегна край нея и бутна вратата на асансьора.

— Обичам те, Клеъри — каза, без да я поглежда. Загледа се в църквата към редиците запалени свещи, златните им отблясъци се отразяваха в очите му. — Повече от всякога — той се отдръпна. — Боже! Повече, отколкото би трябвало. Знаеш това, нали?

Тя излезе от асансьора и се обърна към него. Искаше да каже хиляди неща, но той вече не я гледаше и натискаше копчето за горните етажи на Института. Отвори уста да възрази, но асансьорът вече потегляше и вратата се затвори с щракване. За момент Клеъри впери поглед в нея — имаше нарисуван ангел с разперени крила и вдигнати нагоре очи. Навсякъде имаше нарисувани ангели.

Гласът й проехтя в празната зала, когато проговори.

— И аз те обичам.

3.

СЕДМОКРАТНО

— Знаеш ли, това е страхотно — каза Ерик, пускайки палките. — Да имаме вампир в групата. Това е нещото, което ще ни изстреля на върха.

Кърк свали микрофона и завъртя очи. Ерик все говореше как групата щяла стигне върха, а досега не бяха постигнали нищо. Най-големият им успех беше концерт в „Китинг Фектъри“, на който бяха дошли само четирима души. И един от четиримата беше майката на Саймън.

— Не виждам как това ще ни изстреля на върха, щом не можем да кажем на никого, че е вампир.

— Жалко — рече Саймън. Той седеше на една от тонколоните до Клеъри, която пишеше съобщение на някого, вероятно на Джейс. — Така или иначе никой няма да ви повярва. Вижте ме — мога да излизам през деня — той вдигна ръце и посочи слънчевата светлина, влизаща през дупките на покрива на гаража на Ерик, където в момента репетираха.

— Трябва да изглеждаш по-правдоподобно — каза Мат, отмятайки яркочервената коса от очите си и поглеждайки Саймън. — Може би трябва да носиш фалшиви вампирски зъби.

— Той няма нужда от фалшиви зъби — възрази Клеъри раздразнено и вдигна поглед от телефона си. — Има си истински. Виждали сте ги.

Това беше вярно. Наложи се Саймън да покаже зъбите, когато съобщи новината на групата. Отначало помислиха, че си е ударил главата, или че е откачил. Когато обаче им показа зъбите, му повярваха. Ерик дори призна, че не е особено изненадан.

— Винаги съм знаел, че съществуват вампири, пич — беше казал той. — Защото, знаете, има хора, които сякаш никога не се променят, дори и да станат на сто години. Като Дейвид Бауи. Така е, защото са вампири.

Саймън обаче не им беше казал, че Клеъри и Изабел са ловци на сенки. Това не беше негова тайна. Не знаеха и че Мая е върколак. Мислеха, че тя и Изабел са две готини мацки, които незнайно как са се съгласили да излизат със Саймън. Отдаваха това на, както Кърк го беше нарекъл, „вампирския му сексапил“. На Саймън не му пукаше какво говореха, стига да не се изпуснеха пред Мая или Изабел, че излиза и с двете. Досега беше успял успешно да ги покани на два различни концерта, така че да не се засекат.

— Защо не покажеш зъбите си на сцената? — предложи Ерик. — Само веднъж, пич. Озъби се на публиката.

— Ако го направи, водачът на нюйоркския вампирски клан ще убие всички ви — каза Клеъри. — Знаете това, нали? — тя кимна с глава към Саймън. — Не мога да повярвам, че си им казал, че си вампир — добави тихо, така че само той да я чуе. — Те са идиоти, ако не си забелязал.

— Те са ми приятели — промърмори Саймън.

— Те са ти приятели и идиоти.

— Искам хората, които ме обичат, да знаят истината.

— А-а? — отвърна Клеъри не много мило. — Та кога смяташ да кажеш на майка ти?

Преди Саймън да успее да отговори, на вратата на гаража силно се почука; миг по-късно тя се плъзна нагоре и вътре нахлу още есенна светлина. Саймън примигна. Това беше по-скоро рефлекс, останал от дните му на човек. Сега очите му се нагаждаха към промяната в светлината за части от секундата.

На входа на гаража стоеше момче, държащо лист хартия в ръка, а слънцето осветяваше гърба му. То погледна несигурно към листа и после отново към групата.

— Здравейте. Търся групата „Опасно петно“.

— Вече сме „Раздвоен лемур“ — каза Ерик и пристъпи напред. — Кой ни търси?

— Аз съм Кайл — каза момчето и се пъхна под вратата на гаража. Изправи се, отметна кестенявата коса от очите си и подаде листа на Ерик. — Видях, че си търсите вокал.

— Леле! — каза Мат. — Бяхме разлепили обявата преди около година. Съвсем бях забравил за нея.

— Да — съгласи се Ерик. — Тогава правехме други неща. Сега вокалите са малко на заден план. Имаш ли опит?

Кайл (който беше много висок, но не върлинест, както Саймън забеляза) сви рамене.

— Всъщност не. Но казват, че мога да пея — говореше бавно, леко провлачено, по-скоро като сърфист, отколкото като южняк.

Членовете на групата се спогледаха несигурно. Ерик се почеса зад ухото.

— Може ли една минута, пич?

— Разбира се. — Кайл се пъхна под вратата на гаража и я затвори след себе си. Саймън чуваше как си подсвирква отвън. Звучеше като „She’ll Be Comin’ Round the Mountain“. Ho мелодията не беше особено вярна.

— Не знам — каза Ерик. — Не съм сигурен, че точно в момента ни трябва нов човек. Щото не можем да му кажем за вампирското нещо, нали?

— Не — каза Саймън. — Не можете.

— Е, добре — сви рамене Мат. — Много жалко. Трябва ни вокал. Кърк не струва. Нищо лично, Кърк.

— Майната ти — каза Кърк. — Не е вярно.

— Напротив — възрази Мат. — Хич даже не струваш.

— Аз мисля — прекъсна го Клеъри, извисявайки глас, — че трябва да го чуете.

Саймън я зяпна.

— Защо?

— Защото е супер секси — отвърна Клеъри за изненада на Саймън. Той не беше чак поразен от външния вид на Кайл, но пък може би не беше най-добрият съдник на мъжката красота.

— А на групата й трябва малко сексапил.

— Благодаря — рече Саймън. — Много ти благодаря от името на всички.

Клеъри изръмжа нетърпеливо:

— Да, да, всички изглеждате добре, момчета. Най-вече ти Саймън — тя го потупа по ръката.

— Но Кайл е адски секси. Само казвам. Обективното ми мнение на жена е, че, ако приемете Кайл в групата, ще удвоите феновете си сред момичетата.

— Тоест ще имаме две фенки, не една — обобщи Кърк.

— Коя е първата? — попита Мат искрено любопитен.

— Малката приятелка на братовчедката на Ерик. Как се казваше? Онази, която си пада по Саймън. Идва на всичките ни концерти и разправя на всички, че му е гадже.

Саймън трепна.

— Тя е на тринайсет.

— Това е заради вампирския ти сексапил, брато — отсече Мат. — Дамите не могат да ти устоят.

— О, за Бога! — каза Клеъри. — Няма такова нещо като „вампирски сексапил“. — Тя посочи Ерик с пръст. — Да не си посмял да кажеш, че „Вампирски сексапил“ е идеалното име за групата, защото ще…

Вратата на гаража се отвори отново.

— Ъ-ъ-ъ, момчета? — пак беше Кайл. — Вижте, ако не искате да ме чуете, няма проблем. Променили сте саунда, разбирам. Само кажете и се махам.

Ерик наклони глава.

— Заповядай да те чуем.

Кайл влезе в гаража. Саймън се вгледа в него, опита се да разбере какво е накарало Клеъри да каже, че е секси. Беше висок, с широки рамене, слаб, с високи скули, дълга черна коса, която падаше на челото му и по врата му на къдрици, и загоряла кожа, още незагубила летния си тен. Дългите гъсти мигли над поразително издължените му зелени очи, му придаваха вид на красива рок звезда. Беше облечен със зелена тениска и дънки, а по двете му голи ръце се виеха татуировки — не знаци, обикновени татуировки. Сякаш по ръцете му беше изписан текст, който изчезваше под ръкавите на тениската.

Добре, не беше грозен, трябваше да признае Саймън.

— Знаете ли — каза Кърк най-накрая и наруши тишината. — Схванах. Той наистина е много секси.

Кайл примигна и се обърна към Ерик.

— Искате ли да изпея нещо или не?

Ерик взе микрофона от стойката и му го подаде.

— Давай! Опитай.

— Всъщност е доста добър — каза Клеъри. — Реших да се пошегувам, като казах да приемете Кайл в групата, но той наистина пее добре.

Вървяха по „Кент Авеню“ към къщата на Люк. Небето беше потъмняло, ставайки от синьо-сиво, подготвяше се да посрещне здрача, и облаци бяха надвиснали над Ийст Ривър. Клеъри прокарваше облечената си в ръкавица ръка по металната мрежа на оградата, която ги делеше от напуканата бетонна дига, карайки я да дрънчи.

— Казваш го, само защото според теб е секси — отвърна Саймън.

Клеъри се намръщи.

— Не е чак толкова секси. Не е най-сексапилният мъж на света — който, заключи Саймън, вероятно беше Джейс, макар и да бе достатъчно мила да не го каже. — Помислих си, че би било добре да го вземете в групата. Ако Ерик и другите не му кажат, че си вампир, значи няма да кажат на никого. Да се надяваме, че ще се откажат от глупавата си идея. — Наближаваха къщата на Люк. Саймън я виждаше от другата страна на улицата, жълтата светлина на прозорците се открояваше в настъпващата тъмнина. Клеъри спря до една дупка в оградата. — Помниш ли, когато убихме една камара раум демони тук?

— Ти и Джейс убихте една камара раум демони. Аз едва не повърнах — спомни си Саймън, но мисълта му беше заета с друго. Той мислеше за Камила, как седеше срещу него в градината и казваше: „Ти се сприятели с ловците на сенки, но никога няма да станеш част от тях. Винаги ще си някъде встрани.“ Той погледна Клеъри и се запита какво ли би казала, ако й разкажеше за срещата си с вампира и предложението й. Сигурно щеше да бъде ужасена. Фактът, че не можеше да бъде наранен, не й пречеше да се притеснява за безопасността му.

— Сега не би се уплашил — каза нежно тя, сякаш четеше мислите му. — Сега имаш Знака — тя се обърна да го погледне все още облягайки се на оградата. — Някой изобщо забелязал ли го е, питал ли те е за него?

Саймън поклати глава.

— Косата ми почти го скрива, а и вече поизбледня. Виждаш ли? — той отметна косата си.

Клеъри протегна ръка, докосна челото му и усети линиите на изписания знак. Очите й бяха тъжни, както онзи ден в Залата на Съглашението в Аликанте, докато чертаеше по кожата му най-старото проклятие на света.

— Боли ли те?

— Не. Не ме боли. — „И Каин казал на Бог: Наказанието ми е по-голямо, отколкото мога да понеса.“ — Знаеш, че не те виня, нали? Ти спаси живота ми.

— Знам. — Очите й блестяха. Свали ръка от челото му и прокара ръкавицата по лицето си.

— По дяволите. Мразя да плача.

— Ами по-добре свиквай — каза той и когато очите й се разшириха, добави набързо: — Говорех за сватбата. Тя не е ли следващата събота? Всички плачат на сватби.

Клеъри изсумтя.

— Та как са майка ти и Люк всъщност?

— Отвратително влюбени. Ужасно е. Няма значение… — потупа го по гърба. — Трябва да се прибирам. Ще те видя ли утре?

Той кимна.

— Разбира се. До утре.

Гледаше я как прекоси улицата и изкачи стълбите до входната врата на къщата на Люк.

Утре. Зачуди се откога с Клеъри не се бяха разделяли за повече от няколко дни. Запита се дали не е беглец и скитник на този свят, както беше казала Камила. Както беше казал Рафаел. „Кръвта на брат ми ме призова от земята.“ Той не беше Каин, който беше убил брат си, но проклятието твърдеше обратното. Беше странно, замисли се той, да чакаш да загубиш всичко, без да знаеш дали изобщо това ще се случи или не.

Вратата се затвори зад Клеъри. Саймън се обърна и тръгна по „Кент“ към спирката на скоростния влак на улица „Лоримър“. Вече беше почти тъмно, небето над него бе като вихрушка от сиво и черно. Саймън чу свистене на гуми по пътя зад него, но не се обърна. Колите постоянно се движеха прекалено бързо, въпреки пукнатините и дупките по пътищата. Едва когато един син ван го доближи и спря със скърцане, той се обърна.

Шофьорът на вана дръпна рязко ключовете от стартера, спря двигателя и отвори със замах вратата. Висок мъж, облечен със сив анцуг с качулка, която беше толкова ниско нахлупена, че почти скриваше лицето му. Мъжът скочи от шофьорското място и Саймън видя, че държи дълъг, блестящ нож в ръка.

По-късно Саймън щеше да се сети, че е можел да избяга. Беше вампир, по-бърз, от който и да е човек. Можеше да надбяга всеки. Трябваше да избяга, но беше прекалено изненадан; стоеше замръзнал, докато човекът с блестящия нож в ръка тръгваше към него. Мъжът каза нещо с нисък, гърлен глас, нещо на език, който Саймън не разбра.

Саймън отстъпи назад.

— Виж — каза той и посегна към джоба си, — вземи портмонето ми…

Мъжът се нахвърли върху него, замахвайки с ножа към гърдите му. Саймън погледна надолу невярващо. Сякаш всичко ставаше много бавно, сякаш времето бе забавило ход. Видя как ножът се приближава към гърдите му, върхът разряза кожата на якето му и се плъзна встрани, сякаш някой беше сграбчил ръката на мъжа и я беше извил. Мъжът изкрещя и подскочи във въздуха като марионетка, на която бяха дръпнали конците. Саймън се огледа диво — със сигурност някой трябва да беше чул или забелязал случилото се, но нямаше никого. Мъжът продължаваше да крещи и се замята бясно, когато ризата му се разцепи отпред, сякаш от невидима ръка.

Саймън гледаше ужасено. Огромни рани се появиха по тялото на мъжа. Главата му отхвръкна назад и от устата му бликна кръв като фонтан. Той рязко спря да крещи и падна, сякаш невидимата ръка го беше пуснала. Удряйки се в земята се пръсна като стъкло на хиляди блестящи парченца, които се разпиляха по тротоара.

Саймън се свлече на колене. Ножът, който трябваше да го убие, лежеше почти до него, на една ръка разстояние. Само това беше останало от нападателя му, както и купчината блестящи кристали, които силният вятър вече бе започнал да отвява. Саймън внимателно докосна един от тях.

Беше сол. Погледна надолу към ръцете си. Трепереха. Знаеше какво се беше случило и защо.

„И Бог му каза: Затова, който се опита да убие Каин, отмъщението ще го застигне седмократно.“ Значи така изглеждаше отмъщението. Едва успя да стигне до канала, преви се на две и повърна кръв на улицата.

В мига, в който Саймън отвори вратата, разбра, че не е изчислил правилно времето. Мислеше, че майка му вече е заспала, но грешеше. Беше будна, седеше във фотьойл с лице към вратата, телефонът й беше на масата до нея и веднага забеляза кръвта по якето му.

За негова изненада тя не изпищя, но ръката й се стрелна към устата.

— Саймън!

— Кръвта не е моя — каза бързо той. — Бях у Ерик и на Мат му потече кръв от носа…

— Не искам да слушам — в гласа й рядко се долавяше такава остра нотка. Напомни му за начина, по който говореше през последните месеци от болестта на баща му, притеснението в гласа й режеше като нож. — Не искам да слушам повече лъжи.

Саймън пусна ключовете на масичката до вратата.

— Мамо…

— Ти постоянно ме лъжеш. Изморих се.

— Не е вярно — каза той, но му прилоша, осъзнавайки, че беше вярно. — В момента в живота ми се случват много неща.

— Знам това — майка му се изправи на крака. Беше слаба жена, но сега изглеждаше направо кльощава, тъмната й коса беше със същия цвят, като неговата, но около лицето й падаха повече сиви кичури, отколкото помнеше. — Ела с мен, младежо. Веднага.

Объркан, Саймън я последва в малката яркожълта кухня. Майка му спря и посочи плота.

— Как ще обясниш това?

Устата на Саймън пресъхна. На плота, подобно на войници играчки, бяха подредени бутилките с кръв от малкия хладилник в гардероба му. Една беше празна до половината, другите бяха съвсем пълни, червената течност в тях проблясваше обвинително. Беше намерила и празни торбички с кръв, които той беше измил и внимателно натъпкал в пазарска чанта, която щеше да изхвърли в кофата за боклук. И те бяха пръснати по плота като гротескна украса.

— Първо помислих, че в бутилките има вино — каза Илейн Люис с разтреперан глас. — После намерих торбичките. Затова отворих една от бутилките. Това е кръв. Нали?

Саймън не каза нищо. Гласът му беше изчезнал.

— Напоследък се държиш много странно — продължи майка му. — Излизаш по всяко време, никога не ядеш, почти не спиш, имаш приятели, които не съм виждала, за които не съм чувала. Мислиш ли, че не разбирам кога ме лъжеш? Разбирам, Саймън. Предположих, че взимаш наркотици.

Саймън отново намери гласа си.

— И затова си претърсила стаята ми?

Майка му се изчерви.

— Трябваше! Мислех… мислех, че, ако намеря наркотици, бих могла да ти помогна, да те вкарам в някаква програма, но това? — махна с ръка към бутилките. — Дори не знам какво да мисля. Какво става, Саймън? Да не си влязъл в някаква секта?

Саймън поклати глава.

— Тогава ми кажи истината — продължи майка му, устните й трепереха. — Защото всички обяснения, за които се сещам, са ужасяващи и извратени. Саймън, моля те…

— Аз съм вампир. — Не знаеше как можа да го каже или дори защо. Но го каза. Думите увиснаха във въздуха между тях като отровен газ.

Коленете на майка му се огънаха и тя се отпусна на кухненския стол.

— Какво каза?

— Аз съм вампир — повтори Саймън. — Такъв съм вече от два месеца. Съжалявам, че не ти казах досега. Не знаех как.

Лицето на Илейн Люис беше бяло като тебешир.

— Вампири не съществуват, Саймън.

— Напротив, съществуват. Виж, не съм искал да ставам вампир. Бях нападнат. Нямах избор. Бих се променил, ако можех. — Той се напрегна да си спомни брошурата, която Клеъри му беше дала толкова отдавна, за това как да признаеш истината на родителите си. Тогава аналогията изглеждаше абсурдна, сега вече не.

— Мислиш, че си вампир — сковано рече майка му. — Мислиш, че пиеш кръв.

— Аз наистина пия кръв — каза Саймън. — Пия животинска кръв.

— Но ти си вегетарианец — майка му едва сдържаше сълзите си.

— Бях. Вече не съм. Не мога. Храня се с кръв — гърлото на Саймън се стегна. — Никога не съм наранявал хора. Никога не съм пил кръв от човек. Все още съм същият. Все още съм аз.

Майка му се опитваше да се овладее.

— Новите ти приятели… те също ли са вампири?

Саймън се замисли за Изабел, Мая, Джейс. Не можеше да й обясни за ловците на сенки и върколаците. Щеше да й дойде много.

— Не. Но… знаят какъв съм.

— Те… те ти дават наркотици, нали? Карат те да взимаш нещо? Нещо, от което да халюцинираш? — май не беше чула отговора му.

— Не. Мамо, това е истината.

— Не е — прошепна тя. — Ти мислиш, че е. О, Боже! Саймън, толкова съжалявам. Трябваше да забележа. Ще ти помогнем. Ще намерим някого. Лекар. Каквото и да струва…

— Не мога да отида на лекар, мамо.

— Можеш. Трябва да те закараме някъде. В болница, може би…

Саймън протегна ръка към нея.

— Провери пулса ми.

Тя го погледна озадачено.

— Какво?

— Пулсът ми. Провери го. Ако имам пулс, ще дойда в болницата с теб. Ако нямам, ще трябва да ми повярваш.

Тя избърса сълзите от очите си, бавно протегна ръка и пое китката му. След като дълго се беше грижила за болния баща на Саймън, знаеше как се проверява пулс не по-зле от една сестра. Притисна показалеца си от вътрешната страна на китката му и зачака.

Видя как лицето й се промени, страданието и болката бяха заменени от объркване и после от ужас. Тя се изправи, пусна ръката му и се отдръпна. Очите й бяха огромни и тъмни на бялото й лице.

— Какво си ти?

На Саймън му стана лошо.

— Казах ти. Аз съм вампир.

— Ти не си синът ми. Не си моят Саймън — тя трепереше. — Как може живо създание да няма пулс? Що за чудовище си ти? Какво си направил с детето ми?

— Аз съм Саймън… — той пристъпи към майка си.

Тя изпищя. Не я беше чувал да пищи така и не искаше да я чуе отново. Беше ужасен звук.

— Махни се от мен. Не се приближавай. — Гласът й се пречупи и тя започна да шепти. — Barukh ata Adonai sho’me’a t’fila…[1]

Това е молитва, осъзна Саймън изненадано. Беше толкова ужасена от него, че се молеше той да си отиде, да го прогони. А по-лошото бе, че го усещаше. Името на Бог стегна стомаха му и гърлото го заболя.

С право се моли, помисли си Саймън, беше му адски лошо. Той беше прокълнат. Не принадлежеше на този свят. „Как може живо създание да няма пулс?“

— Мамо — прошепна. — Мамо, спри.

Тя го погледна, очите й — ококорени, устните й — редящи молитва.

— Мамо, не е нужно да се разстройваш — чуваше гласа си сякаш от разстояние, нежен и успокояващ, глас на непознат. Докато говореше, задържа очите си върху нея и улови погледа й както котка хваща мишка. — Нищо не се е случило. Заспала си във фотьойла в дневната. Сънувала си кошмар, че съм се прибрал и съм ти казал, че съм вампир. Това обаче е лудост. Това никога не се е случвало.

Тя спря да се моли. Примигна.

— Аз сънувам — повтори.

— Това е кошмар — каза Саймън. Отиде при нея и сложи ръце на раменете й. Тя не се дръпна. Главата й клюмаше като на уморено дете. — Това е само сън. Не си намерила нищо в стаята ми. Нищо не се е случило. Просто си сънувала, това е.

Взе ръката й. Тя му позволи да я заведе в дневната, където я настани във фотьойла. Усмихна се, когато той я зави с одеяло и затвори очи.

Саймън се върна в кухнята и, бързо и методично, прибра бутилките и пакетчетата с кръв в една торба за боклук. Върза я и нахвърля някои неща в една раница. Изгаси лампите и излезе, затваряйки вратата след себе си.

Майка му вече беше заспала, когато мина през дневната. Протегна се и леко докосна ръката й.

— Няма да ме има няколко дни — прошепна. — Но не се тревожи. Не ме чакай. Ще си мислиш, че съм отишъл да видя Ребека. Не се обаждай. Всичко е наред.

Отдръпна ръката си. На слабата светлина майка му изглеждаше едновременно и по-стара, и по-млада, отколкото беше свикнал да я вижда. Беше дребна като дете, свита под одеялото, но по лицето й имаше нови бръчки, които не помнеше.

— Мамо — прошепна Саймън.

Отново докосна ръката й и тя помръдна. Не искаше да я буди, затова безшумно се отправи към вратата, взимайки в движение ключовете си от масичката.

В Института беше тихо. Напоследък постоянно беше тихо. Джейс беше започнал да оставя прозореца отворен през нощта, за да слуша шума от минаващите коли, от време на време сирените на линейките и клаксоните по „Йорк Авеню“. Чуваше неща, които обикновените хора не можеха да чуят и тези шумове се процеждаха в сънищата му през нощта — струята въздух, излизаща от летящ вампирски мотор, пърхането на крилата на фея, далечния вой на вълци при пълнолуние.

Сега луната беше само наполовина пълна и хвърляше достатъчно светлина, за да може да чете легнал в леглото. Сребърната кутия на баща му беше отворена пред него и той разглеждаше съдържанието й. Там беше едно от стилитата на баща му, ловна кама със сребърна дръжка с инициали „С.У.Х.“ и (най-интересното за Джейс) куп писма.

През последните шест седмици беше започнал да чете по едно-две писма всяка вечер, опитвайки се да разбере що за мъж е бил биологичният му баща. Бавно се бе оформила картина на сериозен млад мъж с взискателни родители, който бил привлечен от Валънтайн и Кръга, защото смятал, че така ще получи възможност да се отличи. Беше продължил да пише на Аматис и след развода им — нещо, което тя не беше споменала. В тези писма ясно личеше разочарованието му от Валънтайн и неприязънта му към дейността на Кръга, но пък много рядко споменаваше Селин, майката на Джейс. Логично — Аматис едва ли бе искала да слуша за заместничката си. Все пак Джейс нямаше как да не намрази баща си поне малко заради това. Ако не беше обичал майката на Джейс, защо се беше оженил за нея? Ако толкова беше мразил Кръга, защо не го беше напуснал? Валънтайн беше луд, но поне бе отстоявал принципите си.

Тогава, разбира се, Джейс се почувства още по-зле, защото явно предпочиташе Валънтайн пред истинския си баща. Що за човек го правеше това?

Почукване на вратата го откъсна от самообвиненията му. Изправи се и отиде да отвори. Очакваше Изабел да му поиска нещо назаем или да му се оплаче от нещо.

Но не беше Изабел. Беше Клеъри.

Не бе облечена както обикновено. Носеше къс спортен потник, разкопчана бяла риза с вързани краища, и къса пола — достатъчно къса, за да разкрие извивките на краката й до средата на бедрата. Червената й коса беше сплетена, а измъкнали се къдрици бяха залепнали по слепоочията й сякаш навън ръмеше. Когато го видя, се усмихна и вдигна вежди с цвят на мед, също като изящните мигли, ограждащи зелените й очи.

— Няма ли да ме поканиш?

Джейс погледна нагоре и надолу по коридора. Слава Богу, нямаше никого. Хвана Клеъри за ръката, дръпна я вътре и затвори след нея. После се облегна на вратата и каза:

— Какво правиш тук? Всичко наред ли е?

— Всичко е наред — тя изрита обувките си и седна на ръба на леглото. Полата й се вдигна, когато се подпря назад на ръцете си и още повече разголи бедрата й. Това не помогна на концентрацията на Джейс. — Липсваше ми. А мама и Люк спят. Няма да забележат, че ме няма.

— Не бива да си тук — думите излязоха от устата му почти като стенание. Не му харесваше, че ги изрече, но трябваше, макар и тя да не знаеше защо. А Джейс се надяваше тя никога да не разбере.

— Е, ако искаш да си тръгна, ще го направя — тя се изправи. Очите й бяха искрящо зелени. Пристъпи към него. — Но дойдох чак до тук. Можеш поне да ме целунеш за довиждане.

Джейс протегна ръка към нея, придърпа я и я целуна. Имаше неща, които човек просто трябваше да направи, дори и идеята да не беше добра. Клеъри се изви в ръцете му като нежна коприна. Той положи ръце върху косата й, прокара пръсти през нея и започна да разплита плитките, докато косата й не се разпиля свободно по раменете, както му харесваше. Спомни си, че му се беше приискало да направи това още първия път, когато я беше видял; тогава обаче беше помислил, че е луд. Тя беше обикновен човек, непозната, нямаше смисъл да я желае. А после, когато я целуна за първи път в оранжерията, това почти го беше побъркало. Бяха слезли долу и Саймън ги прекъсна. Никога през живота си не беше искал така силно да убие някого, както в онзи момент Саймън, макар да знаеше, че той не бе направил нищо лошо. Чувствата му обаче нямаха нищо общо с разума и когато си представи как тя го напуска заради Саймън, от мисълта му беше станало лошо и се беше уплашил много повече, отколкото от срещата, с който и да е демон.

А когато Валънтайн му беше казал, че са брат и сестра, Джейс беше разбрал, че има много по-лоши неща от това Клеъри да го напусне заради друг — като например да осъзнае, че начинът, по който я обича, е някак си космически греховен; че онова, което смяташе за най-чистото и невинно нещо в живота си, е било окончателно осквернено. Помнеше думите на баща си — когато ангелите падат, те падат в агония, защото са видели лицето на Бог и никога повече няма да го видят. Смяташе, че знае как се чувстват.

Това не го караше да я иска по-малко; само превръщаше желанието му в мъчение. Понякога сянката на това мъчение изникваше от спомените му, дори и когато я целуваше, както сега, и го караше да я притиска още по-силно. Тя издаде звук на изненада, но не се възпротиви, дори когато я вдигна и я отнесе в леглото.

Излегнаха се един до друг, събаряйки някои от писмата, а Джейс бутна кутията настрани, за да направи място. Сърцето му биеше като чук в гърдите. Досега не бяха лягали заедно, не и така. Бяха прекарали една нощ в стаята й в Идрис, но почти не се бяха докосвали. Джослин много внимаваше да не прекарват нощта заедно. Джейс подозираше, че тя не го харесва особено, но не й се сърдеше. Едва ли сам щеше да се харесва, ако беше на нейно място.

— Обичам те — прошепна Клеъри. Беше свалила ризата му и пръстите й проследяваха белезите по гърба му и подобния на звезда знак на рамото му (той беше идентичен с нейния — спомен от ангела, чиято кръв бяха споделили). — Не искам никога да те загубя.

Джейс плъзна надолу ръка, за да развърже ризата й. Другата му ръка, притисната към матрака, докосна студения метал на бойната кама; сигурно беше изпаднала от кутията.

— Никога няма да ме загубиш.

Тя го погледна с блеснали очи.

— Как може да си толкова сигурен?

Ръката му стисна камата. Лунната светлина, която се процеждаше през прозореца се отрази в острието, когато го вдигна.

— Сигурен съм — каза и замахна с камата. Острието разкъса плътта й, сякаш беше от хартия, устните й се отвориха, сякаш за да каже „О!“. Кръв се процеди по бялата й риза и той си помисли: „Мили Боже, не отново!“

Събуждането от кошмара беше като падане през стъклена витрина. Сякаш остри парчета стъкло се забиха в него, когато дойде на себе си и седна задъхан. Претърколи се от леглото, сякаш инстинктивно се опитваше да избяга, и падна на каменния под на ръце и колене. Студен въздух нахлу през отворения прозорец и го накара да потръпне, но отпъди последните остатъци от съня.

Втренчи се в ръцете си. По тях нямаше кръв. Леглото представляваше истински хаос — чаршафите и одеялата се бяха омотали в заплетена топка, докато се беше въртял и мятал. Кутията с нещата на баща му обаче още стоеше на нощното шкафче, където я беше оставил, преди да заспи.

Първите няколко пъти, когато сънува кошмара, беше повръщал. Сега внимаваше да не яде нищо, часове преди да легне да спи и тялото му си отмъщаваше, като се разтърсваше от спазми и треска. Усети нов спазъм и се сви на топка; задъхваше се и кашляше, докато не отмина.

Когато всичко свърши, притисна чело към студения каменен под. Пот охлаждаше тялото му, тениската му беше полепнала по него и той се зачуди дали в крайна сметка сънищата нямаше да го убият. Беше опитал всичко, за да ги спре — приспивателни, отвари, руни за сън и руни за спокойствие, лечебни руни. Нищо не помагаше. Кошмарите се промъкваха като отрова в съзнанието му и нямаше как да ги спре.

Дори когато беше буден, му беше трудно да погледне Клеъри. Тя сякаш виждаше вътре в него, както никой друг досега, и той само можеше да си представи какво щеше да си помисли, ако знаеше за съня му. Завъртя се настрани и впери поглед в кутията на нощното шкафче, лунната светлина се отразяваше в нея. Спомни си за Валънтайн. Валънтайн, който беше измъчвал и затворил единствената жена, която някога бе обичал; който беше научил сина си (и двамата си сина), че любовта унищожава.

Умът му се мяташе бясно, когато започна да си повтаря думите отново и отново. Бяха се превърнали в нещо като мантра и, като такава, думите бяха загубили индивидуалното си значение.

„Аз не съм като Валънтайн. Не искам да съм като него. Няма да съм като него. Няма.“

Той видя Себастиан (по-точно Джонатан), неговият така наречен „брат“, да му се усмихва през разрошената си сребристобяла коса, а в черните му очи да проблясва безмилостен триумф. Видя и как собственият му нож със сила пронизва Джонатан и тялото му пада към реката по-долу, как кръвта му се стича по бурените и тревата край брега.

„Аз не съм Валънтайн“.

Не съжаляваше, че е убил Джонатан. Ако имаше възможност, пак би го направил.

„Не искам да съм като него.“

Не беше нормално да убиеш някого — да убиеш собствения си приемен брат — и да не съжаляваш.

„Няма да съм като него.“

Но баща му го беше научил, че да убиваш без жал, е добродетел, а човек никога не трябваше да забравя какво са го учили родителите. Колкото и да му се искаше да забрави.

„Няма да съм като него.“

Може би хората не можеха да се променят.

„Няма.“

[1] „Да е благословен Господ с тази молитва…“ — с тези думи започват всички еврейски молитви. — Бел.прев. ↑

4.

ИЗКУСТВОТО НА ОСЕМТЕ КРАЙНИКА

„ТУК СЕ СЪХРАНЯВАТ КОПНЕЖИТЕ НА ВЕЛИКИ СЪРЦА И БЛАГОРОДНИ СТРЕМЛЕНИЯ, ИЗВИСЯВАЩИ СЕ НАД ХОДА НА ЖИВОТА, МАГИЧЕСКИ ДУМИ, НА КОИТО КРИЛАТИ ЧУДЕСА ДАДОХА ЖИВОТ, СЪХРАНЕНА МЪДРОСТ, КОЯТО НИКОГА НЕ УМИРА.“

Думите бяха гравирани над входа на Бруклинската обществена библиотека на площад „Гранд Арми Плаза“. Саймън седеше на стъпалата отпред и гледаше сградата. Надписите искряха в камъка с матови златисти отблясъци; всяка дума сякаш мигновено оживяваше, когато фаровете на минаващите коли я осветяваха.

Когато беше дете, библиотеката бе едно от любимите му места. Отстрани имаше отделен вход за деца и там години наред се срещаше с Клеъри всяка събота. Избираха си книги и се отправяха към ботаническата градина в съседство, където с часове четяха легнали на тревата, а шумът от уличното движение звучеше като постоянен фон в далечината.

Не беше много сигурен как се беше озовал тук. Бе избягал от дома си, колкото може по-бързо и после беше осъзнал, че няма къде да отиде. Не можеше да отиде у Клеъри, тя щеше да се ужаси от това, което беше сторил, и щеше да го накара да се върне и да оправи нещата. Ерик и момчетата нямаше да го разберат. Джейс не го харесваше, а и Саймън не можеше да влезе в Института, защото беше църква. Нефилимът живееше там, именно защото създания като Саймън не можеха да пристъпят вътре. Накрая осъзна на кого може да се обади, но тази мисъл беше толкова неприятна, че му трябваше доста време да събере сили, за да го направи.

Чу мотора, преди да го види — силното ръмжене на двигателя заглуши лекия шум на колите при „Гранд Арми Плаза“. Моторът зави на кръстовището, качи се на тротоара, изправи се на задна гума и заизкачва стъпалата. Саймън се дръпна встрани, когато Рафаел се приземи леко до него и пусна кормилото.

Моторът изведнъж утихна. Вампирските мотори се захранваха от демонична енергия и откликваха на желанията на собственика си като домашни животни. Саймън не ги харесваше.

— Поиска да ме видиш, Дневен вампире — Рафаел, елегантен както винаги, с черно сако и скъпи дънки, слезе и облегна мотора на парапета на библиотеката. — Надавам се да имаш добра причина — добави той. — Дано не съм изминал напразно целия път до Бруклин.

Мястото на Рафаел Сантяго е в Манхатън, не в някакви долнопробни квартали.

— О, супер. Започнал си да говориш за себе си в трето лице. И това ако не е знак за зараждаща се мегаломания.

Рафаел сви рамене.

— Ако не ми кажеш какво искаш, си тръгвам. От теб зависи — той погледна часовника си.

— Имаш 30 секунди.

— Казах на майка си, че съм вампир.

Рафаел вдигна вежди. Те бяха много тънки и много тъмни. На няколко пъти Саймън се беше питал дали не ги очертава в молив.

— И какво стана?

— Нарече ме чудовище и се опита да ме изгони с молитва — от спомена в гърлото на Саймън наново се надигна вкус на стара кръв.

— И после?

— И после не знам какво стана. Започнах да говоря с много странен, успокояващ глас, казах й, че нищо не се е случило и че само е сънувала.

— И тя ти е повярвала?

— Да, повярва ми — призна неохотно Саймън.

— Разбира се — каза Рафаел. — Защото си вампир. Ние притежаваме такива умения. Encanto[1]. Омагьосване. Наречи го сила на убеждението. Ако се научиш да използваш правилно това умение, можеш да накараш обикновените хора да повярват, в каквото си поискаш.

— Но аз не исках да го правя. Тя ми е майка. Има ли начин да я освободим от него… да поправим станалото?

— За да те намрази отново? За да повярва, че си чудовище? Много странен начин да оправиш станалото.

— Не ми пука — каза Саймън. — Има ли начин?

— Не — каза безгрижно Рафаел. — Няма. Разбира се, щеше да знаеш това, ако не презираше толкова собствения си вид.

— Да бе. Сякаш аз отхвърлих теб. И ти не се опита да ме убиеш и прочее.

Рафаел сви рамене.

— Онова беше политика. Нищо лично. — Той се облегна на парапета и кръстоса ръце на гърдите си. Беше с черни рокерски ръкавици. Саймън трябваше да признае, че изглеждаше доста добре. — Моля те, кажи ми, че не ме извика, само за да можеш да споделиш с някого тази ужасно скучна история за сестра ти.

— За майка ми — поправи го Саймън.

Рафаел махна пренебрежително с ръка.

— Няма значение. Някаква си жена те е отхвърлила. Няма да е последната, повярвай ми. Защо ме занимаваш с това?

— Исках да те питам дали може да дойда в „Дюмон“ — отвърна Саймън, изговаряйки думите много бързо, преди да е размислил. Не можеше да повярва, че го каза. Спомените му от хотела на вампирите бяха за кръв, ужас и болка. Но там можеше да отиде, там никой нямаше да го търси и нямаше да му се налага да се прибира вкъщи. Той беше вампир. Беше глупаво да се бои от хотел, пълен с други вампири. — Няма къде другаде да отида.

Очите на Рафаел проблеснаха.

— Аха! — каза той с нотка на триумф, която не хареса особено на Саймън. — Ето че все пак искаш нещо от мен.

— Май да. Тръпки ме побиват като виждам как те радва това, Рафаел.

Рафаел изсумтя.

— Ако искаш да дойдеш в хотела, ще се обръщаш към мен не по име, а с „господарю“, „ваше величество“ или „велики водачо“.

Саймън се напрегна.

— Ами Камила?

Рафаел подскочи.

— Какво искаш да кажеш?

— Винаги си твърдял, че не ти си водачът на вампирите — отговори невъзмутимо Саймън.

— После, в Идрис, ми каза, че водач е Камила. Каза, че още не се е върнала в Ню Йорк. Предполагам, когато се върне, тя ще бъде господарят или каквото и да е там?

Рафаел се намръщи.

— Не ми харесват въпросите ти, Дневни вампире.

— Имам право да знам как стоят нещата.

— Не — каза Рафаел. — Нямаш. Идваш при мен и молиш да дойдеш в хотела ми, защото няма къде да отидеш. Не защото искаш да си с другите от твоя вид. Ти ни отбягваш.

— Отбягвам ви, както вече казах, заради онзи път, когато искаше да ме убиеш.

— „Дюмон“ не е крайпътен хотел за недоволни вампири — продължи Рафаел. — Ти живееш сред хора, излизаш през деня, свириш в глупавата си група. Да, не си мисли, че не знам. С всичко, което правиш, ти отхвърляш същността си. Докато това не се промени, не си добре дошъл в „Дюмон“.

Саймън си спомни думите на Камила: „Когато последователите му видят, че си на моя страна, ще го напуснат и ще дойдат при мен. Вярвам, че още са ми верни, но се страхуват от него. Ако ни видят заедно, страхът им ще изчезне и ще минат на наша страна“.

— Знаеш ли — каза той, — имам и други предложения.

Рафаел го погледна, сякаш беше луд.

— Предложения за какво?

— Просто… предложения — отвърна Саймън неуверено.

— Никак не те бива да преговаряш, Саймън Люис. По-добре изобщо не опитвай.

— Добре. Исках да ти кажа нещо, но сега ще си замълча.

— И сигурно ще изхвърлиш подаръка за рождения ми ден — каза Рафаел. — Истинска трагедия. — Той изправи мотора си и когато преметна крак през него, двигателят оживя. Червени искри полетяха от ауспуха. — Ако пак решиш да ми се обадиш, Дневни вампире, гледай да имаш основателна причина. Иначе няма да ти простя.

И с тези думи издигна мотора и полетя. Саймън вдигна глава и проследи Рафаел, който, подобно на ангела, чието име носеше, се извиси в небето и остави огнени дири.

Клеъри седеше със скицника на коленете си и замислено гризеше края на молива. Беше рисувала Джейс поне дузина пъти — вместо да пише за гаджето си в дневник като повечето момичета, — но така и не успяваше да го нарисува както трябва. На първо място беше почти невъзможно да го накараш да стои мирно. Затова и сега беше решила, че докато спи, е идеалният момент; въпреки това обаче не стана както й се искаше. Не приличаше на него.

Хвърли скицника на одеялото с отчаяна въздишка и сви колене, гледайки го замислено. Не очакваше той да заспи. Бяха дошли в Сентръл Парк да обядват и да тренират навън, докато времето още беше хубаво. Успяха да свършат само едното. Кутиите с храна от „При Таки“ бяха пръснати по тревата до одеялото. Джейс не яде много, порови безцелно в кутията със спагети със сусам, захвърли я настрани и се излегна на одеялото, впервайки поглед в небето.

Клеъри седеше и го гледаше — как облаците се отразяваха в ясните му очи, как се открояваха мускулите на ръцете му, кръстосани зад главата, как между ръба на тениската му и колана на дънките му се разкриваше идеална ивица кожа. Искаше й се да протегне ръка и да я прокара по твърдия му плосък корем; вместо това обаче отклони очи и се огледа за скицника. Когато се обърна с молив в ръка, очите му бяха затворени и дишането му беше станало тихо и равномерно.

Вече беше направила три скици, а изобщо не се беше доближила до нещо, което да я удовлетвори. Докато го гледаше сега, се зачуди защо, за Бога, не можеше да го нарисува. Светлината беше идеална — мека бронзова октомврийска светлина, която хвърляше блед златист отблясък върху златната му коса и кожа. Затворените му клепачи бяха оградени с мигли един тон по-тъмни от косата му. Лицето му изглеждаше спокойно и уязвимо в съня, по-нежно и не толкова волево, колкото когато беше буден. Може би това беше проблемът. Той рядко беше така спокоен и уязвим, и сега й беше трудно да улови линиите. Не го познаваше такъв.

Точно в този момент той помръдна. Започна да издава тихи стонове в съня си, очите му се стрелкаха наляво-надясно зад затворените му клепачи. Ръката му трепна и изведнъж се стегна на гърдите му, той се надигна и седна — толкова внезапно, че почти събори Клеъри. Очите му рязко се отвориха. За момент изглеждаше просто замаян. Беше изумително блед.

— Джейс? — Клеъри не успя да скрие изненадата си. Очите му се фокусираха върху нея. Миг по-късно я придърпа към себе си в една от обичайните му груби прегръдки, издърпа я в скута си и я целуна страстно, а ръцете му се заплетоха в косата й. Тя чуваше туптенето на сърцето му, заедно с нейното и усети как бузите й поруменяха. Намираха се в парк, помисли си тя, и сигурно хората ги гледаха.

— Леле — каза Джейс и се дръпна, а устните му се извиха в усмивка. — Съжалявам. Май не го очакваше.

— Беше приятна изненада — гласът й прозвуча ниско и дрезгаво в собствените й уши. — Какво сънува?

— Теб — той завъртя един кичур от косата й около пръста си. — Винаги сънувам теб.

Клеъри все още беше в скута му, краката й обкрачваха неговите.

— Така ли? Защото ми се стори, че сънуваш кошмар.

Той дръпна назад глава, за да я погледне.

— Понякога сънувам, че те няма. Още се чудя кога ще осъзнаеш, че заслужаваш нещо по-добро и ще ме напуснеш.

Докосна лицето му с върха на пръстите си, нежно прокарвайки ги по скулите и надолу до извивката на устните му. Джейс казваше такива неща само на нея. Алек и Изабел го обичаха и знаеха, от времето, прекарано с него, че под защитната броня на шегите му и престорената арогантност спомените от детството му още го разкъсваха. Само пред нея обаче изказваше мислите си на глас. Клеъри поклати глава, косата й падна на челото му и тя я отметна нетърпеливо, после каза.

— Иска ми се да можех да говоря като теб. Всичко, което изричаш, думите, които подбираш, са толкова идеални. Винаги имаш готов цитат и знаеш какво да кажеш, за да ме накараш да повярвам, че ме обичаш. Ако не мога да те убедя, че никога няма да те напусна…

Той храна ръката й.

— Просто го кажи още веднъж.

— Никога няма да те напусна.

— Каквото и да се случи, каквото и да направя?

— Никога няма да се откажа от теб — каза тя. — Никога. Това, което чувствам към теб… — думите й убягваха. — Никога не съм изпитвала такова нещо.

По дяволите!, помисли си тя. Това прозвуча ужасно глупаво. Джейс обаче явно не мислеше така; усмихна й се замислено и каза:

— L’amor che move il sole е l’altre stelle.

— Това на латински ли е?

— На италиански. Данте.

Клеъри прокара пръсти по устните му и той потръпна.

— Не говоря италиански — каза много нежно.

— Означава — отвърна той, — че любовта е най-голямата сила на света. Че тя може всичко.

Клеъри издърпа ръката си от неговата и, докато го правеше, забеляза, че той я наблюдава през полузатворените си клепачи. Обви с двете си ръце врата му, наведе се напред и докосна устните му със своите — не го целуна, само прокара устни по неговите. Това беше достатъчно; усети как пулсът й се ускорява, а той се наведе напред и се опита да улови устата й със своята; Обаче поклати глава и разпиля косата си около тях като завеса, сякаш за да ги скрие от очите на хората в парка.

— Ако си изморен, да се прибираме в Института — каза Клеъри почти шепнешком. — Да подремнем. Не сме спали в едно и също легло откакто… От Идрис.

Вгледаха се един в друг и тя разбра, че Джейс си мисли същото. Бледата светлина, която се процеждаше през прозореца на малката спалня за гости на Аматис, отчаянието в гласа му.

„Искам единствено да легна до теб и да се събудя до теб, само веднъж, само веднъж в живота ми.“ Цяла нощ лежаха един до друг, само ръцете им се докосваха. От тогава се бяха докосвали безброй много пъти, но не бяха прекарвали цяла нощ заедно. Джейс знаеше, че му предлага не само да дремнат в някоя от неизползваните стаи на Института. Клеъри бе сигурна, че го вижда в очите й, макар и тя самата да не беше уверена какво точно му предлага. Но това нямаше значение. Джейс никога нямаше да поиска нещо, което тя не е готова да му даде.

— Иска ми се — страстта, която видя в очите му, дрезгавината на гласа му, твърдяха, че й казва истината. — Но… не можем — той хвана здраво китките й и ги дръпна надолу, задържайки ръцете им помежду им като бариера.

Очите на Клеъри се разшириха.

— Защо?

Джейс си пое дълбоко въздух.

— Дойдохме да тренираме и трябва да тренираме. Ако вместо това, само се натискаме, няма да ми позволяват да помагам в обучението ти.

— Нали така или иначе ще вземат човек, който да ме тренира?

— Да — отвърна той, стана и я изправи на крака до себе си. — И се тревожа, че ако свикнеш да се натискаш с инструкторите си, накрая ще нападнеш и него.

— Не бъди сексист. Може да ми намерят жена инструктор.

— Тогава ще имаш разрешението ми да се натискаш с нея, стига аз да гледам.

— Супер — Клеъри се усмихна и се наведе да сгъне одеялото, което бяха взели, за да седнат.

— Притесняваш се, че ще ми намерят мъж инструктор и той ще е по-секси от теб.

Веждите на Джейс се вдигнаха.

— По-секси от мен?

— Това е възможно — каза Клеъри. — Поне теоретично.

— Теоретично планетата може изведнъж да се разцепи, ти да останеш на едната половина, а аз на другата и така завинаги да бъдем трагично разделени, но не се притеснявам за това. Вероятността — продължи Джейс с типичната за него усмивка, — някои неща да се случат, е толкова малка, че не си заслужава да ги мисли човек.

Той протегна ръка, тя я пое и заедно прекосиха поляната, отправяйки се към горичката в края на Ийст Медоу, за която явно само ловците на сенки знаеха. Клеъри предполагаше, че е посипана с магически прах — с Джейс доста често тренираха там, а никой никога не ги беше прекъсвал, освен Изабел или Мерис.

Сентръл Парк през есента изобилстваше от цветове. Дърветата, които ограждаха поляната, бяха облекли най-ярките си цветове — искрящо златно, червено, бакърено и оранжево. Беше красив ден, идеален за романтична разходка в парка и целувки на някой от каменните мостове. Но това нямаше да се случи. Очевидно, доколкото зависеше от Джейс, паркът представляваше още една тренировъчна зала на Института, само че на открито, и там Клеъри трябваше да прави различни упражнения, като бягане по пресечен терен, техники за бягство и нападение, и убиване на разни неща с голи ръце.

По принцип би се радвала да се научи да убива разни неща с голи ръце. Но нещо в изражението на Джейс я разтревожи, колкото и шеговит да беше разговорът им. Той не спеше добре и очевидно избягваше да остава насаме с нея, освен по време на тренировките. Не можеше да се отърси от натрапчивото чувство, че нещо не е наред. Само ако имаше руна, която да го накара да й разкрие истинските си чувства, помисли си. Тя обаче никога нямаше да създаде такава руна, напомни си незабавно Клеъри. Не би било етично да използва силата си, за да контролира някого. А и откакто беше създала руната на обединението в Идрис, силата й сякаш беше изпаднала в летаргия. Не изпитваше желание да рисува стари руни, а и нямаше видения за създаването на нови. Мерис й беше казала, че ще се опитат да доведат специалист по руните, който да я обучи, започне ли сериозно да тренира, но досега нямаше такова чудо. Всъщност, не че имаше нещо против. Трябваше да признае, че дори и силата й да изчезнеше завинаги, може би нямаше да съжалява.

— Може да се случи да срещнеш демон и да нямаш оръжие — каза Джейс, когато минаха под редица дървета, отрупани с ниско висящи листа, чиито цветове варираха от зелено до искрящо златно. — В такъв случай не трябва да изпадаш в паника. Не забравяй, че ти самата си оръжие. На теория, когато приключиш обучението си, трябва да можеш да пробиеш дупка в стената с ритник или да събориш лос с един-единствен удар.

— Никога не бих ударила лос — каза Клеъри. — Те са защитен вид.

Джейс се усмихна леко и се обърна с лице към нея. Бяха стигнали до горичката; в центъра, сред дърветата имаше малка полянка. По стъблата на дърветата имаше издълбани руни, които маркираха мястото като собственост на ловците на сенки.

— Има древен боен стил, наречен муай тай. Чувала ли си за него?

Тя поклати глава. Слънцето светеше ярко и спокойно, и на нея й беше топло с анцуга. Джейс съблече якето си и се обърна към нея, огъвайки дългите си като на пианист пръсти. Очите му бяха наситено златни на есенната светлина. Знаци за скорост, ловкост и сила, се виеха като лози от китките нагоре до бицепсите му и изчезваха под ръкавите на тениската. Клеъри се запита защо си е направил труда да си сложи руни, сякаш тя е враг и сериозен противник.

— Чух слух, че новият инструктор, който ще дойде другата седмица, е майстор по муай тай — продължи той. — И по самбо, летвей, томой, крав мага, джуджицу и още едно изкуство, чието име честно казано не помня, но представлява убиване на хора с малки пръчки или нещо такова. Искам да кажа, че той или тя няма да е свикнал да работи с някой толкова неопитен на твоята възраст. Затова ще ти покажа основните положения. Дано това го накара да прояви малко повече търпение към теб. — Джейс протегна ръка и сложи пръсти на устните й. — Сега застани с лице към мен.

Клеъри направи както й беше наредено. Така, изправени един срещу друг, главата й стигаше до брадичката му. Тя постави ръце на бицепсите му.

— Муай тай означава „изкуство на осемте крайника“. Нарича се така, защото ударите се нанасят не само с ръце и крака, а и с колене и лакти. Първо трябва да дръпнеш противника към себе си и после започваш да го удряш с всяка част на ръцете и краката си, докато той или тя рухне.

— Това помага ли при демоните? — вдигна вежди Клеъри.

— При по-малките — Джейс се приближи към нея. — Добре. Протегни ръка и хвани задната част на врата ми.

Беше невъзможно да го направи, без да застане на пръсти. Не за пръв път Клеъри прокълна ниския си ръст.

— Сега вдигни другата си ръка и направи същото, така че ръцете ти да обхванат врата ми.

Тя го направи. Тилът му беше затоплен от слънцето и меката му коса погъделичка пръстите й. Телата им се притиснаха едно в друго, усети как пръстенът, който носеше на верижка около врата си, остана между тях като камъче, стиснато между две длани.

— В истинска битка това се случва много бързо — обясни Джейс. Може и да си въобразяваше, но й се стори, че гласът му е малко напрегнат. — Този захват ти дава предимство. Използвай го, за да ме дръпнеш към себе си и да добавиш инерция към свития си в коляното крак, докато ме риташ…

— Я виж ти — каза спокоен развеселен глас. — Минаха само шест седмици, а вече сте се хванали за гушите? Колко бързо изчезва любовта при смъртните.

Клеъри пусна Джейс и бързо се завъртя, макар и да знаеше чий е гласът. Кралицата на феите стоеше в сянката между две дървета. Клеъри се запита дали изобщо щеше да я види, ако не знаеше, че е там, макар и да притежаваше Зрението. Кралицата беше с дълга рокля, зелена като тревата, а падащата по раменете й коса беше с цвят на пожълтели листа. Беше красива и ужасяваща като умиращия сезон. Клеъри никога не й бе имала доверие.

— Какво правите тук? — попита Джейс, присвил очи. — Това място принадлежи на ловците на сенки.

— Нося новини за ловците на сенки — когато кралицата пристъпи грациозно напред, светлината на слънцето проби през дърветата и заблестя по диадемата от златни плодове на главата й. Клеъри се питаше дали кралицата предварително не обмисляше драматичното си появяване и ако е така, защо. — Имаше още една смърт.

— Каква смърт?

— На още един от вас. Мъртъв нефилим. — Кралицата беше казала това с определена наслада. — Тялото му бе намерено на зазоряване под Оук Бридж. Както знаете, паркът е мое владение. Убийството на хора не ме притеснява, но смъртта беше малко необичайна. Тялото беше прегледано от лекарите ми. Според тях мъртвият е от вашите.

Клеъри погледна бързо Джейс, спомняйки си новината за смъртта на ловеца на сенки преди два дни. Виждаше, че Джейс мисли за същото; беше пребледнял.

— Къде е тялото? — попита той.

— Моето гостоприемство ли те притеснява? В двореца ми и, уверявам те, оказваме на тялото цялото уважение, което бихме оказали и на жив ловец на сенки. Един от поданиците ми заема място в Съвета наравно с твоите хора, затова не се съмнявай в добрата ни воля.

— Както винаги, „добрата воля“ и милейди вървят ръка за ръка — сарказмът в гласа на Джейс беше очевиден, но кралицата само се усмихна. Според Клеъри тя харесваше Джейс, както феите харесват красивите неща, само защото са красиви. Не мислеше обаче, че Кралицата харесва и нея, и това беше взаимно. — Защо идвате с това съобщение при нас, а не при Мерис? Според обичая…

— О, обичая! — кралицата махна с ръка пренебрежително. — Вие бяхте тук. Стори ми се целесъобразно.

Джейс отново й хвърли сериозен поглед и отвори мобилния си телефон. Махна с ръка на Клеъри да остане, където е, и малко се отдалечи. Тя го чу да казва: „Мерис?“ когато някой отговори на обаждането му и после гласът му беше заглушен от виковете, идващи от близкото игрище.

Със смразяващо страхопочитание погледна към кралицата. Не я беше виждала от последната си нощ в Идрис, а тогава не беше проявила особена учтивост към нея. Съмняваше се кралицата да е забравила и да й е простила. „Наистина ли ще откажеш услуга от кралицата на феите?“

— Чух, че Мелиорн е получил мястото в Съвета — каза Клеъри. — Сигурно сте доволна.

— Така е — кралицата я гледаше развеселено. — Това напълно ме удовлетворява.

— Значи не ми се сърдите?

Усмивката на кралицата се смрази по краищата, както скреж обгражда бреговете на езеро.

— Предполагам говориш за предложението ми, което толкова грубо отхвърли. Както знаеш, въпреки това постигнах целта си. Повечето биха се съгласили, че загубата в случая е изцяло твоя.

— Не исках да сключвам сделка — Клеъри се опита гласът й да не прозвучи рязко, но не успя. — Хората не могат да правят постоянно каквото им кажете.

— Не се опитвай да ме съветваш, дете — очите на кралицата следяха Джейс, който крачеше край дърветата с телефон в ръка. — Красив е. Виждам защо го обичаш. Някога обаче питала ли си се какво го привлича у теб?

Клеъри не отговори; нямаше какво да каже.

— Обвързва ви кръвта на рая — рече Кралицата. — Кръвта търси кръв. Но любовта и кръвта не са едно и също нещо.

— Гатанки — каза ядосано Клеъри. — Изобщо искате ли да кажете нещо или просто си говорите?

— Той е свързан с теб, но обича ли те?

Клеъри усети как ръцете й трепнаха. Копнееше да покаже на кралицата новите хватки, които беше научила, но знаеше, че не е добра идея.

— Да, обича ме.

— А желае ли те? Защото любовта и желанието невинаги са едно и също нещо.

— Това не е ваша работа — каза Клеъри рязко, но забеляза, че очите на кралицата я пронизват като копия.

— Желаеш го, както нищо никога досега не си желала. Дали обаче той изпитва същото? — нежният глас на кралицата беше безмилостен. — Може да има всичко и всяка, която пожелае. Питала ли си се защо избра теб? Питала ли си се дали не съжалява? Променил ли е отношението си към теб?

Клеъри усети как сълзи опариха очите й.

— Не, не е — но си спомни лицето му в асансьора онази вечер и как й каза да се прибира, когато му беше предложила да остане.

— Отвърна ми, че не желаеш да сключиш сделка с мен, защото аз не мога да ти дам нищо. Каза, че на света не съществува нещо, което да искаш — очите на кралицата блестяха. — Когато си представиш живота си без него, още ли мислиш същото?

Защо постъпваш така с мен?, искаше да изкрещи Клеъри, но не каза нищо, защото кралицата на феите погледна покрай нея, усмихна се и рече:

— Избърши сълзите си, той се връща. Няма да спечелиш нищо, ако те види разплакана.

Клеъри набързо изтри очи с опакото на ръката си и се обърна. Джейс вървеше към тях намръщено.

— Мерис и Робърт вече тръгнаха към владенията ви — каза той. — Къде отиде кралицата?

Клеъри го погледна изненадано.

— Тук е — започна, обърна се… и млъкна. Джейс беше прав. Кралицата я нямаше, на мястото, където бе стояла, бе останала само купчина листа.

Саймън лежеше по гръб, якето му бе свито на руло под главата му, а той гледаше обсипания с дупки таван на гаража на Ерик, с чувство на фатална предопределеност. Раницата беше в краката му, телефонът беше притиснат към ухото му. В момента само познатия глас на Клеъри от другата страна на линията го държеше да не се срине напълно.

— Саймън, много съжалявам — долови, че тя е някъде в града. Ревът на уличното движение звучеше като фон и заглушаваше гласа й. — Наистина ли си в гаража на Ерик? Той знае ли, че си там?

— Не — каза Саймън. — У тях няма никого, а аз имам ключ за гаража. Стори ми се подходящо. Ти къде си всъщност?

— В града — За жителите на Бруклин Манхатън беше „градът“. Това беше единственият град. — Имах тренировка с Джейс, но той трябваше да се върне в Института заради някаква работа на Клейва. Тъкмо отивам към Люк. — Една кола силно наду клаксон. — Виж, искаш ли да дойдеш у нас? Може да спиш на дивана.

Саймън се поколеба. Имаше приятни спомени от къщата на Люк. Откакто познаваше Клеъри, Люк живееше във все същата бедна, но приятна къща над книжарницата. Клеъри имаше ключ и двамата със Саймън бяха прекарали там много приятни часове в четене на книги, които бяха „заели“ от книжарницата на долния етаж или в гледане на стари филми по телевизията.

Сега обаче нещата бяха различни.

— Мама може да говори с майка ти — продължи Клеъри, притеснена от мълчанието му. — Да й помогне да разбере.

— Да й помогне да разбере, че съм вампир? Клеъри, тя това го разбра, но по много странен начин. Но не означава, че ще го приеме или че някога ще свикне.

— Е, не можеш постоянно да изтриваш спомените й, Саймън. Този номер няма да минава вечно.

— Защо не? — знаеше, че не говори логично, но на твърдия под, сред миризмата на бензин и шепота на паяците, които плетяха мрежите си в ъглите на гаража, се чувстваше по-самотен от всякога и логиката някак му се изплъзваше.

— Защото връзката ти с нея ще бъде изградена върху лъжа. Никога няма да можеш да се прибереш…

— Защо не? — прекъсна я рязко Саймън. — Това е част от проклятието, нали? „Беглец и скитник ще бъдеш.“

Въпреки шума от улицата и гласовете, които дочуваше като фон, усети как изведнъж Клеъри си пое дъх.

— Мислиш ли, че трябва да й кажа и за това? — попита той. — Как ми постави знака на Каин? Че на практика съм ходещо проклятие? Дали ще иска такова нещо в къщата си?

Страничните шумове стихнаха. Сигурно Клеъри беше влязла някъде. Той чу как тя се опита да преглътне сълзите си, когато каза:

— Саймън, много съжалявам. Знаеш, че съжалявам…

— Ти нямаш вина. — Изведнъж се почувства ужасно изморен. Точно така, уплаши до смърт майка си и сега докарай до рев най-добрата си приятелка. Забележителен ден, Саймън. — Виж, по-добре да не се срещам много-много с хора. Ще остана тук, а когато Ерик се прибере, ще му се обадя.

Клеъри подсмръкна и в същото време се засмя през сълзи.

— Какво? Ерик не се ли брои за човек?

— Ще ти се обадя по-късно — каза той и се поколеба. — Ще ти се обадя утре, става ли?

— Утре ще се видим. Обеща да дойдеш на пробата на роклята ми, забрави ли?

— Леле! Май наистина те обичам.

— Знам — каза тя. — И аз те обичам.

Саймън затвори телефона и се отпусна назад, притискайки го към гърдите си. Странно, помисли си. Сега можеше да каже на Клеъри „обичам те“, а години наред се беше опитвал да й го каже, но не можеше да произнесе думите. Те вече нямаха същия смисъл и беше лесно.

Понякога се чудеше какво щеше да стане, ако Джейс Уейланд го нямаше. Ако Клеъри не беше разбрала, че е ловец на сенки. Той обаче отпъди тази мисъл — безсмислено е, не забивай в тази посока. Не можеш да промениш миналото. Можеш само да продължиш напред. Не че имаше представа къде беше това „напред“. Не можеше да остане в гаража на Ерик завинаги. Дори и в сегашното си положение трябваше да признае, че мястото не струваше. Не му беше студено — вече не чувстваше студ или жега, — но подът беше твърд, а и имаше проблеми със съня. Искаше му се да притъпи сетивата си. Силният шум от колите навън му пречеше да заспи, както и неприятната миризма на бензин. Най-лошото от всичко обаче, беше разяждащото притеснение, какво ще прави от тук нататък.

Беше изхвърлил по-голямата част от запасите си от кръв и беше натъпкал останалото в раницата; имаше достатъчно за още няколко дни, после обаче щеше да загази. Ерик, където и да се намираше, със сигурност щеше да му позволи да остане, но в крайна сметка родителите му можеха да се обадят на майка му. А тя си мислеше, че е отишъл при сестра си и това щеше да създаде сериозен проблем.

Дни, помисли си той. С толкова време разполагаше. Преди запасите му от кръв да свършат, преди майка му да започне да се чуди къде е и да се обади на Ребека да го потърси. Преди тя да започне да си спомня. Сега той беше вампир. Предполагаше се, че цялата вечност му принадлежи. Той обаче разполагаше с дни.

Беше толкова внимателен. Толкова се стараеше да запази нормалния си живот — училище, приятели, собствения си дом, собствената си стая. Беше неестествено, но такъв бе животът. Другите варианти изглеждаха толкова мрачни и самотни, че не си заслужаваше да мисли за тях. И все пак гласът на Камила прозвуча в главата му. „Но какво ще стане след десет години, когато вече ще си на 26? А след 20? След 30? И когато другите забележат, че те стареят и се променят, а ти не?“

Животът, който беше създал за себе си, който толкова точно следваше стария му живот, беше нещо временно, осъзна сега и почувства празнина в гърдите си. Нямаше никакви варианти. Беше се вкопчил в сенки и спомени. Замисли се отново за Камила и предложението й. Сега то му звучеше по-добре от преди. Предложение за принадлежност, макар и не такава, каквато би искал. Оставаше само един ден преди тя да го потърси за отговора му. И какво щеше да й каже, когато се видят? Мислеше, че вече е решил, но сега не беше толкова сигурен.

Стържещ звук прекъсна мислите му. Вратата на гаража се вдигна нагоре и ярка светлина проникна в тъмното пространство вътре. Саймън седна, цялото му тяло изведнъж се напрегна.

— Ерик?

— Не. Аз съм. Кайл.

— Кайл? — повтори объркано и после се сети: момчето, което решиха да вземат като вокал. Саймън едва не се строполи отново на земята. — А, да. Другите ги няма, така че, ако си се надявал да репетираме…

— Няма проблеми. Не дойдох за това. — Кайл влезе в гаража, примигвайки в тъмнината, с ръце в джобовете на дънките. — Ти беше… как се казваше… басистът, нали?

Саймън се изправи на крака и изтупа праха от дрехите си.

— Аз съм Саймън.

Кайл се огледа, бръчката между веждите му говореше, че е объркан.

— Вчера май съм си забравил ключовете тук. Търсих ги навсякъде. А, ето ги. — Наведе се зад барабаните и се изправи секунда по-късно, подрънквайки триумфално с връзка ключове в ръка. Кайл изглеждаше почти по същия начин както онзи ден. Днес беше със синя тениска и кожено яке, а на врата му висеше златен медальон с икона. Тъмната му коса беше ужасно разрошена. — Ти да не спиш тук? На пода?

Саймън кимна.

— Изхвърлиха ме от къщи — това не беше съвсем вярно, но не можа да измисли друго.

Кайл кимна съчувствено.

— Майка ти да не е намерила запасите ти от трева? Гадост.

— Не. Нямам… трева. — Саймън сви рамене. — Имаме различно мнение за начина ми на живот.

— Да не е разбрала, че ходиш с две момичета едновременно? — усмихна се Кайл. Той изглеждаше добре, трябваше да признае Саймън, но за разлика от Джейс, който очевидно осъзнаваше, че е симпатичен, Кайл приличаше на някой, който не се е ресал от седмици. Беше някак открит, приветлив и нахакан, което беше и неговият чар. — Да, Кърк ми каза. Браво, брато. И аз… не живея вкъщи. Тръгнах си преди две години — обясни Кайл. — Той обгърна тялото си с ръце и отпусна надолу глава. Гласът му беше тих. — Не съм говорил с родителите си от тогава. Справям се добре и сам, но… Разбирам те.

— Татуировките ти. Какво означават? — попита Саймън и леко докосна едната му ръка.

Кайл протегна ръце.

— „Shaantih shaantih shaantih“. Това са мантри от Упанишадите. На санскрит е. Молитви за мир.

По принцип Саймън би сметнал татуирането на санскритски думи за някак претенциозно. Вече обаче не мислеше така.

— Шалом — каза той.

Кайл примигна срещу него.

— Какво?

— Означава „мир“. На иврит. Просто реших, че думите звучат близко.

Кайл го изгледа продължително. Очевидно обмисляше нещо. Накрая каза:

— Може да ти се стори малко лудо…

Саймън настръхна.

— О, не знам. Думата „лудо“ стана много разтегливо понятие последните няколко месеца.

— … но имам апартамент в Алфабет сити. Съквартирантът ми наскоро се изнесе. Има две спални, можеш да се нанесеш на неговото място. Има легло и всичко останало.

Саймън се поколеба. От една страна изобщо не познаваше Кайл, а да се нанесе в апартамент при абсолютно непознат му се струваше епохална глупост. Кайл можеше да се окаже сериен убиец, въпреки татуировките за мир. От друга страна, изобщо не познаваше Кайл, което значеше, че никой нямаше да го търси там. А и какво значение имаше, дори и Кайл да е сериен убиец, помисли си горчиво. Това щеше да се окаже по-лошо за Кайл, отколкото за него, както се случи с нападателя с ножа онази нощ.

— Знаеш ли — каза той, — мисля да приема предложението ти. Ако може.

Кайл кимна.

— Колата ми е отвън. Ако искаш, можем да тръгнем заедно.

Саймън се наведе да вземе раницата си, изправи се и я преметна през рамо. Плъзна телефона в джоба си и разтвори широко ръце, показвайки, че е готов.

— Да вървим.

[1] Encanto (исп.) — магия, заклинание. — Бел.прев. ↑

5.

АДЪТ ВИКА АДА

Жилището на Кайл го изненада приятно. Саймън очакваше апартамент в сграда без асансьори на „Авеню Бий“ с пълзящи по стените хлебарки, дунапрен вместо легло, и каси от бира вместо столове. Всъщност апартаментът на Кайл се оказа двустаен, с малка дневна, тонове етажерки и стени, осеяни със снимки на известни места за сърф. Естествено, Кайл отглеждаше марихуана в противопожарния изход, но човек не можеше да има всичко.

Стаята на Саймън на практика беше празна кутия. Който и да беше живял там, беше оставил само един матрак на пода. Стените бяха голи, подът също, и имаше един прозорец, през който Саймън видя неоновата табела на китайски ресторант от другата страна на улицата.

— Харесва ли ти? — попита Кайл, въртейки се при вратата; зелените му очи бяха открити и дружелюбни.

— Страхотно е — искрено отвърна Саймън. — Точно от това имах нужда.

Най-скъпата вещ в апартамента беше телевизорът с плосък екран в дневната. Те се паркираха на канапето и гледаха телевизия, докато навън не падна здрач. Кайл беше готин, заключи Саймън. Не любопитстваше, не разпитваше, не задаваше въпроси. Очевидно не искаше нищо за стаята. Беше мило момче. Саймън се зачуди дали не е забравил какви бяха обикновените човешки същества.

След като Кайл отиде на работа нощна смяна, Саймън се върна в стаята си, отпусна се изтощен на матрака и се заслуша в шума на колите по „Авеню Бий“.

Като малък обичаше да пътува, защото, отивайки на ново място, за него означаваше да избяга от всичките си проблеми. Дори и тук (само една река го делеше от Бруклин) спомените, които го прогаряха като киселина — смъртта на нападателя, реакцията на майка му към истината за него — изглеждаха неясни и далечни.

Може би това беше тайната, помисли си той. Да не спира. Като акула. Да отиде някъде, където никой няма да го намери. „Беглец и скитник ще бъдеш на земята.“

Това обаче можеше да се получи, ако не обичаше никого.

Спа неспокойно през цялата нощ. Макар и да можеше да излиза през деня, естественият му импулс беше да спи денем и той неспокойно се бори със сънищата. Събуди се късно, слънчевата светлина вече се процеждаше през прозореца. Облече чисти дрехи от раницата си, излезе от спалнята и видя Кайл в кухнята да пържи бекон и яйца в тефлонов тиган.

— Здрасти, съквартиранте — поздрави го весело Кайл. — Искаш ли закуска?

Видът на храната накара Саймън да почувства леко гадене.

— Не, благодаря. Но бих пийнал кафе — той се настани на един от паянтовите бар столове.

Кайл бутна нащърбена чаша през плота към него.

— Закуската е най-важното хранене за деня, брато. Макар вече да е обяд.

Саймън обви ръце около чашата и усети как топлината се просмуква в студената му кожа. Отчаяно затърси тема на разговор, която да не се върти около храненето.

— Ами, аз така и не те попитах вчера, какво работиш?

Кайл взе парче бекон от тигана и го захапа. Саймън забеляза, че на златния медальон имаше гравирани листа и думите „Beati Bellicosi“. Знаеше, че „Beati“ означава нещо свързано със светци. Кайл сигурно беше католик.

— Извършвам куриерски услуги с колело — каза той дъвчейки. — Страхотно е. Карам колело из града, виждам всичко, говоря с хората. Много по-добро е от училището.

— Напуснал си училище?

— Предпочитам училището на живота. — Саймън щеше да си помисли, че Кайл говори глупости, ако не беше казал „училището на живота“ толкова искрено, колкото всичко, което изричаше. — Ами ти? Някакви планове?

Ами сещаш се — да бродя по земята, да нося смърт и разрушение на невинни хора. Може би да пия кръв. Да живея вечно, но без никакви забавления. Обичайните неща.

— В момента съм се пуснал по течението.

— Тоест не искаш да ставаш музикант? — попита Кайл.

За облекчение на Саймън, телефонът му звънна, преди да успее да отговори. Извади го от джоба си и погледна дисплея. Беше Мая.

— Здрасти — поздрави я той. — Какво има?

— Ще ходиш ли на пробата на Клеъри днес следобед? — попита тя, гласът й пращеше по линията. Вероятно се обаждаше от свърталището на върколаците в Китайския квартал, а там връзката не беше особено добра. — Каза ми, че те е помолила да отидеш за компания.

— Какво? А, да. Вярно. Ще ходя. — Клеъри беше настояла да я придружи на пробата на шаферската й рокля, за да могат после да отидат в магазина за комикси и да не се чувства, както самата тя каза, „прекалено момичешки“.

— Тогава и аз ще дойда. Трябва да предам на Люк съобщение от глутницата, а и не сме се виждали отдавна.

— Знам. Много съжалявам…

— Няма проблеми — рече безгрижно тя. — Но ще трябва да ми кажеш какво ще облечеш на сватбата, за да сме в тон.

Тя затвори и Саймън се втренчи в телефона. Клеъри беше права. Сватбата беше важно събитие, а той бе адски неподготвен за тази битка.

— Някое от гаджетата ли беше? — полюбопитства Кайл. — Онази червенокосата от гаража една от тях ли е? Сладка е.

— Не. Това е Клеъри, най-добрата ми приятелка. — Саймън прибра телефона в джоба си. — Тя си има приятел. Много, много, много сериозен приятел. Работата там е желязна. Повярвай ми.

— Само питам. — Кайл се усмихна и захвърли вече празния тиган в мивката. — Значи излизаш с две мацки. Те какви са?

— Те са много, много… различни. — Дори, помисли си Саймън, са пълна противоположността. Мая беше спокойна и уравновесена, Изабел живееше за купона. Мая беше като постоянна неподвижна светлина в тъмнината, Изабел беше като горяща звезда, шеметно движеща се в пространството. — И двете са прекрасни. Красиви и умни…

— Но не знаят една за друга? — Кайл се облегна на плота. — Изобщо ли не подозират?

Без да усети, Саймън започна да обяснява как, когато се върнал от Идрис (макар и да не спомена мястото по име), и двете започнали да го канят да излизат. А той харесвал и двете, и приемал. После нещата станали романтични, но така и нямал възможност да обясни на всяка, че се среща и с друга. Докато се усети, всичко станало много сериозно, а той хем не искал да нарани никоя от тях, хем не знаел какво да прави.

— Ами, ако питаш мен — каза Кайл и се обърна да изхвърли остатъка от кафето си в мивката, — трябва да избереш едната и да спреш да си играеш игрички. Само казвам.

Тъй като беше с гръб към него, Саймън не виждаше лицето му и за момент си помисли, че Кайл е ядосан. Гласът му прозвуча нетипично грубо. Когато Кайл се обърна обаче, изражението му беше открито и дружелюбно както винаги. Саймън реши, че сигурно си е въобразил.

— Знам. Прав си. — Той погледна към спалнята. — Виж, наистина ли нямаш нищо против да остана? Мога да се изнеса, когато кажеш…

— Няма проблеми. Остани колкото искаш — Кайл отвори едно чекмедже, започна да рови и накрая намери комплект ключове. — Тези са за теб. Тук си добре дошъл. Аз трябва да отивам на работа, но ти остани колкото искаш. Можеш да поиграеш на „Хало“ или на нещо друго. Тук ли ще си, когато се върна?

Саймън сви рамене:

— Може би не. В три имам проба на рокля.

— Супер — каза Кайл, провеси куриерската чанта през рамо и тръгна към вратата. — Накарай ги да ти ушият нещо в червено. Това е твоят цвят.

— Какво мислиш? — попита Клеъри, когато излезе от пробната.

Завъртя се да я огледат. Саймън, седнал на един от неудобните бели столове в „Булчински магазин на Серин“, смени позата си, трепна и каза:

— Изглеждаш добре.

Изглеждаше много повече от „добре“. Клеъри беше единствената шаферка на майка си и затова можеше да си избере каквато рокля поиска. Беше се спряла на много изчистена златна копринена рокля с тесни презрамки, която стоеше изящно на крехката й фигура. Единственото й бижу беше пръстенът на Моргенстърн, който носеше на верижка около врата си; обикновената сребърна верижка подчертаваше ключицата й и извивката на гърлото й.

Ако беше видял Клеъри облечена като за сватба преди няколко месеца, Саймън щеше да изпита смесени чувства: мрачно отчаяние (тя никога нямаше да го обикне) и вълнение (или, може би щеше, ако намереше смелост да й каже какво чувства). Сега това го накара само да почувства единствено тъга.

— Добре? — повтори Клеъри. — Само толкова? Боже! — тя се обърна към Мая. — А ти какво мислиш?

Мая се беше отказала от неудобните столове и седеше на пода, облегната на украсена с тиари и дълги воали стена. Беше поставила електронната игра на Саймън на коленете си и изглеждаше меко казано обсебена от „GTA“.

— Не питай мен. Аз мразя рокли. Ако можех, щях да ходя на сватбите по дънки.

Това беше истина. Саймън рядко виждаше Мая облечена с нещо различно от дънки и тениска. В това отношение беше пълна противоположност на Изабел, която обличаше рокли и слагаше високи токчета и в най-неподходящите моменти. Макар че, след като веднъж я беше видял да ликвидира демон вермис с тънкото си токче на ботуша, вече не се притесняваше толкова от това.

Звънчето в салона иззвъня и влезе Джослин, следвана от Люк. Двамата държаха чаши димящо кафе, Джослин гледаше Люк с пламнали бузи и блеснали очи. Саймън си спомни думите на Клеъри, че били отвратително влюбени един в друг. Той самият не мислеше, че е отвратително, вероятно защото не бяха негови родители. И двамата изглеждаха щастливи и според него това беше много хубаво.

Очите на Джослин се разшириха, която видя Клеъри.

— Скъпа, изглеждаш великолепно!

— Да, това и трябва да кажеш. Ти си ми майка — отвърна Клеъри, но все пак се усмихна. — Хей, това случайно да е кафе?

— Да. Като извинение, че закъсняхме — отвърна Люк и й подаде чашата. — Задържаха ни. Проблеми с кетъринга и така нататък — той кимна към Саймън и Мая. — Здравейте.

Мая наведе глава. Люк беше водач на местната глутница, към която тя принадлежеше. Макар и да я беше отучил от навика й да му вика „господарю“ или „сър“, тя се държеше почтително в негово присъствие.

— Нося ти послание от глутницата — каза тя и остави електронната игра. — Имат въпроси за партито в „Айрънуъркс“…

Мая и Люк потънаха в разговор за партито, което глутницата организираше в чест на сватбата на техния алфа, а собственичката на булчинския салон (висока жена, която четеше списания зад бюрото, докато тийнейджърите си говореха) осъзна, че хората, които щяха да платят за роклята, са пристигнали и се спусна да ги поздрави.

— Току-що получих роклята ви. Изглежда невероятно — възкликна тя, хвана майката на Клеъри за ръката и я поведе към задната част на салона. — Елате да я пробвате. — Люк тръгна след тях, но тя заплашително го посочи с пръст. — Вие стойте тук.

Люк гледаше объркано как годеницата му изчезва зад две бели, изрисувани със сватбени звънчета, летящи врати.

— Мунданите вярват, че не трябва да виждаш булката със сватбената рокля преди церемонията — напомни му Мая. — Носи лош късмет. Сигурно й се струва странно, че си дошъл на пробата.

— Но Джослин искаше да чуе мнението ми… — промълви Люк и поклати глава. — Е, добре. Обичаите на мунданите са толкова странни. — Той се отпусна на един стол и потръпна, когато орнаментите на облегалката се врязаха в гърба му. — Ох!

— Ами сватбите на ловците на сенки? — попита Мая любопитно. — Те имат ли обичаи?

— Да — бавно каза Люк, — но това няма да е класическа сватбена церемония на ловци на сенки. Обичаите не предвиждат варианта някой от младоженците да не е ловец на сенки.

— Наистина ли? — Мая изглеждаше шокирана. — Не знаех.

— Част от сватбената церемония включва поставяне на постоянни руни върху телата на младоженците — каза Люк. Гласът му беше спокоен, но очите му изглеждаха тъжни. — Руни за любов и вярност. Разбира се, ако не си ловец на сенки, знаците на Ангела няма да ти понесат. Затова с Джослин решихме да си разменим пръстени.

— Гадост — заяви Мая.

Сега Люк се усмихна.

— Не е точно така. Всичко, което някога съм искал, е да се оженя за Джослин и подробностите не ме интересуват. А и нещата се променят. Новите членове на Съвета постигнаха голям напредък, все пак убедиха Клейва да приемат една такава…

— Клеъри! — извика Джослин от задната част на салона. — Би ли дошла за малко?

— Един момент — отвърна Клеъри и глътна кафето си. — О-о, явно има проблем с роклята.

— Ами желая ви късмет — Мая се изправи на крака, пусна електронната игра в скута на Саймън и се наведе да го целуне по бузата. — Трябва да вървя. Имам среща с приятели в „Луната на ловеца“

Тя ухаеше приятно на ванилия. Под този аромат Саймън долавяше соления мирис на кръв и острия лимонов дъх, типичен за върколаците. Кръвта на всички долноземци миришеше различно — феите миришеха на увехнали цветя, магьосниците — на изгорели клечки кибрит, а вампирите — на метал.

Веднъж Клеъри го беше попитала на какво миришат ловците на сенки.

— На слънце — беше й казал той.

— До по-късно, съкровище — Мая се изправи, разроши косата на Саймън още веднъж и си тръгна. Когато вратата зад нея се затвори, Клеъри го прониза с поглед.

— Трябва да оправиш любовния си живот до следващата събота — каза тя. — Говоря сериозно, Саймън. Ако не им кажеш, аз ще го направя.

Люк изглеждаше объркан.

— На кого какво да каже?

Клеъри поклати глава към Саймън.

— Играеш си с огъня, Саймън — след което внезапно скочи и вдигна копринената си рокля. Саймън с удоволствие забеляза, че под роклята беше със зелени маратонки.

— Очевидно става нещо, за което аз не знам — каза Люк.

Саймън го погледна.

— Понякога имам чувството, че животът ми минава под точно това мото.

Люк вдигна вежди.

— Нещо случило ли се е?

Саймън се поколеба. Определено не можеше да каже на Люк за връзките си. Двамата с Мая бяха от една глутница, а върколаците са по-предани един на друг и от членовете на уличните банди. Щеше да го постави в много неловко положение. Но пък можеше да му бъде полезен по друг начин. Като водач на манхатънската глутница, той имаше достъп до всякаква информация и беше наясно с политиката на долноземците.

— Чувал ли си за вампир на име Камила?

Люк подсвирна с уста.

— Знам коя е. Изненадан съм, че и ти знаеш.

— Ами тя е водач на вампирите в Ню Йорк. Знам някои неща за тях — каза Саймън, малко сковано.

— Нямах представа. Мислех, че искаш да живееш като човек, доколкото това е възможно — в гласа на Люк не се долавяше осъдителност, само любопитство — Така. Когато станах водач на глутницата, тя беше поставила Рафаел начело. Май никой не знае къде е отишла. Но тя е нещо като легенда. Изключително стар вампир, доколкото разбрах. Прословуто жестока и хитра. Може да се съревновава с феите.

— Виждал ли си я?

Люк поклати глава:

— Не съм. Защо питаш?

— Рафаел я беше споменал — каза неопределено Саймън.

Люк сбърчи чело.

— Виждал ли си наскоро Рафаел?

Преди Саймън да може да отговори, звънчето в салона издрънча отново и, за изненада на Саймън, влезе Джейс. Клеъри не беше споменала, че и той ще идва.

Всъщност, осъзна той, Клеъри напоследък изобщо не го споменаваше.

Джейс премести поглед от Люк към Саймън. Изглеждаше леко изненадан, че ги вижда, но Саймън не можеше да каже със сигурност. Според него, когато беше насаме с Клеъри, през лицето на Джейс минаваха една камара изражения; пред други хора обаче оставаше непоколебимо безизразно.

— Той изглежда сякаш си мисли за нещо, но ако го попиташ за какво, ще те удари в лицето — беше казал веднъж Саймън на Изабел.

— Тогава не го питай — беше отговорила Изабел, сякаш Саймън беше казал нещо нелепо. — Никой не иска от вас да бъдете приятели.

— Клеъри тук ли е? — попита Джейс и затвори вратата след себе си. Изглеждаше уморен. Под очите му имаше сенки и беше без яке, въпреки пронизващия есенен вятър навън. Саймън вече не усещаше студ, но потрепери, когато видя Джейс по дънки и тънка блуза с дълъг ръкав.

— Помага на Джослин — обясни Люк. — Но можеш да я почакаш при нас.

Джейс огледа неспокойно окачените по стените воали, ветрила, тиари и обшити с перли шлейфове.

— Всичко е толкова… бяло.

— Разбира се — каза Саймън. — Нали е сватба.

— За ловците на сенки бялото е траурен цвят — обясни Люк. — Мунданите обаче се обличат в бяло на сватби. Булките носят бели рокли като символ на непорочността.

— Мислех, че роклята на Джослин няма да е бяла — каза Саймън.

— Ами — отвърна Джейс, — май има промяна в плановете.

Люк се задави с кафето. Преди да може да каже или да направи нещо, Клеъри влезе в стаята. Сега косата й беше вдигната с блестящи фуркети, само няколко кичура падаха свободно.

— Не знам — каза тя, докато вървеше към тях. — Карин ме натисна и ми направи прическа, но не съм сигурна…

Млъкна, когато забеляза Джейс. От изражението й личеше, че не беше очаквала да го види. Устните й се разделиха от изненада, но не каза нищо. Джейс, на свой ред, беше вперил поглед в нея и за пръв път в живота си Саймън успя да разчете изражението му като отворена книга. Сякаш на този свят бяха останали само Джейс и Клеъри, той я гледаше с неприкрит копнеж и желание и Саймън се почувства неловко, като натрапник в интимен момент.

Джейс прочисти гърлото си.

— Красива си.

— Джейс — Клеъри изглеждаше по-скоро объркана. — Всичко наред ли е? Нали каза, че не можеш да дойдеш, защото има заседание на Клейва?

— Точно така — каза Люк. — Чух за тялото на ловеца на сенки в парка. Някакви новини?

Джейс поклати глава, все още гледайки Клеъри.

— Не. Не е от нюйоркските членове на Клейва, но засега не е идентифициран. И двете тела не са. Мълчаливите братя сега са при тях.

— Това е добре. Братята ще разберат кои са — каза Люк.

Джейс не отвърна нищо. Продължава да гледа Клеъри с най-странния поглед на света, помисли си Саймън, сякаш гледа някого, когото обича, но когото никога не би могъл да има. Саймън знаеше, че преди за Джейс нещата стояха точно така, но сега?

— Джейс — каза Клеъри и пристъпи към него.

Той откъсна поглед от нея.

— Якето, което ти дадох вчера в парка, още ли е у теб?

Сега дори още по-объркана, Клеъри посочи към въпросната дреха — напълно обикновено кафяво велурено яке, провесено на един от столовете.

— Ето. Щях да ти го донеса след…

— Е, сега не е нужно да идваш — каза Джейс, взе якето и припряно мушна ръце в ръкавите, сякаш изведнъж се разбърза.

— Джейс — каза Люк с успокоителен тон, — смятаме да похапнем в „Парк Слоуп“ след това. Ако искаш, можеш да дойдеш.

— Не — отвърна Джейс и закопча якето. — Следобед имам тренировка. Трябва да вървя.

— Тренировка? — повтори Клеъри. — Но нали тренирахме вчера?

— Някои от нас трябва да тренират всеки ден, Клеъри — Джейс не го каза гневно, но гласът му беше рязък и накара Клеъри да се изчерви. — Ще се видим по-късно — добави той, без да я погледне и буквално излетя през вратата.

Когато тя се затвори след него, Клеъри вдигна ръце и ядосано махна фуркетите от косата си. Тя се разпиля на кичури по раменете й.

— Клеъри — каза нежно Люк и се изправи, — какво правиш?

— Косата ми — тя изскубна и последния фуркет. Очите й блестяха и Саймън разбра, че с всички сили се опитва да не заплаче. — Не искам такава прическа. Изглежда глупаво.

— Не, не изглежда — Люк взе фуркетите и ги постави на една от малките бели масички. — Виж, сватбите изнервят мъжете. Това не значи нищо.

— Добре — опита се да се усмихне Клеъри. Почти успя, но Саймън знаеше, че не вярва на Люк. Не можеше да я вини. След като беше видял изражението на Джейс, и Саймън не му повярва.

От далеч заведението на „Пето Авеню“ светеше като звезда в синия здрач. Саймън вървеше до Клеъри покрай сградите, а Джослин и Люк бяха на няколко крачки пред тях.

Клеъри беше съблякла роклята и сега отново беше с дънки и дебел бял шал около врата. От време на време вдигаше ръка и се заиграваше с пръстена на верижката — нервен тик, който Саймън се чудеше дали тя осъзнава.

Когато тръгнаха от булчинския салон, той я попита какво му е на Джейс, но тя не му отговори. Смени бързо темата и започна да го разпитва какво се случва с него, дали е говорил с майка си и ще може ли да остане при Ерик. Изненада се, когато й каза, че се е нанесъл у Кайл.

— Но ти почти не го познаваш! Може да е сериен убиец.

— И аз това си помислих. Проверих апартамента, но дори и да има фризер, пълен с ръце, още не съм го намерил. А и изглежда искрен.

— Какво представлява апартаментът?

— Добър е за Алфабет сити. Трябва да дойдеш да го видиш.

— Не тази вечер — рече Клеъри малко разсеяно. Отново си играеше с пръстена. — Може би утре.

При Джейс ли ще ходиш?, помисли си Саймън, но си замълча. След като не й се говореше за това, нямаше да я кара насила.

— Пристигнахме — той й отвори вратата на заведението и ги лъхна миризмата на топло сувлаки.

Намериха свободно сепаре до един от големите телевизори, наредени по стените. Настаниха се там, Джослин и Люк оживено обсъждаха плановете за сватбата. Върколаците на Люк се чувстваха обидени, че не са поканени — макар и списъкът на гостите да беше много малък — и настояваха да организират отделна церемония в една от обновените фабрики в Куинс. Клеъри слушаше мълчаливо; сервитьорката дойде и им подаде менюта, толкова здраво ламинирани, че можеха да послужат за оръжия. Саймън остави своето на масата и се загледа през прозореца. От другата страна на улицата имаше зала за фитнес и през прозорците виждаше как хората бягат по пътеките и помпат мускули със слушалки на ушите. Бягат, но не стигат никъде, помисли си той. И моят живот е такъв.

Насили се да загърби мрачните мисли и почти успя. Това беше една от най-обичайните сцени в живота му, помисли си — сепаре в заведение, той, Клеъри и семейството й. Люк беше част от семейството, дори и преди да се сгоди за майката на Клеъри. Саймън би трябвало да се чувства като у дома. Опита се да се усмихне, но осъзна, че Джослин го беше попитала нещо, а той не я беше чул. Всички на масата го гледаха в очакване.

— Съжалявам. Аз не… Какво каза?

Джослин се усмихна търпеливо.

— Клеъри ми каза, че сте приели нов член в групата.

Саймън знаеше, че го пита от учтивост. Всъщност му заприлича на родител, който се преструва, че приема хобито на детето си на сериозно. Въпреки че беше идвала на няколко техни концерта, за да има повече публика. Интересуваше се от него, както винаги досега. В някакво много тъмно, отдалечено ъгълче на съзнанието си, Саймън подозираше, че винаги е знаела какво изпитва към Клеъри и се питаше дали не предпочита дъщеря й да бе направила различен избор, ако това зависеше от нея. Беше наясно, че тя не харесва особено Джейс. Личеше си по начина, по който изговаряше името му.

— Да — каза той. — Кайл. Малко е странен, но е адски приятен.

Люк го подкани да обясни малко по-подробно какво значи „странен“ и Саймън им разказа за апартамента на Кайл — като внимаваше да не спомене, че вече и той живее там, — за работата му като куриер и за любопитния факт, че на пощенската му кутия пише само „Кайл“, нямаше фамилия, сякаш беше Шер или Мадона.

— И отглежда някакви странни растения на терасата — добави той. — Не е трева, проверих. С едни такива сребърни листа…

Люк се намръщи, но преди да успее да каже нещо, сервитьорката дойде с голяма кана за кафе. Беше млада, със силно изрусена коса, вързана на две плитки. Когато се наведе да напълни чашата на Саймън, едната от плитките го докосна. Той усети миризма на пот и по-слабо, на кръв. Човешка кръв — най-сладкият аромат. Почувства познатото присвиване на стомаха. Студ се разпростря из цялото му тяло. Беше гладен, а в апартамента на Кайл имаше само кръв със стайна температура, която вече беше започнала да се съсирва — отвратителна мисъл, дори и за вампир.

„Никога не си пил човешка кръв, нали? Ще пиеш. А после никога няма да го забравиш.“

Той затвори очи. Когато ги отвори, сервитьорката си беше отишла и Клеъри го гледаше втренчено и любопитно през масата.

— Всичко наред ли е?

— Да — той обви пръсти около чашата. Ръката му трепереше. По телевизора над тях даваха вечерните новини.

— Уф! — каза Клеъри, поглеждайки екрана. — Слушате ли това?

Саймън проследи погледа й. Водещият на новините изглеждаше като всеки водещ на новини, на когото предстои да съобщи нещо изключително тъжно.

— Тази сутрин бебе беше намерено изоставено в една алея зад болница „Бет Израел“ — казваше той. — Момченцето е бяло, тежи три килограма и е в добро здраве. Беше открито в кошче за кола, зад една кофа за боклук на алеята — продължи той. — Най-объркващото нещо е бележката, написана на ръка и пъхната в одеялото на детето, с която родителят моли служителите в болницата да умъртвят бебето, защото: „Нямам силата аз да го направя.“ Според полицията, по всяка вероятност майката на детето е бездомна или душевно болна; те твърдят, че имат „обещаваща следа“. Ако някой има информация за детето, нека се обади на отдел „Престъпления“ на телефон…

— Това е ужасно — каза Клеъри и се обърна с гръб към телевизора, потрепервайки. — Не разбирам как хората могат да изхвърлят бебетата си като боклук…

— Джослин — каза Люк, тонът му беше рязък от притеснение. Саймън погледна майката на Клеъри. Тя беше бяла като платно и изглеждаше, сякаш щеше да повърне. Рязко бутна чинията си, стана от масата и забърза към тоалетната. Миг по-късно Люк пусна салфетката си и тръгна след нея.

— По дяволите! — Клеъри сложи ръка на устата си. — Не мога да повярвам, че го казах. Толкова съм глупава!

Саймън вече съвсем се обърка.

— Какво стана?

Клеъри потъна на мястото си.

— Тя се сети за Себастиан. Тоест за Джонатан. Брат ми. Сигурно го помниш.

Каза го със сарказъм. Нямаше никаква вероятност някой от тях да забрави Себастиан, чието истинско име беше Джонатан. Той беше убил Ходж и Макс и почти беше успял да помогне на Валънтайн да спечели войната, и да донесе гибелта на всички ловци на сенки. Джонатан, който имаше горящи черни очи и усмивка като острието на бръснач. Джонатан, чиято кръв му загорча като киселина, когато веднъж Саймън го ухапа. Не че съжаляваше.

— Но майка ти не го е изоставила. Тя се е грижела за него дори и след като е разбрала, че в него има нещо ужасно сбъркано.

— Но го е мразила — каза Клеъри. — Май така и не е успяла да го преживее. Представи си какво е да мразиш собственото си дете. Всяка година на рождения му ден вадеше кутията с бебешките му вещи и плачеше над нея. Според мен плачеше за сина, който би могла да има, ако… Сещаш се. Ако Валънтайн не беше направил, каквото направи.

— А ти щеше да имаш брат — каза Саймън. — Истински брат. Не някакъв психопат убиец.

Клеъри беше на ръба на сълзите и бутна чинията си настрани.

— Лошо ми е. Случвало ли ти се е да си гладен, но да не можеш да хапнеш нищо?

Саймън погледна изрусената сервитьорка, която се облягаше на плота.

— Да — каза той. — Случвало ми се е.

Накрая Люк се върна на масата, но само за да каже на Клеъри и Саймън, че ще прибере Джослин вкъщи. Остави пари и те платиха, преди да излязат от заведението, и да отидат в „Галакси Комикс“ на „Седмо Авеню“. Но и двамата не можаха да се отпуснат и да се забавляват, и накрая се разделиха с уговорка да се видят на другия ден.

Саймън тръгна през града с вдигната качулка, пуснат iPod и бумтяща в ушите му музика. За него музиката беше начин да изключи всичко. Когато излезе на Второ авеню и тръгна надолу към Хюстън, започна да ръми и стомахът го присви.

Пресече вече почти безлюдната Първа улица — тъмна ивица между ярките светлини на Първо Авеню и „Авеню Ей“. Тъй като беше със слушалки на ушите, не ги чу да приближават, докато почти не го настигнаха. Усети, че нещо не е наред, едва когато дълга сянка падна по тротоара върху неговата. Появи се и още една сянка от другата му страна. Той се обърна…

И видя двама мъже зад себе си. И двамата бяха облечени като крадеца, който го нападна онази нощ — със сиви анцузи и ниско спуснати сиви качулки, които скриваха лицата им. Бяха достатъчно близо, за да го докоснат.

Саймън отскочи назад със сила, която изненада и него самия. Тъй като отскоро се беше сдобил с вампирските си умения, той още не можеше да свикне с тях. Миг по-късно се озова на стъпалата пред една сграда, на няколко метра от нападателите. Това толкова го изуми, че замръзна.

Мъжете тръгнаха към него. Говореха същия гърлен език като предишния крадец, който, заподозря Саймън сега, всъщност изобщо не беше крадец. Доколкото знаеше, те не бяха организирани в банди и нямаше начин да искат да отмъстят за кончината на другаря си. Очевидно ставаше нещо друго.

Нападателите стигнаха до стълбите и той нямаше къде да избяга. Саймън махна слушалките от ушите си и бързо вдигна ръце.

— Вижте, нямам представа какво става, но е за ваше добро да ме оставите на мира.

Мъжете само го погледнаха. Или поне си помисли, че го погледнаха. Не можеше да види лицата им под качулките.

— Имам чувството, че някой ви е изпратил — продължи Саймън. — Това е чисто самоубийство. Говоря сериозно. Не знам колко са ви платили, но няма да е достатъчно.

Една от фигурите се засмя. Другият протегна ръка към джоба си и извади нещо. Нещо, което на уличните лампи изглеждаше лъскаво и черно.

Пистолет.

— О, човече — каза Саймън. — Наистина, наистина не ти го препоръчвам. Не се шегувам — той отстъпи назад и се качи едно стъпало по-нагоре. Ако се качеше достатъчно високо, можеше да скочи над тях или покрай тях. Каквото и да е, само да не го атакуват. Не искаше да се изправя срещу последствията. Не и отново.

Мъжът вдигна пистолета. Чу се изщракване, когато освободи предпазителя.

Саймън прехапа устната си. В паниката зъбите му се бяха показали. Разтърси го болка, когато потънаха в кожата му. Не…

Тъмен предмет падна от небето. Отначало Саймън помисли че нещо пада от някой от прозорците — недобре закрепен климатик или просто някой го е домързяло да си изхвърли боклука. Падащото нещо обаче, забеляза той, беше човек — падаше с конкретна посока, цел и грациозност. Човекът се приземи върху крадеца и го просна на земята. Пистолетът изхвърча от ръката му и той нададе тънък, висок писък.

Вторият нападател се наведе и взе оръжието. Преди Саймън да успее да реагира, онзи вдигна пистолета и натисна спусъка. От дулото му изскочи огън.

Пистолетът се взриви. А заедно с него се взриви и нападателят — толкова бързо, че не успя да извика. Бе искал Саймън да умре бързо, но го застигна дори още по-бърза смърт. Пръсна се като стъкло, като бързо сменящите се цветове на калейдоскоп. Получи се тиха експлозия — звук като при изкарване на въздух и после леко трополене на падащи върху тротоара кристали сол.

Погледът на Саймън се замъгли и той се отпусна на едно от стъпалата. Чу силно бумтене в ушите си, после някой го сграбчи грубо за китките и го разтърси здраво.

— Саймън! Саймън!

Погледна нагоре. Човекът, който го беше сграбчил и го разтърсваше, беше Джейс. Не носеше бойна униформа, а дънки и якето, което взе от Клеъри. Беше размъкнат, дрехите и лицето му бяха омазани с кал и сажди. Косата му бе мокра от дъжда.

— Какво беше това, по дяволите? — попита Джейс.

Саймън погледна нагоре и надолу по улицата. Все още беше пуста. Асфалтът блестеше черен и мокър, и празен. Вторият крадец беше изчезнал.

— Ти — каза леко замаяно. — Ти нападна крадците…

— Не бяха крадци. Следят те, откакто излезе от метрото. Някой ги е изпратил. — Джейс говореше абсолютно уверено.

— Другият… — каза Саймън. — Какво се случи с него?

— Изчезна — Джейс щракна с пръсти. — Видя какво стана с приятеля му и просто се изпари. Нямам престава какво са. Не бяха демони, но не са и хора.

— Това се досетих и сам, благодаря.

Джейс го погледна по-отблизо.

— Онова, което се случи с нападателя… Ти го направи, нали? Знакът? — той посочи челото му. — Видях да гори с бяла светлина преди онзи да… се разпадне.

Саймън не каза нищо.

— Виждал съм много неща — в гласа му, за разнообразие, нямаше сарказъм или насмешка. — Но не бях виждал такова нещо.

— Не го направих аз — каза тихо Саймън. — Нищо не съм направил.

— Не беше нужно — отвърна Джейс. Златните му очи горяха на омазаното му със сажди лице. — „Писано е: отмъщението е мое, аз ще се отплатя“, каза Господ.

6.

СЪБУДЕТЕ МЪРТВИТЕ

Стаята на Джейс беше подредена както винаги. Леглото — изпънато идеално, книгите по лавиците — подредени по азбучен ред, а тетрадките и учебниците — внимателно поставени върху бюрото. Дори и оръжията му бяха наредени покрай стената по големина: от масивен меч до комплект малки ками.

Клеъри стоеше на вратата и преглътна въздишката си. Редът беше нещо обичайно. Беше свикнала с него. Това бе начин Джейс да упражни контрол върху част от живота си, в който иначе цареше истински хаос, помисли си тя. Беше живял дълго, без да знае кой е или дори какво е, и не можеше да му се сърди, че е подредил по азбучен ред колекцията си от поезия.

Но пък можеше и му се сърдеше, че го няма. Ако не се е прибрал вкъщи след булчинския салон, къде беше отишъл? Докато оглеждаше стаята, я обзе усещане за нереалност. Това не беше възможно, нали? Знаеше как приключва една връзка от оплакванията на други момичета. Първо се отдръпва, постепенно спира да отговаря на бележките и телефонните ти обаждания. Твърди, че уж няма никакви проблеми, че просто иска малко свобода. После идва ред на думите: „Ти не си виновна, вината е у мен“ и започват сълзите.

Досега си мислеше, че тези неща не се отнасят за нея и Джейс. Връзката им не беше обикновена и не се подчиняваше на обичайните за една връзка или за едно късане правила. Двамата си принадлежаха напълно и винаги щеше да бъде така — точка.

Но може би всички хора си мислеха така? Докато не осъзнаеха, че са като всички останали и че това, което са приемали за истинско, се е разпаднало.

Нещо проблесна и привлече погледа й. Беше кутията, която Аматис бе дала на Джейс. Отстрани по нея имаше изящни изображения на птици. Клеъри знаеше, че Джейс разглежда съдържанието й, че чете бавно писмата и преглежда бележките на снимките. Не беше споделил почти нищо, а тя не искаше да любопитства. Знаеше, че трябва сам да изясни чувствата си, които изпитва към биологичния си баща.

Клеъри беше привлечена от кутията. Спомни си как той седеше на стъпалата пред Залата на Съглашението в Идрис и държеше кутията в скута си. „Сякаш мога да спра да те обичам“, беше казал тогава. Тя докосна капака и пръстите й напипаха закопчалката — отвори се лесно. Вътре имаше разпилени листове, стари снимки. Клеъри извади една и я загледа очаровано. На снимката имаше двама души — млада жена и млад мъж. Веднага позна, че жената беше Аматис, сестрата на Люк, която гледаше младия мъж и излъчваше сиянието на първата любов. Той беше красив, висок и рус, макар очите му да бяха сини, не златни, и чертите му да не бяха толкова изсечени, колкото на Джейс… и все пак тя знаеше кой е той (бащата на Джейс) и от това я присви стомаха.

Остави бързо снимката на Стивън Херондейл и едва не си поряза пръста на острието на тънката бойна кама, която лежеше напряко в кутията. По дръжката имаше гравирани птици. По острието имаше петна от ръжда. По-скоро приличаха на петна от кръв. Очевидно оръжието не беше почиствано както трябва. Бързо затвори кутията и се обърна, раменете й бяха натежали от чувство на вина.

Беше мислила да му остави бележка, но сега реши да го изчака и да говори с Джейс лично. Излезе и тръгна по коридора към асансьора. По-рано беше почукала на вратата на Изабел, но и тя не си беше вкъщи. Дори магическите факли по коридорите сякаш горяха по-слабо от обикновено. Клеъри се почувства изключително потисната и протегна ръка да натисне копчето на асансьора, но забеляза, че то вече светеше. Някой се изкачваше от приземния етаж на Института.

„Джейс“, помисли си на мига и пулсът й се ускори. Разбира се, можеше да не е той, каза си тя. Можеше да е Изи или Мерис, или…

— Люк? — възкликна, когато вратата се отвори. — Какво правиш тук?

— Мога да те попитам същото — той излезе от асансьора и затвори вратата зад себе си. Носеше подплатеното кожено яке, закопчано догоре, което Джослин се опитваше да го накара да изхвърли откакто започнаха да излизат. Беше хубаво, че нищо не можеше да промени Люк, каквото и да се случваше в живота му, помисли си Клеъри. Той знаеше какво харесва и това беше. Дори и да ставаше въпрос за оръфана стара дреха. — Но мога да се досетя. Той тук ли е?

— Джейс ли? Не. — Клеъри сви рамене и се опита да изглежда спокойна. — Няма проблеми, ще го видя утре.

Люк се поколеба.

— Клеъри…

— Лушън — студеният глас, който прозвуча зад тях, беше на Мерис. — Благодаря, че дойде толкова бързо.

Той се обърна и й кимна.

— Мерис.

Мерис Лайтууд стоеше на вратата, ръката й се опираше на касата. Носеше бледо сиви ръкавици в тон със сивия й костюм. Клеъри се запита дали Мерис беше обличала някога дънки. Не беше виждала Изабел или майка й с друго, освен с костюми или бойна екипировка.

— Клеъри — каза тя, — не знаех, че си тук.

Клеъри усети, че се изчервява. Мерис нямаше нищо против тя да идва от време на време, но не беше признала връзката им с Джейс по никакъв начин. Не можеше да я вини за това. Мерис още не беше преодоляла смъртта на Макс, случила се само преди шест седмици, а и беше съвсем сама — Робърт Лайтууд все още беше в Идрис. Тя имаше по-сериозни проблеми от любовния живот на Джейс.

— Тъкмо си тръгвах — отвърна Клеъри.

— Ще те закарам, когато приключа — каза Люк и сложи ръка на рамото й. — Мерис, проблем ли е Клеъри да остане докато говорим? Предпочитам да изчака тук.

Мерис поклати глава.

— Нямам нищо против — въздъхна и прокара пръсти през косата си. — Повярвай ми, изобщо не ми се иска да те безпокоя. Знам, че сватбата ти е след седмица. Честито, между другото. Май така и не те поздравих.

— Да — каза Люк. — Но ти благодаря.

— Само шест седмици — усмихна се Мерис. — Доста скоростно ухажване е било.

Ръката на Люк стисна рамото на Клеъри, единственият знак, че това го подразни.

— Предполагам не ме извика, само за да ми честитиш, нали?

Мерис поклати глава. Изглежда много уморена, помисли си Клеъри. Във вдигнатата й тъмна коса се виждаха сиви кичури, които преди ги нямаше.

— Не. Предполагам знаеш за телата, които намерихме през последната седмица?

— Да, мъртвите ловци на сенки.

— Тази вечер открихме още един. Заврян в кофа за боклук до парк Кълъмбъс. На територията на вашия парк.

Люк вдигна вежди.

— Да, но другите…

— Първото тяло беше открито в Грийнпоинт, на територията на магьосниците. Второто плуваше в езерото в Сентръл парк, в царството на феите. Сега имаме тяло на територията на върколаците. — Тя впери поглед в Люк. — Какво мислиш за това?

— Че някой не е доволен от новото Съглашение и се опитва да настрои долноземците едни срещу други — каза Люк. — Уверявам те, глутницата ми няма нищо общо с това. Не знам кой стои зад убийствата, но всичко е извършено много непохватно, ако питаш мен. Дано Клейва разбере истината.

— Има и още нещо — продължи Мерис. — Идентифицирахме първите две тела. Отне ни малко повече време, тъй като първият труп беше обгорял, а вторият бе много разложен. Можеш ли да познаеш на кого са?

— Мерис…

— На Ансън Пангборн и Чарлс Фриймън. Смея да отбележа, че и за двамата не бяхме чували нищо от смъртта на Валънтайн.

— Но това е невъзможно — прекъсна я Клеъри. — Люк уби Пангборн през август… в сградата на Ренуик.

— Той уби Емил Пангборн — каза Мерис. — Ансън беше по-малкият брат на Емил. И двамата бяха в Кръга.

— Както и Фриймън — отбеляза Люк. — Значи някой не убива безразборно ловци на сенки, а членове на Кръга? И оставя телата им на териториите на долноземците? — той поклати глава. — Явно се опитват да провокират… по-несговорчивите членове на Клейва. Може би, за да ги накарат да преосмислят новото Съглашение. Трябваше да очакваме нещо такова.

— Може би — каза Мерис. — Вече говорих с кралицата на феите и изпратих съобщение на Магнус. Където и да е в момента — тя завъртя очи. Явно двамата с Робърт бяха приели връзката на Алек с Магнус изненадващо добре, но Клеъри забеляза, че поне според Мерис не е нещо сериозно. — Просто си мислех, че може… — тя въздъхна. — Напоследък много се изморявам. Не мога да мисля трезво. Надявах се да ми подскажеш кой може да е виновен, да се сетиш за нещо, което пропускам.

Люк поклати глава.

— Това е някой, който не харесва новия ред. Но може да е всеки. Предполагам по телата няма оставени улики?

Мерис въздъхна.

— Няма нищо конкретно. Ако мъртвите можеха да говорят… Нали, Лушън?

Сякаш Мерис вдигна ръка и дръпна завеса пред очите на Клеъри. Всичко притъмня, с изключение на един-единствен символ, висящ като светеща табела на тъмното нощно небе.

Очевидно силата й не беше изчезнала.

— А ако… — каза тя бавно и вдигна очи, за да погледне Мерис. — А ако има начин?

Докато се гледаше в огледалото в малкия апартамент на Кайл, Саймън нямаше как да не се запита откъде идваше мита, че вампирите нямат отражение. Той се виждаше идеално в зацапаната повърхност — рошава кафява коса, големи кафяви очи, бяла гладка кожа. Беше измил кръвта от устната си, макар кожата да беше вече заздравяла.

Знаеше, че като вампир е станал по-привлекателен. Изабел му беше обяснила, че движенията му са по-грациозни и че, макар и преди косата му винаги да беше разпиляна, сега изглеждаше някак секси, сякаш току-що беше станал от леглото. „От нечие легло“, беше отбелязала тя, а той й беше отвърнал, че вече се е сетил какво има предвид.

Докато се гледаше обаче, не виждаше всичко това. Белотата на кожата му както винаги го притесняваше, също и тъмните, пълзящи като паяжина вени, прозиращи на слепоочията му — доказателство, че днес не се е хранил. Приличаше на извънземно и не се харесваше. Може би на хората им се искаше вампирите да нямат отражение. А може би просто означаваше, че вече не познаваш отражението в огледалото.

Той се изми и тръгна към дневната, където Джейс се беше разположил на дивана и четеше оръфаното копие на „Властелинът на пръстените“ на Кайл. Джейс пусна книгата на масата, когато Саймън влезе. Косата му изглеждаше съвсем мокра, сякаш беше напръскал лицето си с вода от мивката в кухнята.

— Разбирам защо тук ти харесва — каза той и посочи колекцията на Кайл от плакати на научнофантастични филми и книги. — Много е маниашко.

— Благодаря — Саймън изгледа Джейс. Отблизо, под ярката светлина на голата крушка, Джейс изглеждаше… болен. Сенките, които бе забелязал под очите му, бяха по-големи от всякога, а кожата на скулите му изглеждаше опъната. Ръката му леко трепереше, когато отметна косата от челото си с типичен за него жест.

Саймън поклати глава, сякаш да прочисти мислите си. Откога познаваше толкова добре Джейс, че да знае кои жестове са типични за него? Та те не бяха приятели.

— Изглеждаш ужасно — каза той. Джейс примигна.

— Не мисля, че точно сега е подходящия момент да се обиждаме, но, ако настояваш, все ще измисля нещо подобаващо.

— Не, говоря сериозно. Не изглеждаш добре.

— И това го казва човек, чийто сексапил е колкото на пингвин. Виж, разбирам, че завиждаш, задето Бог не те е изваял съвършен, колкото мен, но това не е причина да…

— Не съм искал да те обидя — озъби му се Саймън. — Изглеждаш болен. Кога за последно си ял?

Джейс се замисли.

— Вчера?

— Ял си вчера. Сигурен ли си?

Джейс сви рамене.

— Е, не бих се заклел с ръка върху Библията. Май беше вчера.

Саймън беше проучил съдържанието на хладилника на Кайл по-рано, докато опознаваше апартамента, и знаеше, че няма много храна. Изсъхнал стар зелен лимон, няколко кутийки сода, половин килограм телешка кайма и — изненадващо — една-единствена бисквита с пълнеж във фризера. Грабна ключовете от кухненския плот.

— Хайде — каза той. — На ъгъла има магазин. Да ти вземем нещо за ядене.

Джейс сякаш се канеше да възрази, но после сви рамене.

— Добре — каза с тон на човек, на когото не му пука къде ще отиде и какво ще прави. — Да вървим.

Докато Саймън се бореше с ключовете на вратата на сградата долу (още не беше свикнал с тях), Джейс четеше по звънците имената на живущите.

— Този за твоя апартамент ли е? — попита и посочи „ЗА“. — Защо пише само „Кайл“? Няма ли си фамилия?

— Кайл иска да стане рок звезда — отвърна Саймън и слезе по стълбите. — Май затова се представя само с едно име. Като Риана.

Джейс го последва, присвивайки леко рамене срещу вятъра, но не закопча якето, което беше взел от Клеъри по-рано през деня.

— Нямам представа за какво говориш.

— Вярвам ти.

Докато завиваха по „Авеню Бий“, Саймън погледна Джейс.

— Е — каза той, — ти следеше ли ме? Или, поради някакво невероятно стечение на обстоятелствата, се оказа на покрива на сградата, покрай която минавах, когато ме нападнаха?

Джейс спря на ъгъла и зачака да светне зелено. Очевидно дори ловците на сенки трябваше да спазват правилата за уличното движение.

— Проследих те.

— Дойде ли вече моментът, когато ще ми признаеш, че тайно си влюбен в мен? Вампирският чар отново е в действие.

— Няма такова чудо като „вампирски чар“ — каза Джейс, някак зловещо повтаряйки думите на Клеъри. — Следях Клеъри. Тя обаче взе такси, а аз не мога да следвам коли. Затова се обърнах и тръгнах след теб. Просто за да правя нещо.

— Следял си Клеъри? — повтори Саймън. — Един съвет: повечето момичета не обичат да ги дебнат.

— Телефонът й остана в джоба на якето ми — каза Джейс и потупа десния си джоб, където се предполагаше, че е телефонът. — Мислех да разбера къде отива и да го оставя, така че по-късно да го намери.

— А можеше и да й се обадиш вкъщи, и да й кажеш, че телефонът й е у теб, и тя щеше да дойде да си го вземе.

Джейс не отвърна нищо. Светна зелено и пресякоха улицата към магазина на Сий Таун. Все още бе отворен. Магазините в Манхатън никога не затваряха, за разлика от тези в Бруклин, помисли си Саймън. Манхатън беше подходящо място за живеене на вампир. Можеше да пазаруваш в полунощ и на никого нямаше да му се стори странно.

— Избягваш Клеъри — отбеляза Саймън. — Предполагам няма да ми кажеш защо.

— Не, няма — каза Джейс. — Смятай се късметлия, че тръгнах след теб…

— Защо? Защото и другият щеше да умре? — Саймън дочу горчивината в собствения си глас.

— Видя какво стана.

— Да. Видях и изражението на лицето ти — гласът на Джейс беше безизразен. — Не за пръв път виждаш такова нещо, нали?

Без да осъзнае как, Саймън започна да разказва на Джейс за мъжа с качулката, който го беше нападнал в Уилямсбърг, и за предположението му, че е бил крадец.

— След като умря, се превърна в сол — завърши той. — Също както и този втория. Явно е нещо библейско. Стълбове от сол. Като жената на Лот.

Тъкмо бяха стигнали супермаркета; Джейс бутна вратата, Саймън влезе след него и взе една малка количка на колелца от редицата до входната врата. Започна да я бута между рафтовете, а Джейс го следваше, очевидно потънал в размисъл.

— Според мен въпросът е имаш ли някаква представа кой иска да те убие? — каза Джейс.

Саймън сви рамене. Видът на всичката тази храна около него накара стомахът му да се свие и му напомни колко е гладен, макар и не за предлаганите тук продукти.

— Може би Рафаел. Той ме мрази. И преди ме искаше мъртъв…

— Не е Рафаел — отсече Джейс.

— Защо си толкова сигурен?

— Защото Рафаел знае за Знака и не е толкова глупав да те напада така директно. Известно му е какво ще се случи. Който и да е, явно те познава достатъчно и знае как да те намери, но и представа си няма за Знака.

— Може да е всеки.

— Точно — каза Джейс и се усмихна. За миг сякаш отново заприлича на себе си.

Саймън поклати глава.

— Знаеш ли какво ти се яде или просто искаш да разхождам количката напред-назад покрай рафтовете, защото това те забавлява?

— Второто — рече Джейс. — А и не знам какво продават в магазините на мунданите. Обикновено Мерис готви или поръчваме храна — той сви рамене и взе на посоки някакъв плод. — Какво е това?

— Манго. — Саймън се втренчи в Джейс. Понякога имаше чувството, че ловците на сенки са от друга планета.

— Май не съм го виждал, преди да бъде нарязано — замисли се Джейс. — Обичам манго.

Саймън взе мангото и го хвърли в количката.

— Чудесно. Какво друго?

Джейс пак се замисли.

— Доматена супа — каза най-накрая.

— Доматена супа? Доматена супа и манго за вечеря?

Джейс сви рамене.

— Храната не ме интересува особено.

— Добре. Хубаво. Стой тук. Сега се връщам.

Ловци на сенки, измърмори под носа си Саймън, когато зави зад ъгъла и тръгна покрай консервите със супа. Ловците бяха някаква странна смесица между милионери (хора, които не се занимаваха с дреболии като купуването на храна, и не знаеха как да използват автоматите за билети в метрото) и войници, свикнали с желязна дисциплина и постоянни тренировки. Може би им е по-лесно да живеят така, помисли си и взе една кутия със супа от рафта. Може би това им помага да се съсредоточат върху по-голяма картина — а предвид факта, че работата им беше да пазят света от злото, картината беше наистина голяма.

Почти изпита съчувствие към Джейс, тръгна към мястото, където го беше оставил и спря. Той се беше облегнал на количката и въртеше нещо в ръце. Отдалеч Саймън не можеше да различи какво е, а не можеше и да се приближи, защото две момичета стаяха на пътя му, по средата на пътеката. Кикотеха се, бутаха се и си шушукаха, както правеха обикновено момичетата. Бяха облечени така, че да минат за пълнолетни — с високи токчета, къси поли и сутиени с подплънки, но нямаха връхни дрехи, които да ги пазят от студа.

Миришеха на гланц за устни, бебешка пудра… и кръв.

Разбира се, той чуваше какво си приказват, въпреки че шепнеха. Говореха си колко секси е Джейс и се предизвикваха една друга да го заговорят. Обсъдиха надълго и нашироко косата и коремните му мускули, макар Саймън да не беше сигурен как можеха да видят коремните му мускули през тениската. Гадост, помисли си той. Това е абсурдно. Тъкмо щеше да каже „Извинете“, когато едната (по-високата и с по-дългата коса) се отдели и тръгна бавно към Джейс, поклащайки се леко на високите си токове. Джейс погледна към нея, когато го доближи, но погледът му беше предпазлив и Саймън изведнъж се уплаши, че може да я сбърка с вампир или сукуба, да извади някоя от серафимските си ками и накрая да ги арестуват и двамата.

Не беше нужно да се притеснява. Джейс само вдигна едната си вежда. Момичето му каза нещо на един дъх; той сви рамене; тя сложи нещо в ръката му и се върна при приятелката си. После и двете излязоха от магазина, поклащайки се, като не спираха да се кикотят.

Саймън отиде при Джейс и пусна кутията със супа в количката.

— Какво беше това?

— Тя попита дали може да пипне мангото ми.

— Това ли ти каза?

Джейс сви рамене.

— Да, и после ми даде номера си — той показа на Саймън лист хартия с напълно безразлично изражение на лицето и го хвърли в количката. — Може ли вече да тръгваме?

— Няма да й се обадиш, нали?

Джейс го погледна, сякаш беше полудял.

— Забрави, че съм попитал — каза Саймън. — Постоянно ти се случват такива неща, нали? Момичета да те заговарят.

— Само когато не съм покрит с магически прах.

— Да, защото тогава не могат да те видят. Нали си невидим? — Саймън поклати глава. — Ти си заплаха за обществото. Не трябва да ти позволяват да излизаш сам.

— Ревността е грозно чувство, Люис — Джейс пусна една от кривите си усмивки, които по принцип караха Саймън да изпита желание да го удари. Но не и този път. Внезапно беше осъзнал с какво си играеше Джейс, прехвърляше го отново и отново в ръка, сякаш беше нещо ценно или опасно, или и двете. Беше телефонът на Клеъри.

— Все още мисля, че не е добра идея — каза Люк.

Клеъри, с кръстосани на гърдите ръце, за да се предпази от студа в Града на тишината, погледна косо към него.

— Трябваше да го кажеш, преди да дойдем тук.

— Сигурен съм, че го казах. Няколко пъти — гласът на Люк се отрази от извисяващите се над тях каменни колони, украсени с ивици полускъпоценни камъни — черен оникс, зелен нефрит, розов халцедон и син лазурит. Горящи сребърни магически факли бяха закрепени на колоните и осветяваха нишите по стените с бяла светлина, от която боляха очите.

Почти нищо не се бе променило в Града на тишината от последния път, когато Клеъри бе идвала тук. Все още изглеждаше чуждо и странно, но сега изписаните по пода руни, вече не й бяха съвсем непознати. Мерис ги беше оставила с Люк в празната зала, още щом пристигнаха — предпочиташе да говори с Мълчаливите братя насаме. Нямаше гаранция, че ще позволят и на тримата да видят телата, беше предупредила тя Клеъри. Мъртвите нефилими бяха работа на пазителите на Града от кости и никой друг нямаше права над тях.

Не че бяха останали много пазители. Валънтайн беше убил почти всички, когато открадна Меча на смъртните, оставяйки живи само онези, които не бяха в Града на тишината по онова време. Оттогава бяха приели нови членове, но Клеъри се съмняваше в целия свят да има останали повече от десет-петнайсет Мълчаливи братя.

Силното тракане на токчетата на Мерис по каменния под ги предупреди за връщането й, преди да я видят. Зад нея сякаш се носеше във въздуха Мълчалив брат с роба.

— Ето къде сте — каза тя, сякаш Клеъри и Люк не бяха там, където ги беше оставила. — Това е брат Закарая. Брат Закарая, това е момичето, за което ви разказах.

Мълчаливият брат дръпна леко качулката от лицето си. Клеъри потисна изненадата си. Той не приличаше на брат Джеремая, очите му не бяха хлътнали и устата му не приличаше на зашита. Очите на брат Закарая бяха затворени, на всяка от високите му скули беше изрисувана по една-единствена черна руна. По устните му нямаше шевове и й се стори, че главата му не е обръсната. Но не беше сигурна — тъй като качулката още покриваше главата му — дали под нея се виждат само сенки или тъмна коса.

Чу гласът му да отеква в съзнанието й.

Наистина ли вярваш, че можеш да го направиш, дъще на Валънтайн?

Тя усети, че лицето й се зачерви. Мразеше да й напомнят чия дъщеря беше.

— Сигурно сте чули за нещата, които направи — каза Люк. — Руната на обединението ни помогна да сложим край на войната.

Брат Закарая дръпна качулката, за да закрие лицето си. Ела с мен в Гробницата.

Клеъри погледна Люк с надеждата да й кимне насърчително, но той беше вперил поглед право напред и си играеше с очилата, както винаги когато беше нервен. С въздишка тя тръгна след Мерис и брат Закарая. Той се движеше тихо като мъгла, докато токчетата на Мерис отекваха подобно на изстрели по мраморния под. Клеъри се запита дали слабостта на Изабел към неподходящи обувки не беше генетично наследена.

Следваха виещата се през колоните пътека, пресякоха голямата зала на Говорещите звезди, където Мълчаливите братя бяха казали на Клеъри за Магнус Бейн. Отвъд залата имаше сводеста порта с две огромни железни врати. По повърхността им горяха руни, които Клеъри разпозна като руни на смъртта и спокойствието. Над вратите имаше надпис на латински и на нея й се прииска да носеше записките си. За ловец на сенки беше плачевно изостанала по латински — повечето ловци го владееха като втори език.

Taceant Colloquia. Effugiat risus. Hie Locus est ubi mors gaudet succurrere vitae.

— „Нека разговорите спрат. Нека смехът секне.“ — прочете Люк на глас. — „На това място смъртта се радва да учи живите.“

Брат Закарая постави ръка върху вратата. Последната насилствена смърт е подготвена за вас. Готови ли сте?

Клеъри преглътна трудно, чудеше се в какво се е забъркала.

— Готова съм.

Вратите се отвориха широко и те влязоха един по един. Вътре имаше просторна стая без прозорци, със стени от гладък бял мрамор. Стените бяха голи, с изключение на куките, на които висяха сребърни инструменти за дисекция: блестящи скалпели, прилични на чукове неща, триони за кости и разширители за ребра. На рафтове до тях имаше дори още по-странни предмети — големи, подобни на отвертки инструменти, листове шкурка и буркани с различни на цвят течности, включително и една зелена, с етикет „киселина“ която сякаш пушеше.

В центъра на стаята имаше наредени в редица високи мраморни маси. Повечето бяха празни. Три бяха заети и на две от тях Клеъри разпозна човешки фигури под белите чаршафи. На третата маса също имаше тяло, чаршафът беше смъкнат надолу до под гръдния кош. Голото тяло очевидно беше мъжко и принадлежеше на ловец на сенки. Бледата кожа на трупа бе цялата осеяна със знаци. Очите на мъртвеца бяха вързани с копринена кърпа според обичая на ловците на сенки.

Клеъри потисна гаденето си и застана до трупа. Люк се приближи до нея и постави ръката си покровителствено на рамото й. Мерис застана срещу тях и ги наблюдаваше с любопитни сини очи, които имаха същия цвят като тези на Алек.

Клеъри извади стилито от джоба си. Усети студенината на мрамора през блузата си, когато се наведе над мъртвеца. Отблизо забеляза повече подробности — че косата му беше червеникавокафява и че по гърлото му имаше дълбоки следи, оставени сякаш от огромни нокти.

Брат Закарая протегна ръка и махна копринената превръзка от очите на мъртвеца. Очите под нея бяха затворени.

Можеш да започваш.

Клеъри си пое дълбоко въздух и постави върха на стилито върху ръката на мъртвия ловец на сенки. Руната, която си беше представила в коридора на Института, се появи в съзнанието й толкова ясно, колкото буквите на собственото й име. Тя започна да рисува.

Черните линии на знака се заизвиваха от върха на стилито — този път обаче ръката й тежеше и стилито леко задираше, сякаш рисуваше в кал, а не върху кожа. Сякаш самият инструмент беше объркан и се плъзгаше по повърхността на мъртвата кожа, в търсене на живия дух на ловеца на сенки. Но него вече го нямаше. Докато рисуваше, стомахът на Клеъри се преобърна и когато приключи и дръпна стилито, цялата бе в пот и й се повдигаше.

За един дълъг миг нищо не се случи. После ужасяващо рязко очите на мъртвия ловец на сенки се отвориха. Бяха сини, по склерите имаше червени кървави петънца.

Мерис издиша тежко. Очевидно не беше вярвала, че руната ще подейства.

— В името на Ангела!

Накъсан дъх дойде от мъртвеца — звук на човек, който се опитва да диша през разрязано гърло. Разкъсаната кожа потръпна като хриле на риба. Гърдите му се надигнаха и от устата му излезе стон.

— Боли.

Люк изруга и погледна Закарая, но Мълчаливия брат не помръдна.

Мерис се приближи към масата, очите й изведнъж бяха станали пронизващи, почти като на хищник.

— Ловецо на сенки, кой си ти? Кажи ми името си — рече тя.

Главата на мъжа се замята настрани. Ръцете му се вдигнаха и паднаха конвулсивно.

— Болката… Спрете болката.

Клеъри почти изпусна стилито си. Беше много по-ужасно, отколкото си бе представяла. Погледна Люк, който отстъпваше назад с разширени от ужас очи.

— Ловецо на сенки — тонът на Мерис беше заповеднически, — кой ти причини това?

— Моля ви…

Люк се обърна с гръб към Клеъри. Явно търсеше нещо сред инструментите на Мълчаливите братя. Клеъри замръзна, когато облечената със сива ръкавица ръка на Мерис се протегна рязко и хвана тялото за рамото, забивайки пръсти в него.

— В името на Ангела, заповядвам ти да ми отговориш!

Ловецът на сенки се задави.

— Долноземец… вампир…

— Кой вампир? — попита Мерис.

— Камила. Древната… — думите му заглъхнаха и буца черна съсирена кръв бликна от устата на мъртвия.

Мерис издиша и дръпна ръката си. Тогава Люк се появи с буркана със зелената киселина, която Клеъри беше забелязала по-рано. С едно движение той отвори капака и изля киселината върху руната на ръката на трупа, заличавайки я напълно. Мъртвият мъж нададе вик, когато плътта зацвърча и се отпусна на масата; очите му бяха безизразни и ококорени — каквото и да го беше съживило за краткия период от време, то вече беше изчезнало.

Люк постави празния буркан от киселината на масата.

— Мерис — тонът му беше укорителен, — ние не се отнасяме така с мъртвите си.

Мерис беше бледа, но по бузите й имаше червени петна.

— Вече имаме име. Може би ще успеем да предотвратим други убийства.

— Има и по-лоши неща от смъртта — Люк протегна ръка към Клеъри, без да я погледне. — Ела, Клеъри. Време е да си вървим.

— Наистина ли не се сещаш кой друг би искал да те убие? — попита Джейс за пореден път. Бяха минали през списъка няколко пъти и на Саймън беше започнало да му писва да му задават едни и същи въпроси, отново и отново. А и подозираше, че Джейс не го слуша особено внимателно. Той вече беше изял супата, която Саймън бе купил (студена и загребвайки с лъжица направо от кутията, което според Саймън беше отвратително), и сега се облягаше на прозореца; завесата беше леко дръпната и той гледаше колите по „Авеню Бий“, и ярко осветените прозорци на апартаментите от другата страна на улицата. Саймън виждаше как хората вечерят, гледат телевизия и си говорят около масата. Обикновени неща, които правеха обикновените хора. Това го накара да се почувства странно празен.

— Всъщност, освен теб, няма много хора, които не ме харесват — каза Саймън.

Джейс не му обърна внимание.

— Има нещо, което премълчаваш.

Саймън въздъхна. Не искаше да му казва за предложението на Камила, но все пак някой се опитваше да го убие, макар и неуспешно, и потайността не му се струваше удачна. Разказа какво се беше случило на срещата му с жената вампир, докато Джейс го наблюдаваше сериозно.

Когато приключи, Джейс каза:

— Това е интересно, но няма вероятност тя да се опитва да те убие. На първо място, защото знае за Знака. А и не съм сигурен, че би рискувала да я хванат, че нарушава Съглашението. Старите долноземци като нея обикновено гледат да не си навличат неприятности — той остави консервената кутия. — Можем да излезем и да видим дали няма да те нападнат трети път. Ако успеем да хванем някой от тях, може би…

— Не — каза Саймън. — Защо постоянно си търсиш смъртта?

— Такава ми е работата.

— Това са рисковете на работата ти. Поне за повечето ловци на сенки. За теб това сякаш е цел.

Джейс сви рамене.

— Баща ми винаги казваше… — млъкна, лицето му застина. — Съжалявам. Исках да кажа Валънтайн. В името на Ангела! Всеки път, когато го нарека така, имам чувството, че предавам истинския си баща.

Саймън изпита съчувствие към Джейс въпреки всичко.

— Виж, вярвал си, че той е твой баща… Колко… Шестнайсет години? Това не може да се промени за един ден. А и не познаваш истинския си баща. И той е мъртъв. Така че не го предаваш. Просто си мисли, че имаш двама бащи.

— Човек не може да има двама бащи.

— Може — възрази Саймън. — Защо да не може? Има една детска книжка. Казва се „Тими има двама татковци“. Само че май няма книжка „Тими има двама татковци, единият от които е лош“. С тази част ще трябва да се справиш сам.

Джейс завъртя очи.

— Очарователно. Знаеш много думи, но когато се опиташ да ги навържеш в изречения, смисълът се изгубва. — Той леко дръпна завесата. — Не съм очаквал да ме разбереш.

— Баща ми е мъртъв — каза Саймън.

Джейс се обърна да го погледне.

— Какво?

— Реших, че не знаеш — обясни Саймън. — Не че щеше някога да ме попиташ или че се интересуваш от нещо свързано с мен. Но, да. Баща ми е мъртъв. Така че имаме нещо общо — внезапно изтощен, той се отпусна на дивана. Почувства се отпаднал, замаян и уморен — силна умора, която сякаш се просмукваше в костите му. Джейс, от друга страна, явно беше обладан от неизчерпаема енергия, което малко притесняваше Саймън. Не беше лесно да го гледа и как яде доматената супа. Приличаше му прекалено много на кръв.

Джейс го изгледа.

— От колко време не си… ял? Изглеждаш доста зле.

Саймън въздъхна. Нямаше какво да каже, след като беше накарал Джейс насила да хапне нещо.

— Чакай — каза той. — Сега се връщам.

Изтърколи се от дивана, отиде в стаята си и взе последната бутилка кръв под леглото. Опита се да не я гледа — съсирената кръв беше отблъскваща гледка. Разклати бутилката колкото може по-силно и се върна в дневната, където Джейс все още се взираше през прозореца.

Саймън се облегна на кухненския плот, отви капачката на бутилката и отпи. По принцип не обичаше да пие пред други хора, но това беше Джейс, а на него не му пукаше какво мисли Джейс. Джейс и друг път го беше виждал да пие кръв. Поне Кайл не си беше вкъщи. Трудно щеше да обясни случващото се на новия си съквартирант. Никой не харесваше хора, които държат кръв в хладилника.

Сякаш двама Джейс се обърнаха към него — истинският и отражението на прозореца.

— Не можеш да не се храниш.

Саймън сви рамене.

— Сега се храня.

— Да, но ти си вампир. Кръвта не е като храната. Кръвта е… кръв.

— Сега вече всичко ми се изясни — Саймън се хвърли на един фотьойл пред телевизора, който вероятно преди време е бил с тапицерия от бледозлатисто кадифе, а сега приличаше на сив избелял плат. — Някакви други дълбокомислени заключения, които да споделиш? Като например тостерът е тостер, желето е желе…

Джейс сви рамене.

— Добре. Не ми обръщай внимание. После ще съжаляваш.

Преди Саймън да може да отговори, чу входната врата да се отваря. Изгледа кръвнишки Джейс.

— Това е съквартирантът ми Кайл. Дръж се прилично.

Джейс се усмихна чаровно.

— Винаги се държа прилично.

Саймън нямаше възможност да отговори както му се искаше, защото миг по-късно Кайл влетя в стаята с блестящи очи и кипящ от енергия.

— Боже, днес обиколих целия град — каза той. — Едва не се загубих, но нали знаеш: „Бронкс е нагоре, Батъри е надолу…“ — той погледна Джейс и със закъснение осъзна, че в стаята има още един човек. — О, здрасти. Не знаех, че си поканил приятел — той протегна ръка. — Аз съм Кайл.

Джейс не реагира никак мило. За изненада на Саймън, изведнъж се скова, жълтите му очи се присвиха, от цялото му тяло започна да се излъчва типичното за ловците на сенки напрежение и това сякаш го превърна от обикновен тийнейджър в нещо много повече.

— Интересно — каза той. — Саймън така и не ми каза, че новият му съквартирант е върколак.

Клеъри и Люк пропътуваха по-голямата част от обратния път до Бруклин в мълчание. Тя се взираше през прозореца, гледаше как минават покрай Китайския квартал и после покрай моста Уилямсбърг, който блестеше като наниз диаманти на нощното небе. Далеч, отвъд черната вода на реката, можеше да види осветената както винаги сграда Ренуик. Отново приличаше на руини, празните черни прозорци наподобяваха дупки на очи на череп. Гласът на мъртвия ловец на сенки прошепна в главата й:

„Болката… Спрете болката.“

Потрепери и придърпа якето си около раменете. Люк я погледна за миг, но не каза нищо.

Едва когато спря пред къщата си и угаси двигателя на колата, се обърна към нея и проговори:

— Клеъри, това, което направи…

— Беше грешно — довърши тя. — Знам, че беше грешно. Нали бях там. Хайде, разкрещи ми се!

Люк се втренчи през предното стъкло.

— Няма да ти се разкрещя. Ти не можеше да знаеш какво ще се случи. По дяволите, и аз вярвах, че ще се получи. Нямаше да дойда с теб, ако не вярвах.

Клеъри знаеше, че това трябваше да я накара да се почувства по-добре, но уви.

— Ако не беше излял киселина върху руната… — започна Клеъри.

— Но я излях…

— Дори не знаех, че това е възможно. Че така може да се унищожи руна.

— Ако я деформираш достатъчно, можеш да намалиш или да отнемеш силата й. Понякога в битка врагът може да се опита да изгори или да нареже кожата на ловеца на сенки, за да го лиши от силата на руните му. — Люк звучеше отнесено.

Клеъри усети как устните й потръпнаха и силно ги стисна, за да спре треперенето. Понякога забравяше кошмарните страни от живота на ловците на сенки. „Живот на белези и убийства“, беше й казал веднъж Ходж.

— Е, повече няма да го правя.

— Какво няма да правиш? Онази руна ли? В това съм убеден, но не знам дали решава проблема. — Люк барабанеше с пръсти върху волана. — Ти имаш дарба, Клеъри. Велика дарба. Но нямаш абсолютно никаква представа какво представлява. Не си обучена. Не знаеш почти нищо за историята на руните или какво са означавали за нефилимите през вековете. Не можеш да различиш руна, създадена за добро, от руна, създадена за лошо.

— Беше много доволен, когато използвах дарбата си, за да нарисувам руната на обединението — каза ядосано тя. — Тогава не ми каза да не създавам руни.

— И сега не ти казвам да не използваш дарбата си. Всъщност според мен проблемът е, че рядко я използваш. Не чертаеш руни, за да смениш лака си за нокти, или да накараш метрото да дойде, когато поискаш. Правиш го само, когато въпросът е на живот и на смърт.

— Виждам руни само тогава.

— Може би защото не знаеш как работи силата ти. Ето Магнус например. Силата му е част от него. Ти възприемаш твоята като нещо отделно от теб. Нещо, което ти се случва. Това не е вярно. Това е инструмент, който трябва да се научиш да използваш.

— Джейс и Мерис искат да наемат експерт по руните, който да работи с мен, но засега не се е случило.

— Да — каза Люк. — Предполагам, че Мерис има други грижи сега — той извади ключовете и поседя, без да каже нищо. — Да изгубиш дете, както тя изгуби Макс… Не мога да си представя какво е. Това извинява поведението й. Ако нещо се случи с теб, аз…

Гласът му заглъхна.

— Иска ми се Робърт да се върне от Идрис — каза Клеъри. — Не разбирам защо трябва да е сама. Сигурно е ужасно.

— Много бракове се разпадат, когато умре дете. Съпрузите започват да винят себе си или да се обвиняват един друг. Сигурно Робърт не е тук, именно защото има нужда от почивка, или защото Мерис има нужда.

— Но те се обичат — каза Клеъри ужасена. — Да обичаш не е ли точно това? Да си винаги до другия, независимо от всичко?

Люк погледна към реката, тъмната вода течеше бавно на светлината на есенната луна.

— Понякога, Клеъри — каза той, — любовта не е достатъчна.

7.

ПРЕТОР ЛУПУС

Бутилката се плъзна от ръката на Саймън и се разби на пода на малки парченца, които се разлетяха във всички посоки.

— Кайл е върколак?

— Разбира се, че е върколак, идиот такъв — каза Джейс и погледна Кайл. — Нали?

Кайл не отговори. Спокойното изражение беше изчезнало от лицето му. Зелените му очи бяха студени като стъкло.

— Кой пита?

Джейс се дръпна от прозореца. Нямаше нищо враждебно в поведението му и все пак всичко у него излъчваше заплаха. Ръцете му висяха отпуснато, но Саймън си спомни, че беше виждал Джейс да се впуска в действие без никакво предупреждение за промяна в поведението му.

— Джейс Лайтууд — каза той. — От Институт Лайтууд. Ти към коя глутница си?

— Исусе! Ти си ловец на сенки? — каза Кайл и погледна Саймън. — Сладката червенокоска с теб в гаража, и тя е ловец на сенки, нали?

Саймън бе така слисан, че кимна.

— Знаеш ли, някои хора смятат, че ловците на сенки са измислица. Като духовете от вълшебните лампи. — Кайл се усмихна на Джейс. — Ти изпълняваш ли желания?

Кайл беше нарекъл Клеъри „сладка“ и това не промени отношението на Джейс към него, само дето изражението му стана още по-заплашително.

— Зависи — отвърна той. — Ако желанието ти е някой да те фрасне по лицето…

— Леле — каза Кайл. — А пък аз си мислех, че давате мило и драго за Съглашението…

— Съглашението се отнася за вампири и ликантропи, с които сме сключили съюз — прекъсна го Джейс. — Кажи ми към коя глутница си или ще сметна, че си отцепник.

— Добре, достатъчно — намеси Саймън. — И двамата спрете да се държите, сякаш ще се хванете за гушите. — Той погледна Кайл. — Трябваше да ми кажеш, че си върколак.

— И ти не ми каза, че си вампир. Може да съм решил, че не е твоя работа.

Саймън подскочи от изненада.

— Какво? — той погледна към пръснатите по пода стъкла и кръв. — Аз не… аз не…

— Не си прави труда — каза Джейс тихо. — Той може да те усети. Както и ти ще се научиш да усещаш върколаците и другите долноземци с малко повече практика. Знае какъв си, откакто те е видял. Така ли е? — той срещна ледено зеления поглед на Кайл. — А онова, което отглежда на терасата, е вълче биле. Сега вече знаеш.

Саймън кръстоса ръце пред гърдите си и изгледа Кайл.

— И какво трябва да значи това? Що за постановка? Защо ме покани да живея при теб? Върколаците мразят вампирите.

— Не и аз — каза Кайл. — Но не си падам особено по тези — той посочи с пръст Джейс. — Мислят си, че са по-добри от всички останали.

— Не — каза Джейс. — Аз си мисля, че аз съм по-добър от всички останали. И това твърдение е подкрепено със солидни доказателства.

Кайл погледна Саймън.

— Винаги ли говори така?

— Да.

— Има ли начин да му затворим устата? Освен да го спукаме от бой, разбира се.

Саймън застана между тях.

— Няма да ви позволя да се сбиете.

— И какво ще направиш, ако… О! — погледът на Джейс се плъзна към челото на Саймън и той му хвърли една усмивка. — Заплашваш да ме превърнеш в онова, с което си ръсиш пуканките, ако не направя каквото кажеш?

Кайл изглеждаше объркан.

— Ти какво…

— Мисля, че трябва да си поговорим — прекъсна го Саймън. — Кайл е върколак. Аз съм вампир. А и ти не си съвсем обикновено момче — добави той към Джейс. — Предлагам да открием картите си и после ще видим.

— Идиотската ти доверчивост няма граници — каза Джейс, но седна на перваза на прозореца и кръстоса ръце. Миг по-късно и Кайл седна на дивана. Двамата се гледаха. Все пак, помисли си Саймън, това беше някакъв напредък.

— Добре — каза Кайл. — Аз съм върколак, не принадлежа към никоя глутница, но съм в съюз. Чували ли сте за претор лупус?

— Чувал съм за лупус — каза Саймън. — Не беше ли някаква болест?

Джейс го погледна смразяващо.

— „Лупус“ значи „вълк“ — обясни той. — А преторианците са били елитна римска войска. Предполагам в превод трябва да означава „вълци пазители“ — той сви рамене. — Чувал съм да ги споменават, но всъщност мислех, че са мит.

— Както казах, някои хора вярват, че ловците на сенки са мит — каза Кайл.

— Но не сме.

— Както и вълците пазители. — Кайл се наведе напред. Мускулите на ръцете му се напрегнаха, когато постави лакти на коленете си. — Има два вида върколаци — обясни той.

— Едните се раждат върколаци, защото родителите им са върколаци, — другите са били заразени с ликантропия чрез ухапване. — Саймън го погледна изненадано. Той не предполагаше, че Кайл, куриерът лентяй, е чувал думата „ликантропия“, камо ли че знае как да я произнесе. Сега обаче Кайл беше много различен — съсредоточен, сериозен и прям. — За онези, които са превърнати чрез ухапване, първите няколко години са ключови. Демоничната жилка, която причинява ликантропията, причинява и една камара други промени: вълни на неконтролируема агресия, неспособност да сдържиш гнева си, самоубийствен бяс и отчаяние. Глутницата може да ти помогне, но много новозаразени нямат късмет да попаднат в глутница. Те са сами, опитват се да се справят с връхлитащите ги промени и повечето се настървяват срещу другите или срещу самите себе си. Има високо ниво на самоубийства и на домашно насилие — той погледна Саймън. — Същото важи и за вампирите, само че при тях е по-зле. Един самотен младок буквално няма представа какво става. Никой не го наставлява, той не знае как да се храни или дори, че не трябва да излиза през деня. Това е и нашата задача.

— По-точно? — попита Саймън.

— Търсим „осиротели“ долноземци, вампири и върколаци, които са били превърнати и още не знаят какво става с тях. Има дори магьосници, които не разбират какви са с години. Ние се намесваме, опитваме се да им намерим глутница или клан, помагаме им да контролират силите си.

— Какви добри самаряни — очите на Джейс заблестяха.

— Точно така — Кайл сякаш се опитваше да запази гласа си безизразен. — Намесваме се преди новият долноземец да се озвери и да нарани себе си или някого другиго. Знам какво щеше да стане с мен, ако не беше Пазителя. Правил съм ужасни неща. Наистина ужасни.

— Колко ужасни? — попита Джейс — Незаконно ужасни?

— Млъкни, Джейс — каза Саймън. — Сега не си на работа. Спри да се държиш като ловец на сенки поне за малко — той се обърна към Кайл. — Та как реши да се явиш на прослушване за място в калпавата ни група?

— Значи си наясно, че сте калпави?

— Отговори на въпроса ми.

— Получихме сигнал за нов вампир, за дневен вампир, който живее сам, не принадлежи към клан. Тайната ти не е чак такава тайна. Новаците вампири, които нямат клан за тяхна опора, могат да бъдат много опасни. Пратиха ме да те държа под око.

— Значи с две думи — отвърна Саймън, — не само няма да поискаш да се изнеса, защото разбрах, че си върколак, а и няма да ми позволиш да го направя.

— Да — каза Кайл. — Всъщност, можеш да се изнесеш, но аз ще дойда с теб.

— Няма нужда — рече Джейс. — Аз наглеждам Саймън повече от добре, благодаря. Той е моят новопокръстен долноземец, с когото мога да се подигравам и когото мога да командвам, не твоят.

— Млъкнете! — изкрещя Саймън. — И двамата! Вас ви нямаше, когато някой се опита да ме убие по-рано днес…

— Аз бях там — възрази Джейс.

Очите на Кайл проблеснаха като очите на вълк в нощта.

— Някой се е опитал да те убие? Какво се случи?

Саймън срещна погледа на Джейс от другата страна на стаята. Те мълчаливо се споразумяха да не споменават за знака на Каин.

— Преди два дни и днес някакви мъже в сиви анцузи ме проследиха и нападнаха.

— Хора ли бяха?

— Не сме сигурни.

— И нямаш представа какво искат от теб?

— Определено искаха да умра — каза Саймън. — Друго наистина не знам.

— Имаме някои следи — каза Джейс. — Ще разследваме случая.

Кайл поклати глава.

— Добре. Каквото и да премълчавате, накрая ще го разбера — той се изправи. — А сега съм смазан. Отивам да спя. С теб ще се видим на сутринта — каза той на Саймън. — С теб — обърна се той към Джейс — май пак ще се видим. Ти си първият ловец на сенки, когото познавам.

— Много жалко — каза Джейс. — Всички, с които тепърва ще се запознаеш, ще бъдат ужасно разочарование.

Кайл завъртя очи и излезе, затръшвайки вратата на спалнята след себе си.

Саймън погледна Джейс.

— Няма да се върнеш в Института, нали?

Джейс поклати глава.

— Трябва ти защита. Кой знае, някой може пак да се опита да те убие.

— Решението ти да не виждаш Клеъри взима епични размери — каза Саймън и се изправи.

— Някога изобщо ще се прибереш ли?

Джейс го погледна.

— Ами ти?

Саймън влезе в кухнята, взе метла и измете парчетата стъкло от счупената бутилка. Тази му беше последната. Изхвърли парчетата в кофата и мина покрай Джейс на път за собствената си малка спалня, където съблече якето, събу обувките си и се хвърли на матрака.

Миг по-късно Джейс влезе в стаята. Огледа се и светлите му вежди се вдигнаха някак развеселено.

— Страхотно местенце си имаш. Минималистично. Харесва ми.

Саймън се завъртя настрани и се втренчи невярващо в Джейс.

— Моля те, кажи ми, че нямаш намерение да спиш в стаята ми.

Джейс се настани на перваза и погледна надолу към него.

— Нали не се върза на онова с пазителите?

— Не мислех, че ме харесваш толкова много — каза Саймън. — Да не би да следваш правилото: „Дръж приятелите си близо, а враговете си още по-близо“?

— Мислех, че е: „Дръж приятелите си близо, за да има кой да те закара, когато отидеш до къщата на врага си, за да се изпикаеш в пощенската му кутия.“

— Почти съм сигурен, че грешиш. Загрижеността ти е по-скоро зловеща, отколкото трогателна, да знаеш. Аз съм добре. Видя какво става, когато някой се опита да ме нарани.

— Да, видях — каза Джейс. — В крайна сметка обаче онзи, който иска да те убие, ще разбере за Знака на Каин. И тогава или ще се откаже, или ще намери друг начин да се добере до теб — той се наведе от перваза на прозореца. — Ето затова съм тук.

Въпреки раздразнението си, Саймън не можа да намери празнини в доводите му или поне не достатъчно големи, за да си заслужава да ги спомене. Той се търкулна по корем и зарови лице в ръцете си. След няколко минути вече беше заспал.

Беше толкова гладен, вървеше през пустинята, през горящите пясъци; покрай белеещи се на слънцето кости. Не помнеше да е бил толкова жаден. Когато преглъщаше, имаше чувството, че устата му е пълна с пясък, а в гърлото му са забити ножове.

Острото звънене на мобилният му телефон събуди Саймън. Претърколи се и посегна уморено към якето си. Докато успее да извади телефона от джоба си, той спря да звъни.

Обърна го да види кой го беше търсил. Люк.

По дяволите. На бас, че мама се е обаждала у Клеъри да ме търси, помисли си той и седна. Още беше замаян от съня и му трябваше малко време да си спомни, че не беше сам, когато заспа.

Погледна бързо към прозореца. Джейс още беше там, но очевидно спеше — седнал, с глава, облегната на стъклото на прозореца. Бледата синя светлина на утрото се процеждаше край него. Така изглежда много млад, помисли си Саймън. В изражението му нямаше насмешка, нито отбранително отношение или сарказъм. Почти успя да види онова, което Клеъри виждаше у него.

Беше очевидно, че не приема задълженията си на бодигард сериозно, но това беше ясно от самото начало. Саймън се запита, не за първи път, какво по дяволите ставаше между Клеъри и Джейс.

Телефонът звънна отново. Саймън се изправи бързо на крака, излезе в дневната и вдигна, преди отново да се е включила гласовата поща.

— Люк?

— Съжалявам, че те будя, Саймън — както винаги, Люк беше неизменно учтив.

— И без това бях буден — излъга Саймън.

— Искам да се срещнем в Уошингтън Скуеър Парк след половин час — каза Люк. — При фонтана.

Сега вече Саймън сериозно се притесни.

— Всичко наред ли е? Клеъри добре ли е?

— Тя е добре. Не става въпрос за нея — на заден фон се чу някакво буботене. Саймън предположи, че Люк пали двигателя на колата. — Ела в парка. И не води никого със себе си.

Той затвори.

Шумът от потеглящата кола на Люк откъсна Клеъри от неспокойните й сънища. Тя седна и примигна. Докато беше спала, верижката се беше оплела в косата й, тя я свали през главата си и внимателно я освободи.

Пусна пръстена в ръката си и верижката се нави около него. Малкият сребърен кръг с гравирани звезди сякаш й намигна подигравателно. Спомни си как Джейс й го беше оставил, увит в бележка, преди да тръгне да преследва Джонатан. „Независимо от всичко, не мога да понеса мисълта да загубя този пръстен завинаги, както не мога да понеса мисълта да загубя теб завинаги.“

Това се беше случило преди почти два месеца. Тя беше сигурна, че той я обича — толкова сигурна, че кралицата на феите не успя да я изкуши. Какво друго би могла да поиска, щом вече имаше Джейс?

А може би човек никога не можеше да има някого, помисли си сега. Може би, независимо от това колко го обичаш, той ще се изплъзне през пръстите ти като вода и няма да можеш да направиш нищо. Разбра защо хората говореха за „разбити“ сърца — имаше чувството, че сърцето й е направено от парчета стъкло и когато дишаше, острите им ръбове се забиваха в гърдите й като малки ножове. „Представи си живота си без него“, беше казала кралицата на феите…

Телефонът звънна и за момент Клеъри почувства облекчение, че нещо, каквото и да е, я е изтръгнало от нещастието — Втората й мисъл беше: „Джейс“. Може би не я е намерил на мобилния и се обаждаше вкъщи. Тя пусна пръстена на нощното шкафче и се протегна да вдигне телефона. Тъкмо щеше да заговори в слушалката, когато осъзна, че някой вече е вдигнал другия телефон — майка й.

— Ало? — майка й звучеше тревожно и изненадващо бодро за толкова ранен час.

Гласът, който й отговори беше непознат, с лек акцент.

— Обажда се Катарина от болница „Бет Израел“. Търся Джослин.

Клеъри замръзна. Болницата? Да не се е случило нещо може би с Люк? Той беше тръгнал ужасно бързо с колата…

— Аз съм Джослин — майка й не звучеше уплашено, а по-скоро сякаш беше очаквала обаждането. — Благодаря, че се обаждате толкова скоро.

— Разбира се. Радвам се да ви чуя. Хората рядко се възстановяват от проклятия като вашето.

— Да, помисли си Клеъри. Майка й бе приета в безсъзнание в „Бет Израел“, след като беше изпила отвара, за да попречи на Валънтайн да я разпитва. — А и всички приятели на Магнус Бейн са и мои приятели.

Джослин прозвуча нетърпеливо:

— Разбрахте ли съобщението ми? Знаете ли за какво се обадих?

— Искате да знаете за бебето — отвърна жената от другата страна на линията. Клеъри осъзна, че трябваше да затвори, но не можеше. Какво дете? Какво ставаше? — Изоставеното дете.

Гласът на Джослин заглъхна:

— Д-да. Помислих, че…

— Съжалявам, но то е мъртво. Почина снощи.

За миг Джослин не каза нищо. Клеъри долови изненадата на майка си през линията.

— Починало? Как?

— И аз не съм сигурна. Свещеникът дойде снощи, за да го кръсти и…

— О, Господи! — гласът на Джослин затрепери. — Може ли… да дойда и да видя тялото? Моля ви!

Последна дълга пауза. Накрая сестрата каза:

— Не съм сигурна. Тялото вече е в моргата, чакаме да бъде прехвърлено при съдебния лекар.

— Катарина, мисля, че знам какво се е случило с момченцето. — Джослин сякаш не можеше да диша. — Ако успея да го потвърдя, може да предотвратим други случаи.

— Джослин…

— Идвам — каза майката на Клеъри и затвори.

Клеъри се втренчи безизразно в слушалката, миг преди и тя да затвори. Изправи се на крака, прокара четка през косата си, облече дънки и пуловер, и беше на вратата на стаята си за нула време. Майка й тъкмо пише бележка на листчетата до телефона. Тя вдигна поглед, когато Клеъри влезе и започна виновно:

— Тъкмо излизах. В последната минута изникнаха някои проблеми покрай сватбата и…

— Не си прави труда да ме лъжеш — каза Клеъри без предисловия. — Чух разговора по телефона и знам къде отиваш.

Джослин пребледня. Бавно остави химикалката.

— Клеъри…

— Спри да се опитваш да ме предпазваш — продължи Клеъри. — Сигурно не си казала и на Люк, че си се обаждала в болницата.

Джослин нервно отметна косата си назад.

— Нямаше да е честно спрямо него. Предвид сватбата и всичко…

— Да. Сватбата. Ще има сватба. И защо? Защото ще се жените. Не мислиш ли, че е време да започнеш да вярваш на Люк? И на мен?

— Аз ти вярвам — каза тихо Джослин.

— Значи няма да имаш нищо против да дойда с теб в болницата.

— Клеъри, не мисля, че…

— Знам какво мислиш. Мислиш, че е същото нещо, което се е случило със Себастиан… с Джонатан. Мислиш, че някой причинява на бебетата онова, което Валънтайн причини на брат ми.

Гласът на Джослин потрепери слабо.

— Валънтайн е мъртъв. Но има други членове на Кръга, които така и не бяха хванати.

„А и не откриха тялото на Джонатан.“ Клеъри не обичаше да мисли за това. Все пак Изабел беше там тогава и бе сигурна, че Джейс е прекъснал гръбнака на Джонатан с острието на камата, както и че Джонатан категорично е мъртъв. Тя е влязла в реката, за да провери, твърдеше Изабел. Той нямал пулс, сърцето му не биело.

— Мамо — каза Клеъри, — той ми беше брат. Имам право да дойда с теб.

Много бавно Джослин кимна.

— Права си. Може би е така — тя посегна към чантата си, закачена до вратата. — Е, хайде тогава, вземи си палтото. Според прогнозата може да завали.

Рано сутринта Уошингтън Скуеър Парк беше почти безлюден. Въздухът бе студен и свеж, листата вече плътно покриваха тротоара, подобно на дебел червен, златен и тъмно зелен килим. Саймън риташе листата, вървейки към каменния вход в южната част на парка.

Имаше много малко хора — двама бездомници спяха на пейките, увити в спални чували и прокъсани одеяла, и няколко мъже в зелени униформи, които изпразваха кофите за боклук. Друг мъж буташе количка и продаваше понички, кафе и гевреци. А в центъра на парка, до големия кръгъл фонтан, стоеше Люк. Беше със зеленото си, закопчано догоре непромокаемо яке; махна с ръка, когато видя Саймън.

Саймън му махна в отговор малко неуверено. Не беше сигурен дали не е загазил. Когато се приближи изражението на Люк само засили лошите му предчувствия. Люк изглеждаше уморен и меко казано притеснен. Погледът му беше изпълнен с тревога.

— Саймън, благодаря, че дойде.

— Разбира се — на Саймън не му беше студено, но все пак пъхна ръце в джобовете на якето си, просто за да прави нещо. — Какво има?

— Не съм казал, че има проблем.

— Нямаше да ме домъкнеш тук на зазоряване, ако нямаше проблем — изтъкна Саймън. — Ако не става въпрос за Клеъри…?

— Вчера в булчинския салон — каза Люк — ти ме попита за някого. За Камила.

Ято грачещи птици се издигнаха от близките дървета. Саймън си спомни едно стихотворение за свраките, което майка му му беше казвала. Трябваше да ги броиш и да казваш: „Едно за тъга, две за шега, три за сватба, четири за бебе, пет за сребро, шест за злато, седем за тайна, никога не споделяна.“

— Да — каза Саймън. Вече беше изгубил бройката на птиците. Май бяха седем, помисли си той. Тайна, никога не споделяна. Не че имаше значение.

— Знаеш за ловците на сенки, чиито трупове намерихме миналата седмица? — попита Люк.

— Нали?

Саймън кимна бавно. Имаше лошо предчувствие за това, което щеше да последва.

— Оказа се, че може би Камила е отговорна — каза Люк. — Нямаше как да не се сетя, че пита за нея. Чух името й два пъти за един ден, след като години не съм чувал нищо за нея. Струва ми се, че е повече от съвпадение.

— Случват се и съвпадения.

— Понякога — каза Люк, — но рядко това е единственото обяснение. Довечера Мерис ще извика Рафаел, за да го разпита за ролята на Камила в убийствата. Ако се окаже, че знаеш нещо за нея, че си имал контакт с нея… Не искам това да те хване неподготвен, Саймън.

— Аз също — главата на Саймън отново започна да пулсира. Вампирите изобщо имаха ли главоболие? Не помнеше кога за последен път го боля глава, преди събитията от последните дни. — Видях Камила преди четири дни. Мислех, че Рафаел ме вика, но се оказа тя. Предложи ми сделка. Ако се съглася да работя за нея, ще ме направи втория най-важен вампир в града.

— Защо иска да работиш за нея? — гласът на Люк беше безпристрастен.

— Тя знае за Знака — обясни Саймън. — Каза, че Рафаел я е предал и че иска да й помогна, за да си върне контрола над клана. Останах с впечатлението, че не харесва особено Рафаел.

— Много интересно — каза Люк. — Аз пък чух, че преди около година Камила си е взела почивка като водач на клана за неопределено време, и временно назначила на свое място Рафаел. След като сама го е избрала, защо ще иска да води война срещу него?

Саймън сви рамене.

— Не знам. Предадох ти думите й.

— Защо не ни каза за нея, Саймън? — попита много тихо Люк.

— Тя настоя да не казвам — Саймън осъзна колко глупаво прозвуча това. — Не бях срещал вампир като нея — добави той. — Познавам само Рафаел и другите от „Дюмон“. Трудно мога да я опиша. Каквото и да каже, ти се иска да й вярваш. Каквото и да те помоли да направиш, ти се иска да го направиш. Исках да й угодя, макар да бях наясно, че си играе с мен.

Мъжът с кафето и поничките отново мина покрай тях. Люк си купи кафе и геврек, и седна на ръба на фонтана. След малко Саймън седна до него.

— Мъжът, който спомена името на Камила, я нарече „древна“ — каза Люк. — Мисля, че тя е един от най-най-старите вампири на света. Сигурно пред нея повечето биха се почувствали незначителни.

— Накара ме да се почувствам като буболечка — каза Саймън. — Обеща, че ако след пет дни не пожелая да работя с нея, повече няма да ме безпокои. Казах й, че ще си помисля.

— Направи ли го? Помисли ли си?

— Ако тя убива ловци на сенки, не искам да имам нищо общо с нея — отвърна Саймън. — Друго не мога да ти кажа.

— Сигурен съм, че Мерис ще остане доволна.

— Иронизираш ме.

— Не е вярно — каза Люк изключително сериозно. В такива моменти Саймън забравяше спомените, които имаше с Люк (че е доведен баща на Клеъри, че винаги беше насреща, че с удоволствие ще те вземе от училище или ще ти даде назаем десет долара за книга или за билет за кино) и си припомняше, че Люк е водач на най-голямата глутница върколаци в града; както и че в критични ситуации всички от Клейва се вслушваха в думите му. — Забравяш какъв си, Саймън. Забравяш каква сила имаш.

— Иска ми се да можех да забравя — каза горчиво Саймън. — Иска ми се да не използвам силата си и тя да изчезне.

Люк поклати глава.

— Силата е магнит. Тя привлича онези, които я желаят. Камила е сред тях, но ще има и други. Дори в известен смисъл имахме късмет, че се появява чак сега — той погледна Саймън. — Ако те извика отново, ще можеш ли да пратиш известие на мен или на Клейва и да ни кажеш къде можем да я намерим?

— Да — бавно каза Саймън. — Тя ми каза как да я намеря. Но няма просто да се появи и да надуе магическа свирка. Когато ме извика да говорим, изпрати ратаите си да ме заведат при нея. Да пратиш някой да ме следва, докато установя контакт с нея, няма да реши проблема.

Ще пипнете ратаите й, не нея.

— Хм — Люк изглеждаше замислен. — Тогава ще трябва да измислим нещо по-хитро.

— Трябва да побързате. Тя каза, че ми дава пет дни. Тоест до утре ще очаква някакъв знак от мен.

— Предполагам, че го очаква — каза Люк. — Всъщност разчитам на това.

Саймън внимателно отвори входната врата на апартамента на Кайл.

— Здравейте — провикна се той, влезе в коридора и закачи якето си. — Има ли някого вкъщи?

Никой не отговори, но от дневната дочу познати звуци от видео игра. Отправи се към стаята, държейки пред себе си в знак за помирение бяла торбичка гевреци, която беше купил от „Бегъл Зоун“ на „Авеню Ей“.

— Нося закуска…

Гласът му заглъхна. Не беше сигурен какво е станало, след като самозваните му бодигардове са разбрали, че се е измъкнал от апартамента зад гърбовете им. Очакваше да му кажат нещо от сорта: „Направи го още веднъж и ще те убием“. Но определено не очакваше да види Кайл и Джейс, седнали на дивана един до друг, като най-добри приятели. Кайл държеше джойстик, а Джейс се беше навел напред, подпрял лакти на коленете си и гледаше внимателно. И двамата сякаш не забелязаха влизането на Саймън.

— Онзи там в ъгъла гледа на другата страна — отбеляза Джейс и посочи екрана на телевизора. — Ритник със завъртане ще го извади от строя.

— Не мога да ритам в тази игра. Мога само да стрелям. Виждаш ли? — Кайл натисна няколко бутона.

— Това е глупаво — Джейс вдигна поглед и сякаш едва сега забеляза Саймън. — Виждам, че си се върнал от сутрешната си среща — каза той не много дружелюбно. — Сигурно се мислиш за голям умник да се измъкваш така.

— Да, може да се каже — призна Саймън. — Нещо средно между Джордж Клуни от „Бандата на Оушън“ и пичовете от „Ловци на митове“, но по-красив.

— Както винаги, умирам от щастие, че не разбирам какви ги дрънкаш — каза Джейс. — Това ме изпълва с чувство на спокойствие и щастие.

Кайл остави джойстика и екрана замръзна с огромен пистолет в близък план.

— Ще си взема геврек.

Саймън му подхвърли един и Кайл тръгна към кухнята, отделена от дневната чрез дълъг плот, за да намаже геврека си с масло. Джейс погледна към бялата торба и махна с ръка.

— Не, благодаря.

Саймън седна до малката масичка.

— Трябва да ядеш нещо.

— Я, кой го казва!

— Кръвта ми свърши — отвърна Саймън. — Или ще черпиш.

— Не, благодаря. Вече минахме през това и съм на мнение, че ни е по-добре когато сме само приятели.

Както винаги, тонът на Джейс беше леко саркастичен, но отблизо Саймън забеляза колко е блед, и че около очите му имаше тъмни сенки. Скулите му изглеждаха изпъкнали повече от преди.

— Наистина — каза Саймън и бутна през масата торбата към Джейс. — Трябва да хапнеш нещо. Не се шегувам.

Джейс погледна надолу към торбата с храната и примигна. Клепачите му бяха сиво-сини от изтощение.

— Честно казано, от самата мисъл ми се повдига.

— Снощи заспа — каза Саймън. — Нали трябваше да ме пазиш? Знам, че не приемаш сериозно задачата си, но все пак. Откога не си спал?

— През нощта ли? — Джейс се замисли. — От две седмици. Може би от три.

Саймън зяпна.

— Защо? Искам да кажа, какво става с теб?

Джейс му отвърна с нещо като усмивка.

— „… аз бих могъл да седя затворен в орехова черупка и пак да се чувствам владетел на безкрайни простори! Ако нямах лоши сънища!“[1]

— Това го знам. От „Хамлет“ е. Казваш, че не можеш да спиш, защото сънуваш кошмари?

— Вампире — каза Джейс изморено, но категорично, — нямаш представа какви.

— Хей! — Кайл се върна и се хвърли върху овехтелия фотьойл. Захапа геврека си. — Какво става?

— Имах среща с Люк — каза Саймън и им разказа какво се беше случило, тъй като не виждаше причина да крие. Премълча само, че Камила го иска не единствено защото може да излиза през деня, а и защото носеше Знака на Каин. Когато приключи, Кайл кимна.

— Люк Гароуей. Той е водач на глутницата в града. Чувал съм за него. Голяма клечка е.

— Истинското му име не е Гароуей — каза Джейс. — Преди е бил ловец на сенки.

— Да. И това знам. А сега е важно действащо лице в налагането на новото Съглашение. — Кайл погледна Саймън. — Познаваш много важни хора.

— Важните хора носят само проблеми — каза Саймън. — Ето Камила, например.

— Люк ще каже на Мерис какво става и Клейвът ще се погрижи за нея — отвърна Джейс. Има процедура за отцепили се долноземци. — При тези думи Кайл го погледна накриво, но Джейс сякаш не забеляза. — Вече ти казах, че според мен не тя се опитва да те убие. Тя знае… — Джейс млъкна. — Знае как да се държи.

— А и тя иска да те използва — допълни Кайл.

— Имаш право — съгласи се Джейс. — Никой не би се отказал от такава ценна придобивка.

Саймън премести поглед от единия към другия и поклати глава.

— Вие двамата откога се сдушихте така? Снощи си крещяхте: „Аз съм най-елитният воин!“ „Не, аз съм най-елитният воин!“ А днес играете видео игри и се тупате по рамото за добрите идеи.

— Осъзнахме, че имаме нещо общо — каза Джейс. — И на двамата ни лазиш по нервите.

— Да продължим в същия дух. Хрумна ми една идея — каза Саймън. — Според мен обаче и двамата няма да я харесате.

Кайл вдигна вежди.

— Да я чуем.

— Ако ме наблюдавате постоянно — каза Саймън — онзи, който се опитва да ме убие, няма да ме нападне. А ако не ме нападне, няма да разберем кой е той. Освен това ще трябва да ме следите през цялото време. Сигурно има други неща, които бихте предпочели да правите. Е — добави той, гледайки към Джейс, — ти може би не.

— И? — попита Кайл — Какво предлагаш?

— Да го подмамим. Да го накараме да атакува отново. Да се опитаме да заловим някой от нападателите и да разберем кой ги изпраща.

— Доколкото си спомням — каза Джейс — точно това ти предложих вчера, но идеята не ти хареса особено.

— Бях изморен — каза Саймън. — Сега обаче се замислих. Опитът ми със злодеи до момента показва, че те няма да изчезнат, просто като не им обръщаш внимание. Все отнякъде изскачат. Или трябва да ги подмамим да се появят, или цяла вечност ще чакам да ме нападнат отново.

— Аз съм съгласен — каза Джейс, макар и Кайл още да се двоумеше. — Просто ще излезеш и ще се мотаеш, докато се появят, така ли?

— Мисля да ги улесня малко. Ще отида някъде, където всички знаят, че ще бъда.

— Тоест…? — попита Кайл.

Саймън посочи листовката, залепена на хладилника. „Хилядолетен мъх“, 16 октомври, бар „Алто“, 21 ч.

— Тоест на концерта. Защо не? — Главоболието още го мъчеше с пълна сила. Опита се да не му обръща внимание, да не мисли колко е изтощен или как ще издържи концерта. Някак трябваше да си набави кръв. Трябваше.

Очите на Джейс заблестяха.

— Това всъщност е много добра идея, вампире.

— Искаш да те нападнат на сцената? — попита Кайл.

— Ще стане страхотно шоу — каза Саймън по-смело, отколкото се чувстваше. Идеята да го нападнат още веднъж обаче беше повече, отколкото можеше да понесе, макар и да не се страхуваше за себе си. Не беше сигурен, че иска да види отново Знакът на Каин в действие.

Джейс поклати глава.

— Няма да атакуват на публично място. Ще изчакат концертът да свърши. И ние ще се разправим с тях.

Кайл поклати глава.

— Не знам…

Обсъдиха всичко още няколко пъти, Джейс и Саймън бяха за, а Кайл беше против. Саймън се почувства малко виновен. Ако Кайл знаеше за Знака, щеше да бъде много по-лесно да го убедят. Накрая обаче той поддаде и неохотно се съгласи да следват, както самият той продължаваше да го нарича, „глупавия план“.

— Но — накрая каза той, изправи се и изтръска трохите от геврека от ризата си, — се съгласявам, само защото ми е ясно, че ще направите каквото сте решили, независимо от моето мнение. По-добре да съм там — той погледна Саймън. — Кой би помислил, че ще е най-трудно да те защитим от теб самия?

— Аз можех да ти го кажа — рече Джейс, когато Кайл облече якето си и тръгна към вратата. Трябвало да отиде на работа, обясни той. Очевидно наистина бе куриер. Да си претор лупус, освен готиното име, явно не беше от кой знае каква полза. Вратата се затвори зад него и Джейс се обърна към Саймън.

— Значи концертът е от девет? Какво ще правим цял ден?

— Ние? — Саймън го погледна невярващо. — Ти някога ще се прибереш ли?

— Какво? Да не ти омръзна вече компанията ми?

— Нека те попитам нещо — каза Саймън. — Толкова много ли си очарован от мен?

— Какво каза? — попита Джейс. — Извинявай, май задрямах за момент. Моля те, довърши прелестната си мисъл.

— Престани. Забрави сарказма поне за секунда. Не ядеш, не спиш. Знаеш ли кой друг се държи като теб? Клеъри. Нямам представа какво става между вас двамата, защото, честно казано, тя не споделя нищо. Предполагам, че и на нея не й се говори. Очевидно е обаче, че сте се скарали. Ако смяташ да късаш с нея…

— Да късам с нея? — Джейс се втренчи в него. — Да не си луд?

— Ако продължаваш да я избягваш — каза Саймън, — тя ще скъса с теб.

Джейс се изправи на крака. Спокойното му изражение беше изчезнало, беше настръхнал целия като дебнеща котка. Отиде до прозореца и дръпна нервно пердето. Късната утринна светлина нахлу през процепа и намали наситения цвят на очите му.

— Имам причина да се държа така — каза той накрая.

— Страхотно — отвърна Саймън. — Клеъри знае ли каква е?

Джейс замълча.

— Тя те обича и ти вярва — каза Саймън. — Дължиш й…

— Има и по-важни неща от честността — промълви Джейс. — Мислиш ли, че ми харесва да я наранявам? Мислиш ли, че ми харесва да я ядосвам, може би дори да я карам да ме мрази? Защо си мислиш, че съм тук? — той погледна Саймън сурово. — Не мога да съм с нея. А щом не мога да съм с нея, няма никакво значение къде съм. Затова съм с теб, защото може да се зарадва, че се опитвам да те защитя.

— Опитваш се да я зарадваш, въпреки че на първо място ти си причината тя да е нещастна? — попита Саймън не много мило. — Малко си противоречиш, знаеш ли?

— Любовта е противоречие — каза Джейс и се обърна към прозореца.

[1] „Хамлет“, У. Шекспир, превод Валери Петров. — Бел.прев. ↑

8.

РАЗХОДКА В ТЪМНОТО

Клеъри си спомни колко много мрази миризмата на болница, едва когато влязоха през входа на „Бет Израел“. Стерилност, метал, старо кафе и недостатъчно белина, която да прикрие вонята на болест и нещастие. Споменът за болестта на майка й, за студената, лежаща в безсъзнание сред плетеница от тръби и кабели Джослин, я удари като шамар и тя притаи дъх, опитвайки се да не си поема въздух.

— Добре ли си? — Джослин свали качулката на палтото си и погледна Клеъри с притеснени зелени очи.

Клеъри кимна, присви рамене в якето си и се огледа. Фоайето беше от студен мрамор, метал и пластмаса. Имаше голямо бюро за информация, зад което се въртяха няколко жени; табели сочеха пътя към спешното отделение, рентгенологията, онкологията, педиатрията и т.н.

Вероятно щеше да намери кафенето и със затворени очи; беше носила на Люк достатъчно кафета, за да напълни езерото в Сентръл парк с тях.

— Извинете — слаба сестра мина покрай тях със старец в количка и почти премаза пръстите на Клеъри с колелата. Клеъри се загледа след тях — имаше нещо… блясък…

— Не се втренчвай така, Клеъри — каза Джослин. Тя постави ръка върху раменете на Клеъри, двете се завъртяха и застанаха с лице към вратите на чакалнята на лабораторията за кръвни проби. Клеъри виждаше своето отражение и отражението на майка си в тъмното стъкло на вратите. Въпреки че все още беше с половин глава по-ниска от майка си, те наистина си приличаха, нали? Преди не вярваше на хората, които твърдяха това. Джослин беше красива, а тя не. Но формата на очите и устните им беше еднаква, както и червените коси, зелените очи и нежните ръце. Как беше възможно тя да беше взела толкова малко от външността на Валънтайн, а брат й толкова много, зачуди се Клеъри? Той имаше светлата коса на баща им и поразително тъмните му очи. Макар че, реши тя, ако се вгледаше по-отблизо, виждаше малка прилика с упоритата брадичка на Валънтайн…

— Джослин? — и двете се обърнаха. Сестрата, която беше минала със стареца в количката, стоеше пред тях. Беше слаба, млада, с тъмна кожа и тъмни очи — и когато Клеъри я погледна по-внимателно, блясъкът изчезна. Тя все още беше слаба, млада жена, но кожата й беше тъмносиня, а косата й, прибрана на кок на тила, беше снежнобяла. Синьото на кожата й беше в рязък контраст с бледорозовата й униформа.

— Клеъри — каза Джослин, — това е Катарина Лос. Тя се грижеше за мен, докато бях тук. И е приятелка на Магнус.

— Ти си магьосница — думите излязоха от устата на Клеъри, преди да успее да ги спре.

— Ш-ш-шт! — магьосницата изглеждаше ужасена. Тя се взря в Джослин. — Не ми каза, че ще доведеш и дъщеря си. Тя е само дете.

— Клариса знае как да се държи — Джослин погледна строго Клеъри. — Нали?

Клеъри кимна. Беше виждала и други магьосници, освен Магнус, при битката в Идрис. Всички магьосници притежаваха черти, които не бяха съвсем човешки, беше научила тя, като котешките очи на Магнус. Някои имаха крила, други — ципи на пръстите или пръсти с дълги нокти. Синята кожа обаче не беше нещо, което можеше да се скрие с контактни лещи или с прекалено големи дрехи. Катарина Лос сигурно използваше магически прах всеки ден, просто за да излезе навън, да не говорим, че работеше в болница на мунданите.

Магьосницата посочи към асансьорите.

— Елате. Елате с мен. Да приключваме по-бързо.

Клеъри и Джослин забързаха след нея към асансьорите и влязоха в първия, който отвори врати. Когато вратите се затвориха след тях със свистене, Катарина натисна бутон, на който пишеше само буквата „М“. До бутона имаше ключалка, което показваше, че на етаж „М“ може да се стигне само с ключ, но когато тя докосна бутона, синя искра прескочи от пръста й и той светна. Асансьорът започна да слиза надолу.

Катарина клатеше глава.

— Ако не беше приятелка на Магнус Бейн, Джослин Феърчайл…

— Фрей — прекъсна я Джослин. — Вече съм Джослин Фрей.

— Бягаш от имената на ловците на сенки? — Катарина се подсмихна; устните й бяха изненадващо червени на фона на синята й кожа. — Ами ти, малката? Ще станеш ли ловец на сенки като баща си?

Клеъри се опита да скрие раздразнението си.

— Не. Ще бъда ловец на сенки, но не като баща си. И се казвам Клариса, но можеш да ми викаш Клеъри.

Асансьорът спря, вратите се отвориха. Сините очи на магьосницата се задържаха върху Клеъри за момент.

— О, знам как се казваш — каза тя. — Клариса Моргенстърн. Малкото момиче, което спря голямата война.

— Май така беше — Клеъри излезе от асансьора след Катарина, майка й я последва. — Ти беше ли там? Не те помня.

— Катарина беше тук — каза Джослин, леко задъхана от усилието да не изостава. Вървяха по пуст коридор без прозорци и врати. Стените бяха боядисани в светлозелено. — Тя помогна на Магнус да използва Бялата книга и да ме събуди. После остана да я пази, докато той беше в Идрис.

— Да пази книгата?

— Тя е много важна — каза Катарина, гумените подметки на обувките й шляпаха по пода, докато бързаше напред.

— Мислех, че войната е много важна — промърмори Клеъри под носа си.

Стигнаха до врата, на която с големи черни букви беше изписано „Морга“. Катарина се обърна с ръка върху дръжката, изглеждаше развеселена, когато погледна Клеъри.

— Много рано в живота си осъзнах, че имам дарбата да лекувам — каза тя. — Това е моята магия. Затова работя за нищожни пари тук, в тази болница, и правя каквото мога да лекувам мундани. А те биха се разкрещели, ако знаеха как изглеждам в действителност. Бих могла да натрупам цяло състояние, ако продавам уменията си на ловци на сенки и на глупави мундани, които си въобразяват, че знаят какво представлява магията. Работя тук. Така че не ми се прави на важна, малка червенокоске. Не си по-добра от мен, само защото си известна.

Бузите на Клеъри пламнаха. Досега не се беше смятала за известна.

— Права си — каза тя. — Съжалявам.

Очите на магьосницата проблеснаха към Джослин, която изглеждаше бледа и напрегната.

— Готови ли сте?

Джослин кимна и погледна Клеъри, която също кимна. Катарина бутна и отвори вратата, и те я последваха в моргата.

Първото нещо, което порази Клеъри, беше студът. В помещението беше смразяващо студено и тя припряно закопча якето си. Второто нещо беше миризмата — острият мирис на почистващи препарати, примесен със сладникавия мирис на разложение. Жълтеникава светлина струеше от флуоресцентните лампи отгоре. Две големи голи маси за преглед стояха в центъра за стаята; имаше също мивка и метална поставка с кантар за теглене на органи. По едната стена бяха наредени стоманени отделения като депозитните кутии в банките, но много по-големи. Катарина прекоси стаята и отиде до едно от тях, хвана дръжката и го дръпна; то се плъзна на колелца. Вътре, поставено на метална плоча, беше тялото на бебето.

Джослин издаде тих стон. Миг по-късно побърза да застане до Катарина; Клеъри ги последва по-бавно. И преди беше виждала мъртви тела, бе видяла тялото на Макс Лайтууд — и го бе познавала. Той беше само на девет години. Но едно бебе…

Джослин сложи ръка на устата си. Очите й бяха огромни и тъмни, втренчени в тялото на детето. Клеъри погледна надолу. На пръв поглед бебето — беше момченце — изглеждаше нормално. Имаше десет пръсти на ръцете и десет на краката. Когато погледна по-внимателно обаче — както когато искаше да види отвъд блясъка, — тя забеляза, че пръстите на детето изобщо не бяха пръсти, а закривени навътре остри нокти. Кожата на детето беше сива, а очите му, широко отворени и втренчени, бяха абсолютно черни — не само ирисите, но и склерата.

Джослин прошепна:

— Такива бяха очите на Джонатан, когато се роди — като черни тунели. По-късно се промениха и заприличаха повече на човешки, но аз помня…

Тя потръпна, обърна се и забързано излезе от помещението, а вратата се хлопна след нея.

Клеъри погледна Катарина, която стоеше невъзмутимо.

— Лекарите не забелязаха ли? — попита тя. — Искам да кажа… очите му… и тези ръце…

Катарина поклати глава.

— Те не виждат нещата, които не искат да видят — каза тя и сви рамене. — Тук има някаква магия, с която не съм се сблъсквала досега. Демонична магия. Някакво зло — тя извади нещо от джоба си. Беше парче плат, пъхнато в запечатана найлонова торбичка. — Това е част от плата, с който беше увито бебето, когато го донесоха. Мирише на демонична магия. Дай го на майка си да го покаже на Мълчаливите братя, те може да научат нещо от него, да разберат кой го е направил.

Вцепенена, Клеъри го пое. Когато пръстите й се сключиха около торбичката, една руна се появи пред очите й — форма от линии и завъртулки, шепот на картина, която изчезна веднага, щом пусна торбичката в джоба на палтото си.

Сърцето й обаче биеше лудо. Това няма да отиде при Мълчаливите братя, помисли си тя. Не и преди да разбера какво прави тази руна.

— Ще се обадиш ли на Магнус? — попита Катарина. — Кажи му, че съм показала на майка ти каквото искаше да види.

Клеъри кимна механично, като кукла. Изведнъж й се прииска да се махне от тук — от жълто осветената стая, от миризмата на смърт и от малкото осквернено тяло върху плочата. Замисли се за майка си, как всяка година на рождения ден на Джонатан тя взимаше кутията и плачеше над кичура от косата му, плачеше за сина, който би трябвало да има вместо това нещо. Не мисля, че тя искаше да види това, помисли си Клеъри. Мисля, че се надяваше на невъзможното. Но на глас каза само:

— Разбира се, ще му кажа.

Бар „Алто“ беше обикновено заведение; намираше се под надлез Бруклин-Куинс в Грийнпоинт. Всеки четвъртък входът беше свободен, а Ерик беше приятел със собственика, затова позволяваха на групата на Саймън да свири, който четвъртък поискат, въпреки че постоянно си сменяха името и не привличаха публика.

Кайл и другите от групата бяха вече на сцената, приготвяха оборудването си и правеха последни проверки. Саймън се беше съгласил да остане зад сцената до началото на шоуто, което сякаш поуспокои Кайл. Сега Саймън надничаше зад прашната кадифена завеса и се опитваше да види кой е дошъл.

Някога интериорът на бара сигурно е изглеждал стилно, с декоративните плоскости по тавана и стените — с матираното стъкло, в стил ар деко, зад бара. Сега обаче заведението беше занемарено и по стените вечно имаше опушени петна. Подът бе покрит с дървени стърготини, които бяха станали на буци от разлята бира или по-лоши неща.

Хубавото беше, че масите покрай стените бяха почти пълни. Саймън видя Изабел да седи сама на една маса; беше облечена в къса сребриста мрежеста рокля, която приличаше на ризница и ботуши за размазване на демони. Косата и бе вдигната на рошав кок с помощта на сребърни пръчици. Саймън знаеше, че всяка от тях беше остра като бръснач и можеше да прониже и кост. Червилото й беше яркочервено, като прясна кръв.

Овладей се, каза си Саймън. Спри да мислиш за кръв. Повечето маси бяха заети от други приятели на групата. Блайт и Кейт, съответно приятелките на Кърк и Мат, седяха заедно на една маса пред чиния светли на цвят начос. Ерик имаше различни приятелки, пръснати по масите из цялото заведение, много от съучениците му също присъстваха и мястото изглеждаше по-пълно от друг път. Сама, на една маса в ъгъла, седеше Морийн — единственият фен на Саймън — дребно, русо момиче, което изглеждаше на дванайсет, макар и да твърдеше, че е на шестнайсет. Той реши, че в действителност сигурно е на около четиринайсет години. Тя го видя да подава глава иззад завесата, махна му и се усмихна широко.

Саймън прибра главата си като костенурка и затвори завесите.

— Здрасти — каза Джейс. Той седеше на една преобърната тонколона и гледаше телефона си. — Искаш ли да видиш снимка на Алек и Магнус от Берлин?

— Всъщност не — каза Саймън.

— Магнус е с традиционна баварска носия.

— Не, не искам.

Джейс пъхна телефона в джоба си и погледна озадачено Саймън.

— Добре ли си?

— Да — отвърна Саймън, но не беше вярно. Виеше му се свят, беше му лошо и се чувстваше напрегнат. Отдаваше го на притеснението от това, което предстоеше тази вечер. А и факта, че не беше ял, не му помагаше никак. Трябваше да реши и този проблем, при това скоро. Искаше му се Клеъри да беше тук, но знаеше, че тя няма да дойде. Трябваше да помогне за сватбената торта и преди време му беше казала, че няма да може да се освободи. Беше го съобщила на Джейс, преди да пристигнат тук, и той изглеждаше едновременно и ужасно облекчен, и разочарован, което беше много впечатляващо.

— Хей — каза Кайл като надникна през завесата, — готови сме да започваме. — Той погледна внимателно Саймън. — Сигурен ли си?

Саймън премести поглед от Кайл към Джейс.

— Знаете ли, че изглеждате много еднакво?

Те погледнаха надолу към себе си и после се спогледаха един друг. И двамата носеха дънки и черни тениски с дълъг ръкав. Джейс подръпна блузата си леко смутено.

— Заех това от Кайл. Блузата ми беше доста мръсна.

— Леле, вече започнахте да си разменяте дрехите. Като най-добри приятелки.

— Пренебрегнат ли се чувстваш? — каза Кайл. — И ти ли искаш черна тениска?

Саймън премълча очевидното — нито една дреха на Кайл или на Джейс нямаше да стане на кльощавата му фигура.

— Стига всеки да си носи собствения си панталон.

— Очевидно се появявам в интересен момент от разговора — Ерик пъхна глава през завесата. — Хайде. Време е да започваме.

Когато Кайл и Саймън тръгнаха към сцената, Джейс се изправи. Точно под ръба на взетата на заем блуза, Саймън забеляза блестяща кама.

— Желая ви късмет — каза Джейс със зловеща усмивка. — Дано и аз извадя късмет да сритам нечий задник.

Рафаел трябваше да се появи по здрач, но изчака да минат почти три часа от уговореното време и едва тогава силуетът му изплува в библиотеката на Института.

Вампирски работи, помисли си сухо Люк. Щом се налагаше и ловците на сенки го викаха, водачът на нюйоркските вампири щеше да дойде, но когато той решеше и нямаше да е точен. Люк прекара последните няколко часа в четене на книги от библиотеката. На Мерис не й се говореше и повечето време стоеше край прозореца, пиеше червено вино от кристална чаша и гледаше колите по „Йорк Авеню“.

Тя се обърна, когато Рафаел изникна, подобно на рисунка с тебешир от тъмнината. Първо се появиха бледото му лице и ръце, после се очертаха тъмните му дрехи и косата. Накрая се изправи в цял ръст като солидна проекция. Погледна Мерис, която забърза към него и каза:

— Викала си ме, ловецо на сенки — после се обърна и погледът му се спря върху Люк. — Виждам, че и човекът вълк е тук. Да не ме извикахте на нещо като съвещание?

— Не точно — Мерис остави чашата на бюрото. — Чу ли за смъртните случаи, които имахме? За телата на ловците на сенки, които намерихме?

Рафаел вдигна многозначително вежди.

— Да. Не им обърнах внимание. Това няма нищо общо с клана ми.

— Едното тяло беше намерено на територията на магьосниците, второто — на територията на върколаците, третото — на територията на феите — каза Люк. — Предполагам следващото ще е на ваша територия. Прилича на опит за всяване на безредици сред долноземците. Тук съм с добри намерения. Искам да те уверя, че не вярвам ти да си отговорен, Рафаел.

— Какво облекчение! — отвърна Рафаел, но очите му бяха тъмни и предпазливи. — Нима има подозрение, че може да съм бил аз?

— Един от мъртвите успя да ни каже кой го е нападнал — каза Мерис внимателно. — Преди да… почине… ни каза, че виновникът за случващото се е Камила.

— Камила — гласът на Рафаел беше предпазлив, но преди да успее да си придаде безизразно изражение, лицето му издаваше шок. — Но това не е възможно.

— Защо да не е възможно, Рафаел? — попита Люк. — Тя е водач на клана ти. Много е силна и е известна с безскрупулността си. А и изглежда е изчезнала. Така и не дойде в Идрис да се бие редом с вас. Така и не е приела новото Съглашение. Ловците на сенки не са я виждали или чували от месеци. До този момент.

Рафаел не отговори.

— Става нещо — каза Мерис. — Искахме да ти дадем шанс да обясниш, преди да кажем за Камила на Клейва. Приеми го като проява на добра воля.

— Да бе — каза Рафаел. — Супер представление.

— Рафаел — внимателно започна Люк. — Не е нужно да я защитаваш. Ако те е грижа за нея…

— Да ме е грижа за нея?! — Рафаел се обърна и се изплю, но тъй като беше проекция, го направи по-скоро като красноречив жест. — Аз я мразя. Ненавиждам я. Всяка вечер се събуждам и ми се иска да е мъртва.

— О — каза Мерис деликатно. — Тогава може би…

— Тя ни беше водач с години — обясни Рафаел. — Беше водач на клана, когато преди петдесет години ме превърнаха във вампир. Беше дошла при нас от Лондон. Беше нова в града, но достатъчно жестока, за да се издигне до водач на манхатънския клан само за няколко кратки месеца. Миналата година станах втори след нея. После, няколко месеца по-късно, открих, че убива хора. Че ги убива просто така и пие кръвта им. Нарушаваше Закона. Понякога стават такива неща. Вампирите полудяват и нищо не може да ги спре. Но това да се случи на водач на клан… Той би трябвало да може да се владее. — Рафаел стоеше неподвижно, тъмните му очи сякаш гледаха, без да виждат, беше се отдал на спомени. — Ние не сме като върколаците, онези диваци. Не убиваме водача си, за да заемем мястото му. Вампир да вдигне ръка срещу друг вампир е най-сериозното престъпление, дори и да става въпрос за нарушител на Закона. А Камила имаше много съюзници, много последователи. Не исках да рискувам. Вместо това отидох при нея и й казах да си тръгне, да отиде някъде или ще говоря с Клейва. Не исках да го правя, разбира се. Ако Клейвът разбереше, щяха да излеят гнева си върху целия клан. Вече нямаше да ни вярват, щяха да ни разследват. Щяхме да се посрамим и да бъдем унижени пред другите кланове.

Мерис издаде нетърпелив звук.

— Има по-важни неща от имиджа.

— Когато си вампир, имиджът е въпрос на живот и смърт — гласът на Рафаел заглъхна. — Надявах се да ме послуша, и така и стана. Съгласи се да си тръгне. Изпратих я, но ситуацията стана много сложна. Не можех да заема мястото й, тя не беше абдикирала. Не можех да обясня заминаването й, без да разкрия какво беше направила. Трябваше да представя нещата, сякаш се е наложило да замине за дълго, за да пътува. Страстта към пътешествията не е непозната на нашия вид; случва се понякога. Когато живееш вечно, да стоиш на едно място година след година ти се струва като ужасен затвор.

— И колко време мислеше, че ще успееш да поддържаш тази заблуда? — попита Люк.

— Колкото можех по-дълго — каза Рафаел. — Очевидно, до този момент — той погледна настрани към прозореца и блестящата нощ отвън.

Люк се облегна на един от рафтовете. Стори му се забавно, че на него имаше книги за трансформации и томове за върколаци, нага, китсунета и сирени.

— Сигурно ще ти се стори интересно, че тя разказва същата история за теб — вметна той, без да споменава с кого всъщност е говорила Камила.

— Мислех, че е напуснала града.

— И да го е напуснала, се е върнала — каза Мерис. — И очевидно човешката кръв вече не й стига.

— Не знам какво да кажа — отвърна Рафаел. — Опитах се да защитя клана. Ако съгласно Закона трябва да бъда наказан, ще приема наказанието.

— Нямаме интерес да те наказваме, Рафаел — каза Люк. — Освен ако откажеш да ни съдействаш.

Рафаел се обърна отново към тях, тъмните му очи горяха.

— С какво по-точно?

— Искаме да заловим Камила. Жива — каза Мерис. — Искаме да я разпитаме. Искаме да разберем защо убива ловци на сенки и защо точно онези ловци на сенки.

— Ако наистина смятате да успеете, дано имате хитър план — тонът на Рафаел беше едновременно и развеселен, и ироничен. — Камила е лукава, дори за нашия вид, а ние сме много хитри същества.

— Имам план — каза Люк. — И той включва Дневния вампир. Саймън Люис.

Рафаел направи гримаса.

— Не го харесвам — отвърна той. — Предпочитам да не съм част от план, който зависи от неговото участие.

— Е — каза Люк, — това е много жалко.

Глупаво, помисли си Клеъри. Беше глупаво да не си вземе чадър. Докато стигна до бар „Алто“ на улица „Лоримър“, ръмежът, за който майка й каза, че се очаква сутринта, се беше превърнал в проливен дъжд. Мина през групата пушачи на тротоара и се потопи с благодарност в сухата топлина на бара.

„Хилядолетен мъх“ вече бяха на сцената, момчетата удряха инструментите, а Кайл ръмжеше сексапилно в микрофона отпред. Клеъри почувства задоволство. До голяма степен взеха Кайл благодарение на нея, а той определено оправдаваше очакванията.

Тя огледа помещението с надеждата да види или Мая, или Изабел. Знаеше, че няма да дойдат и двете — Саймън много внимаваше да ги кани на различни концерти. Погледът й попадна върху слаба фигура с черна коса и тя тръгна напред към масата, но се спря по средата на пътя. Не беше Изабел, а много по-възрастна жена със силно гримирани очи. Тя беше със стилен костюм и четеше вестник, очевидно, без да обръща голямо внимание на музиката.

— Клеъри, насам! — тя се обърна и видя Изабел, седнала на маса до сцената. Беше с рокля, която блестеше като сребърен фар. Клеъри се насочи натам и се отпусна на стола срещу нея.

— Виждам, че дъждът те е изненадал — отбеляза Изабел.

Клеъри отметна мократа си коса от лицето с горчива усмивка.

— Ако залагаш срещу Майката природа, ще загубиш.

Изабел вдигна тъмни вежди.

— Мислех, че няма да идваш тази вечер. Саймън каза, че трябвало да се занимаваш с някакви сватбени щуротии — доколкото Клеъри знаеше, Изабел не се впечатляваше от сватби или от романтични глупости.

— Мама не се чувства много добре — обясни Клеъри. — Отмени уговорката.

Това беше вярно до известна степен. Когато се прибраха от болницата, Джослин бе влязла в стаята си и затворила вратата. Клеъри се почувства безпомощна и обезсърчена, когато чу как майка й тихо плаче зад вратата, но тя бе отказала да отвори и да говори с нея. Накрая обаче Люк се прибра и Клеъри с благодарност остави грижата за майка си на него, и излезе да се разходи из града, преди да отиде на концерта на Саймън. Винаги, когато можеше, ходеше на изявите им, а и щеше да се почувства по-добре, ако поговореше с него.

— Хм — Изабел не я разпитва повече. Понякога пълната й липса на заинтересованост към проблемите на другите беше добре дошла. — Е, със сигурност Саймън ще се радва, че си дошла.

Клеъри погледна към сцената.

— Как върви засега?

— Добре — Изабел замислено дъвчеше сламката. — Новият вокал е много секси. Има ли си гадже? С удоволствие бих го яхнала като едно лошо, лошо пони…

— Изабел!

— Какво? — Изабел я погледна и сви рамене. — Няма значение. Връзката ни със Саймън не е сериозна. И друг път съм ти го казвала.

Разбира се, помисли си Клеъри, и Саймън не беше цвете за мирисане, но все пак й беше приятел. Тъкмо щеше да каже нещо в негова защита, когато отново погледна към сцената… и нещо привлече погледа й. Познат силует се появи до вратата на сцената. Тя щеше да го познае навсякъде, по всяко време, независимо колко е тъмно и дали очаква да го види.

Джейс. Беше облечен като мундан — с дънки и тясна черна тениска, под която се виждаше как се движат мускулите на раменете и гърба му. Косата му блестеше под прожекторите. Крадешком го проследи с поглед, когато отиде до стената и се облегна на нея, оглеждайки предната част на заведението. Клеъри усети как сърцето й заби лудо. Имаше чувството, че не го е виждала цяла вечност, а знаеше, че е минал само ден. И все пак, докато го гледаше отдалеч, и се стори, че вижда непознат. Какво правеше той тук? Джейс не харесваше Саймън! Досега не беше идвал на концерт на групата.

— Клеъри! — скара й се Изабел. Тя се огледа и видя, че случайно е съборила чашата на Изабел и по прекрасната й сребриста рокля капеше вода.

Изабел взе една салфетка и я погледна мрачно.

— Просто говори с него — каза тя. — Знам, че това искаш.

— Съжалявам — отвърна Клеъри.

Изабел я подкани с жест.

— Върви.

Клеъри се изправи и приглади роклята си. Ако знаеше, че Джейс ще е тук, щеше да облече нещо друго — не червен чорапогащник и розова рокля, а ла Бетси Джонсън[1], която беше намерила да виси в гардероба на Люк. Преди смяташе зелените копчета с форма на цветя по дължината на цялата рокля отпред за фънки и готини, но сега й се струваше много по-зле облечена от Изабел.

Проправи си път през заведението, което вече беше пълно с хора — някои танцуваха, други стояха на едно място, пиеха бира и се клатеха в такт с музиката. Спомни си първия път, когато беше видяла Джейс. Пак бяха в клуб и тя беше забелязала светлата му коса и арогантната стойка на раменете му чак от другия край на заведението. Беше си помислила, че е красив, не че това имаше някакво отношение към нея. Не е от типа момчета, с които би излязла, беше си казала тогава. Той съществуваше отделно от нейния свят.

Джейс не я забеляза, докато не застана пред него. Отблизо тя видя колко изморен изглежда, сякаш не беше спал от дни. Лицето му бе опънато от изтощение, скулите му изпъкваха през кожата. Беше се облегнал на стената, мушнал пръсти в гайките на колана си, а златните му очи бяха нащрек.

— Джейс — каза тя.

Той се сепна и се обърна да я погледне. За миг очите му светнаха, както винаги когато я видеше, и тя почувства как дива надежда изпълни гърдите й.

Почти веднага светлината угасна и бледия цвят на лицето му избледня още повече.

— Мислех, че… Саймън каза, че няма да идваш.

Изведнъж й се зави свят и тя се облегна с ръка на стената, за да не падне.

— Значи дойде, защото мислеше, че аз няма да дойда?

Той поклати глава.

— Аз…

— Смяташ ли някога изобщо да говориш с мен? — Клеъри усети как повишава глас и положи огромни усилия да се успокои. Беше стиснала ръце, ноктите й се забиха в дланите.

— Ако ще късаш с мен, може поне да ми кажеш, а не да мълчиш и да чакаш сама да се сетя.

— Защо, по дяволите — попита Джейс, — всички си мислят, че искам да скъсам с теб? Първо Саймън, а сега…

— Говорил си със Саймън за връзката ни? — Клеъри поклати глава. — Защо? Защо не говори с мен?

— Защото не мога да говоря с теб — каза Джейс. — Не мога да говоря с теб, не мога да бъда с теб, не мога дори да те гледам.

Клеъри си пое рязко въздух; имаше чувството, че вдишва киселина.

— Какво?

Той явно осъзна какво беше казал и замълча ужасено. За миг двамата просто се гледаха. После Клеъри се обърна и тръгна през тълпата; проправяше си път сред стърчащи лакти и групи говорещи си хора. Сляпа за всичко, се опитваше да стигне до вратата колкото може по-бързо.

— А сега — извика Ерик в микрофона — ще изпеем една нова песен, която току-що написахме. Посветена е на приятелката ми. Излизаме от три седмици и, по дяволите, любовта ни е истинска. Винаги ще сме заедно, съкровище. Песента се казва „Да те блъскам като барабан“.

От публиката се чуха смях и аплодисменти, когато започнаха да свирят. Според Саймън Ерик не осъзнаваше, че хората си мислеха, че се шегува, защото говореше съвсем сериозно. Ерик винаги беше влюбен, с което и момиче да започнеше да излиза, и винаги й посвещаваше неподходяща песен. По принцип на Саймън не му пукаше колко време ще свирят, но сега беше предположил, че са приключили с предишната песен. Чувстваше се ужасно зле — виеше му се свят, беше лепкав от пот и имаше метален вкус в устата, сякаш от застояла кръв.

Музиката го притисна отвсякъде, в тъпанчетата му се забиха пирони. Видя, че Кърк го гледа въпросително. Опита да се съсредоточи, да се концентрира, но сякаш правеше опити да запали двигател с изтощен акумулатор. В главата си чу стържене, но липсваше искра.

Той впери поглед в бара и потърси — дори не знаеше защо — с поглед Изабел; виждаше обаче само море от бели, обърнати към него лица. Тогава си спомни първата нощ в хотел „Дюмон“ и лицата на вампирите, които го гледаха в тъмното. Обзе го болезненото усещане, че ще повърне. Залитна назад, ръцете му пуснаха китарата. Земята под краката му сякаш започна да се движи. Другите членове на групата, улисани в музиката, сякаш не забелязаха нищо. Саймън махна ремъка на китарата от рамото си и мина покрай Мат към завесата в края на сцената, успя да се провре през нея, точно преди да падне на колене и да се опита да повърне.

Нищо не излезе. Стомахът му беше празен като пресъхнал кладенец. Той се изправи и се облегна на стената, притискайки ледените си ръце към лицето. От седмици не беше чувствал студ или жега, а сега целият гореше и беше уплашен. Какво ставаше с него?

Спомни си думите на Джейс: „Ти си вампир. Кръвта не е като храната. Кръвта е… кръв.“ Възможно ли беше да се чувства така, защото не беше ял? Не се чувстваше гладен или дори жаден. Беше му толкова лошо, че имаше чувството, че ще умре. Може би беше отровен. Може би Знакът на Каин не можеше да го защити от нещо такова.

Той тръгна бавно към противопожарния изход, който водеше към улицата зад клуба. Може би студеният въздух навън щеше да прочисти главата му. Може би всичко се дължеше на изтощение и нерви.

— Саймън? — чу тих глас като чуруликане на птичка. Погледна надолу със страх и видя Морийн да стои до лакътя му. Отблизо изглеждаше още по-крехка — фини кости и буйна светлоруса коса, която се разпиляваше по раменете й под плетената розова шапка. Беше с дълги ръкавици на разноцветни ивици без пръсти и бяла блуза с къс ръкав, с картинка на момичето Ягодка. Саймън изстена вътрешно.

— Моментът не е подходящ, Мо — каза той.

— Искам само да те снимам с телефона си — каза и отметна нервно косата зад ушите си. — За да покажа снимката на приятелите си.

— Добре — главата му пулсираше. Това беше абсурдно. Все пак нямаха кой знае колко фенове. Морийн буквално беше единственият фен на групата, за когото той знаеше, а и тя беше приятелка на братовчедката на Ерик. Не можеше просто да я отреже. — Давай. Снимай ме.

Тя вдигна телефона си, снима и се намръщи. — А сега и една снимка заедно — тя бързо се приближи до него и се притисна отстрани към тялото му. Саймън усети аромата на ягодов гланц за устни, а също и миризмата на солена пот и още по-солена човешка кръв. Тя погледна нагоре към него, вдигна телефона със свободната си ръка и се усмихна. Между предните й два зъба имаше разстояние, имаше и синя вена, минаваща през шията й. Тя затуптя, когато си пое въздух. — Усмивка! — каза Морийн.

Спазъм от болка премина през Саймън, когато кучешките му зъби изскочиха и се забиха в устната му. Чу я как си пое въздух и после телефонът й изхвърча, когато я сграбчи и завъртя към себе си, а зъбите му потънаха в шията й.

Кръв се изля в устата му, не беше вкусвал такова нещо. Сякаш не му беше достигал въздух, а сега вече дишаше, поемайки си големи глътки студен, чист кислород. Морийн се бореше и го буташе, но той почти не забелязваше. Дори не разбра кога тя се отпусна, мъртвата й тежест го повлече към пода и той легна върху нея, обвил с ръце раменете й, те се свиваха и отпускаха, докато пиеше.

„Никога не си пил човешка кръв, нали?“, беше попитала Камила. „Ще пиеш. А после никога няма да го забравиш.“

[1] Определяна като „дизайнерката с най-младежки дух“, Бетси Джонсън е известна с нетрадиционните си модни колекции. — Бел.ред. ↑

9.

ОТ ПОЖАР НА ДРУГ ПОЖАР

Клеъри стигна до вратата и изхвърча навън в пропития с дъжд вечерен въздух. Дъждът вече се лееше като стена от вода и тя прогизна на мига. Задави се с дъждовната вода и сълзите, и щеше да се спусне през улицата, когато една ръка я хвана и завъртя.

Джейс. Беше мокър колкото нея, дъждът беше залепил светлата му коса за главата и блузата му прилепваше към тялото му като черна боя.

— Клеъри, не чу ли, че те извиках?

— Пусни ме — гласът й потрепери.

— Не. Не и докато не поговорим — той погледна нагоре и надолу по улицата, която сега беше безлюдна, а капките избухваха по черния тротоар като разцъфващи цветя. — Ела.

Все още държейки я за ръката, той почти я повлече в една тясна алея до бар „Алто“. Музиката, която още свиреха вътре, долиташе приглушено през високите прозорци. Алеята беше оградена с тухлени стени и очевидно я ползваха за сметище на вече непотребно музикално оборудване. Счупени усилватели и стари микрофони лежаха захвърлени по земята, заедно със счупени бирени чаши и фасове.

Клеъри измъкна ръката си от хватката на Джейс и се обърна с лице към него.

— Ако смяташ да се извиняваш, не си прави труда — тя отметна мократа, тежка коса от лицето си. — Не искам да слушам.

— Щях да ти кажа, че се опитвам да помогна на Саймън — отговори той, по миглите и по бузите му течеше дъждовна вода, подобно на сълзи. — С него съм последните няколко…

— А не можа ли да ми кажеш? Не можа ли да ми изпратиш съобщение, за да знам къде си? О, почакай. Няма как, проклетия ми телефон е още у теб. Дай ми го.

Той бръкна тихомълком в джоба на дънките си и й го подаде. Изглеждаше невредим. Тя го пъхна в чантата си преди дъждът да го съсипе. Джейс я гледаше сякаш го беше ударила през лицето. Това само още повече я ядоса. Какво право имаше той да й се сърди?

— Мислех — каза той бавно, — че като съм със Саймън, ще е почти като да съм с теб. Не знам защо си въобразих, че ще разбереш, че го правя заради теб, и ще ми простиш…

Целият гняв на Клеъри излезе на повърхността като гореща, неуправляема приливна вълна.

— Дори не знам за какво си мислиш, че трябва да ти простя — изкрещя тя. — Да не трябва да ти простя, че вече не ме обичаш? Защото, ако това искаш, Джейс Лайтууд, можеш да вървиш по… — тя отстъпи назад, без да гледа и се препъна в една изхвърлена тонколона. Клеъри протегна назад ръка, за да се подпре, но Джейс вече се бе хвърлил към нея, за да я хване. Притисна я към себе си и продължи напред, докато гърбът й опря в стената. Бе обвил ръце около нея и я целуваше обезумяло.

Тя знаеше, че трябва да го отблъсне; съзнанието й казваше, че това е най-разумното, но на другите части от нея не им пукаше какво е разумно и какво не. Не и когато Джейс я целуваше така, сякаш му беше безразлично дали ще отиде в ада заради това.

Тя заби пръсти в раменете му, в мократа тъкан на тениската му, усети силните му мускули под нея и отвърна на целувката му с цялото отчаяние, насъбрало се у нея през последните няколко дни, когато не знаеше къде е и какво мисли. Вложи и натрупалото се усещане, че част от сърцето й е било изтръгнато от гърдите й, и че никога вече няма да може да си поеме дълбоко въздух. Тя заби още по-силно пръстите си и усети как той потръпна от болка, но не й пукаше.

— Кажи ми — каза тя между целувките. — Кажи ми какво има… О! — задъха се, когато той сложи ръце на кръста й, повдигна я и я постави на счупената тонколона, за да се изравни с него. Ръцете му останаха на кръста й, а после се плъзнаха нагоре по мократа й прилепнала рокля. — З-защо — задъха се тя; ясно усещаше тялото му и как я притискаше към студената тухлена стена. — Защо не можеш да говориш с мен? Защо не можеш да ме гледаш?

— Защото те обичам — той я целуна, дълго и продължително и я накара да потрепери. — Повече, отколкото трябва, може би повече, отколкото някой трябва да обича някого.

— В това няма никакъв смисъл…

— В това също — каза той с отчаяна страст, — но не ми пука. Писна ми да се преструвам, че мога да живея без теб. Не го ли разбираш? Не осъзнаваш ли, че това ме убива?

За миг те диво се втренчиха един в друг и тя видя истината в очите му, очи, които познаваше по-добре от своите.

— Целуни ме тогава — каза тя, притисна устни към неговите и после просто се удави в тях, потопи се в усещането от целувката му. Мокрите им тела се притискаха, валеше навсякъде, в устата й, в очите й. Алеята и музиката се стопиха и не остана нищо, освен нея, дъждът и Джейс, и ръцете му около нея.

— Докосни ме — каза тя.

И, когато той се поколеба, тя го хвана за китките и ги дръпна надолу, плъзна дланите му отстрани по бедрата си и нагоре под роклята. Очакваше той да смъкне чорапогащника й, но вместо това той заби пръсти в тънката материя и я разкъса, плъзна ръце отдолу и докосна голата й кожа Беше й ужасно студено на местата, където падаше дъждът, но гореше навсякъде, където Джейс я докосваше. Тя плъзна ръце под ръба на залепналата по тялото му черна тениска и позволи на пръстите си да изследват стегнатата, гореща кожа върху ребрата и извивките на корема му. Косата й беше прогизнала, по гърба на роклята и се стичаше студена вода, но устата му беше гореща върху нейната, той я целуваше страстно и още по-страстно…

Ужасяващ стържещ звук избухна в ушите на Клеъри, и я откъсна от целувката и дъжда. С въздишка отблъсна Джейс от себе си толкова силно, че когато той я пусна, тя падна от тонколоната и се приземи нестабилно на краката си, после набързо оправи роклята си. Сърцето й силно биеше в гърдите, като стенобойна машина, и тя се почувства замаяна.

— По дяволите! — Изабел стоеше в края на алеята, мократа й черна коса се виеше като пелерина около раменете й. Тя ритна една кофа за боклук по пътя си и се намръщи. — За Бога! Не мога да повярвам! Защо? Какво имате против спалните? И уединението?

Клеъри погледна Джейс. Той беше прогизнал до кости, вода се лееше от него като из ведро, светлата му коса, залепнала за главата, изглеждаше почти сребърна на слабата светлина на далечните лампи. Само като го погледна, на Клеъри й се прииска да го докосне отново, без значение, че Изабел беше там — копнежът й бе толкова силен, че чак я болеше. Той зяпаше Изи с изражението на някой, който грубо е бил събуден — объркан, ядосан, осъзнал, че вече не спи.

— Просто търся Саймън — каза Изабел в свое извинение, виждайки изражението на Джейс.

— Той избяга от сцената и нямам представа къде е отишъл. — По някое време музиката беше спряла, осъзна Клеъри; не беше забелязала кога. — Няма значение. Очевидно не е тук. Вие продължавайте. Винаги съм казвала че няма нищо лошо да използваш една идеална, хубава тухлена стена, щом има кого да натиснеш върху нея. — И тя тръгна наперено обратно към бара.

Клеъри погледна Джейс. По всяко друго време двамата щяха да се разсмеят на настроението на Изабел, но в изражението му нямаше смях и тя веднага разбра, че каквото и да беше станало между тях — каквото и да беше разцъфнало в моментната му загуба на контрол, — то вече беше приключило. Усещаше вкуса на кръв в устата си, но не знаеше дали тя беше захапала устната си или той.

— Джейс… — пристъпи към него.

— Недей — каза той с дрезгав глас. — Не мога.

И после изчезна, побягна бързо, както само той можеше — една неясна фигура, която изчезна в далечината, преди дори да е успяла да си поеме въздух и да извика след него.

— Саймън!

Ядосаният глас изкънтя в ушите на Саймън. Тогава той понечи да пусне Морийн — или поне така си мислеше, — но не получи тази възможност. Силни ръце го сграбчиха и го откъснаха от нея. Пребледнелият Кайл го изправи на крака — още раздърпан и потен от парчето, което бяха изпълнили.

— По дяволите, Саймън! По дяволите…

— Не исках… — задъха се Саймън. Гласът му прозвуча неясно и за самия него. Зъбите му още бяха извадени, а той не се беше научил да говори с проклетите неща в устата си. Зад Кайл на пода видя Морийн да лежи като ужасяващо неподвижна сгърчена купчина плът. — Просто се случи…

— Казах ти. Казах ти! — Кайл извиси глас и силно го бутна. Саймън залитна и челото му започна да гори, когато сякаш невидима ръка вдигна Кайл и го запрати към стената зад него. Той се удари в нея и се свлече на земята, приземявайки се, подобно на вълк, на ръце и колене. Изправи се залитайки и се втренчи в Саймън. — Исусе, Саймън…

Той беше паднал на колене до Морийн, ръцете му бяха върху нея и обезумяло опипваше гърлото й за пулс. Когато усети потръпване под върховете на пръстите си, слабо, но стабилно, той едва не изхлипа от облекчение.

— Махни се от нея — Кайл прозвуча напрегнато и отиде до Саймън. — Изправи се и се дръпни.

Саймън неохотно се изправи и погледна Кайл над отпуснатото тяло на Морийн. Светлина се процеждаше през отвора в завесата към сцената, той чу как другите от групата си бъбреха и започваха да прибират инструментите. Всеки миг щяха да дойдат.

— Това, което направи… — каза Кайл. — Ти… бутна ли ме? Защото не видях да се движиш.

— Не исках — повтори Саймън нещастно. Напоследък май само това казваше.

Кайл поклати глава, косата му се разпиля.

— Махни се от тук. Чакай ме до вана. Аз ще се погрижа за нея — наведе се и вдигна Морийн на ръце. Тя изглеждаше мъничка до него, приличаше на кукла. Той отправи на Саймън дълъг поглед. — Върви. Дано наистина се чувстваш адски зле.

Саймън тръгна. Отиде до противопожарния изход и бутна вратата. Не се включи аларма, тя беше развалена от месеци. Вратата се затвори след него и, когато се облегна на задната стена на клуба, всяка част от тялото му започна да трепери.

Зад клуба имаше тясна улица със складове. От другата й страна имаше празен паркинг, ограден с верига вместо с ограда. Грозни бурени растяха в пукнатините на тротоара. Дъжд се сипеше като из ведно и се просмукваше в пръснатия по улицата боклук, стари кутии от бира плуваха в пълните канавки.

На Саймън му се стори, че това е най-красивото нещо, което някога беше виждал. Сякаш нощта беше избухнала в призматични светлини. Оградата беше редица от блестящи сребърни снопове. Всяка капка дъжд беше платинена сълза. Тревата, подаваща се от напукания асфалт, беше ивица златен огън.

„Дано се чувстваш наистина адски зле“, беше казал Кайл. Това обаче беше много по-лошо. Той се чувстваше фантастично — жив, както никога досега. Енергията го заливаше на вълни, подобно на електрически импулси. Болката в главата и стомаха му беше изчезнала. Можеше да пробяга хиляди километри.

Беше ужасно.

— Хей, ти? Добре ли си? — гласът, който проговори, беше учтив и леко развеселен. Саймън се обърна и видя жена с дълъг черен шлифер и яркожълт чадър, отворен над главата й. С новопридобитото си призматично виждане, той му заприлича на блестящ слънчоглед. Самата жена беше красива — макар че в момента всичко му се струваше красиво, — имаше лъскава черна коса и начервени устни. Той си спомни, че я беше видял да седи на една от масите по време на концерта.

Кимна, не посмя да проговори. Сигурно изглеждаше ужасно зле, след като абсолютно непознати го питаха как се чувства.

— Май си си ударил главата — каза тя и посочи челото му. — Лоша рана. Искаш ли да извикам някого?

Той вдигна припряно ръка и спусна косата над челото си, за да скрие Знака.

— Добре съм. Не е сериозно.

— Хубаво. Щом казваш — тя май не му повярва. Бръкна в джоба си, извади визитка и му я подаде. На нея пишеше Сатрина Кендал, а под името с малки букви: „МУЗИКАЛЕН ПРОМОУТЪР“. Следваше телефон и адрес. — Това съм аз. Харесахте ми. Ако искате да напреднете, обадете ми се.

И като каза това, тя се обърна и се отдалечи грациозно, а Саймън остана да гледа след нея. Със сигурност, тази нощ нямаше как да стане по-странна, помисли си той.

Той разтърси глава, от движението водни капки полетяха във всички посоки, и заджапа към мястото, където беше паркиран вана. Вратата на бара беше отворена и хората излизаха през нея. Все още всичко изглеждаше неестествено ярко, но призматичното му зрение беше започнало леко да отслабва, забеляза Саймън. Гледката пред него беше нещо обичайно — барът се изпразваше, страничните врати бяха отворени, вратите на вана също, и Мат, Кърк и няколко техни приятели товареха оборудването в колата. Когато Саймън се приближи, забеляза Изабел да се обляга отстрани на вана, единият й крак беше леко вдигнат и токчето на ботуша й се подпираше на вана. Разбира се, тя можеше да помогне с прибирането — Изабел беше по-силна от всички членове на групата, може би само Кайл правеше изключение, но очевидно не и се занимаваше. Саймън не би и очаквал друго.

Тя вдигна поглед, когато той се приближи. Дъждът беше намалял, но явно тя отдавна беше навън — косата й се спускаше като тежка мокра завеса по гърба й.

— Здрасти — каза, отблъсна се от колата и тръгна към него. — Къде беше? Избяга от сцената…

— Да — отвърна той. — Нещо не ми беше добре. Съжалявам.

— Сега нали ти мина — тя обви ръце около него и му се усмихна. Саймън почувства вълна от облекчение, че не изпитва желание да я ухапе. После обаче го заля друга вълна от вина, защото си спомни причината за липсата му на желание.

— Да си виждала случайно Джейс? — попита той.

Изабел завъртя очи.

— Хванах го да се натиска с Клеъри. Но вече си тръгнаха. За вкъщи, надявам се. Спешно им трябваше стая.

— Не знаех, че Клеъри ще идва — каза Саймън, макар и да не му се стори странно; предположи, че срещата за тортата е била отменена или нещо такова. Дори нямаше сили да се ядоса, че Джейс се е оказал такъв ужасен бодигард. Все пак не вярваше, че приема личната му безопасност особено на сериозно. Надяваше се двамата с Клеъри да се разберат, какъвто и да им беше проблемът.

— Няма значение — усмихна се Изабел. — Само ние сме. Искаш ли да отидем някъде и…

Един глас, много познат глас, проговори от сенките.

— Саймън?

О, не, не сега. Не точно сега.

Той бавно се обърна. Ръката на Изабел все още леко обгръщаше кръста му, макар да знаеше, че няма да остане за дълго там. Не и ако момичето, което проговори, беше тази, която предполагаше.

Тя беше.

— Мая? — попита той.

Мая излезе на светло и застана срещу него, гледайки го невярващо. Къдравата й коса беше залепнала на главата от дъжда, кехлибарените й очи бяха ококорени, дънките и якето бяха прогизнали. Тя стискаше навит на руло лист хартия в лявата си ръка.

Саймън забеляза смътно, че членовете на групата покрай тях бяха забавили крачка и открито ги зяпаха. Изабел свали ръка от кръста му.

— Саймън? — попита тя. — Какво става?

— Каза ми, че си зает — рече Мая, поглеждайки Саймън. — Тази сутрин някой пъхна това под вратата ми.

Тя му подаде навития лист хартия; веднага се виждаше, че е един от флаерите за концерта на групата тази вечер.

Изабел местеше поглед от Саймън към Мая, на лицето й бавно се изписа разбиране.

— Чакай малко — каза тя. — И вие ли се срещате?

Мая вдигна брадичка.

— А вие?

— Да — отвърна Изабел. — От няколко седмици.

Мая присви очи.

— Ние също. Излизаме от септември.

— Не мога да повярвам! — каза Изабел. Изглеждаше искрено изненадана. — Саймън? — тя се обърна към него с ръце на кръста. — Имаш ли обяснение?

Момчетата най-накрая бяха натъпкали всичко във вана, барабаните бяха на задната седалка, а китарите — в багажника; сега се мотаеха около колата и ги гледаха открито. Ерик сложи ръце около устата си подобно на мегафон:

— Дами, дами! — припя той. — Няма нужда да се биете. Саймън ще стигне за всички.

Изабел се обърна рязко и отправи към Ерик толкова ужасяващ поглед, че той млъкна на мига. Вратите се затръшнаха и колата потегли. Предатели, помисли си Саймън, макар че, честно казано, сигурно си мислеха, че той така или иначе щеше да се прибере с колата на Кайл, паркирана зад ъгъла. Стига да оживееше.

— Не мога да повярвам, Саймън — каза Мая. И тя стоеше с ръце на кръста, подобно на Изабел. — Къде ти е умът? Как можа да ни измамиш така?

— Не съм мамил — запротестира Саймън. — Не сме имали уговорка да не излизаме с други! — после се обърна към Изабел. — С теб също! А и знам, че ти излизаш с други…

— Не и с някой, когото познаваш — каза рязко Изабел. — Не с твои приятели. Какво ще стане, ако разбереш, че излизам с Ерик?

— Ще се шашна — каза Саймън. — Той изобщо не е твой тип.

— Не това искаше да каже тя, Саймън. — Мая се приближи до Изабел и двете го изгледаха едновременно като неподвижна стена от женска ярост. От бара бяха спрели да излизат хора и с изключение на тях тримата, улицата беше пуста. Той се запита какви са шансовете му, ако се опиташе да избяга и реши, че няма да успее. Върколаците бяха бързи, а Изабел беше обучен ловец на вампири.

— Много съжалявам — каза Саймън. Опиянението от кръвта, която беше изпил, беше започнало да отминава, слаба Богу. Вече не се чувстваше толкова замаян от връхлитащите го усещания, но почувства нарастваща паника. И, като капак на всичко, не можеше да спре да мисли за Морийн, за това, което й беше сторил и да се пита дали е добре. Моля те, дано е добре. — Трябваше да ви кажа. Просто… Харесвам ви и двете, и не исках да нараня чувствата ви.

В момента, в който думите излязоха от устата му, той осъзна колко глупаво прозвучаха. Поредният идиот, оправдаващ се за идиотското си поведение. Саймън никога не беше мислил за себе си в тази светлина. Той беше добро момче, от типа, който биваше пренебрегван и подминаван заради сексапилни лоши момчета или заради хора на изкуството страдалци. Момичетата предпочитаха момчета със самочувствие, на които дори не би им минало през ума да имат връзка с две жени едновременно.

— Леле! — каза той по-скоро на себе си. — Аз съм истински задник.

— Това е може би единственото вярно нещо, което си казал, откакто съм тук — промълви Мая.

— Амин! — каза Изабел. — Макар че, ако питаш мен, това е прекалено нищожно и прекалено късно…

Страничната врата на бара се отвори и някой излезе. Беше Кайл. Саймън почувства вълна от облекчение. Кайл беше сериозен, но не толкова, колкото би изглеждал, ако нещо ужасно се беше случило с Морийн.

Той тръгна надолу по стълбите към тях. Дъждът вече едва ръмеше. Мая и Изабел бяха с гръб към него; гледаха Саймън с пронизващ като лазер гняв.

— Нали не очакваш някоя от нас отново да ти проговори? — каза Изабел. — И ще си поприказвам с Клеъри много, много сериозно за избора й на приятели.

— Кайл — каза Саймън, без да може да скрие облекчението в гласа си, когато Кайл се приближи достатъчно, за да го чуе. — Ъ-ъ-ъ, Морийн… тя…

Нямаше представа как да зададе въпроса си така, че Мая и Изабел да не се сетят какво се е случило, но се оказа, че е без значение, защото така и не успя да довърши. Двете се обърнаха; Изабел изглеждаше ядосана, а Мая изненадана; явно се чудеха кой е Кайл.

Когато Мая видя Кайл, изражението й се промени; очите и се разшириха, кръвта се дръпна от лицето й. А Кайл, на свой ред, беше вперил поглед в нея с изражението на човек, който сънува кошмар, събужда се и осъзнава, че кошмарът е истина, и че продължава и наяве.

Устните му помръднаха, но звук не излезе.

— Олеле — каза Изабел като гледаше ту единия, ту другия. — Вие двамата… познавате ли се?

Устните на Мая се разделиха. Тя все още гледаше Кайл. Саймън имаше време само колкото да си помисли, че тя никога не го беше гледала толкова съсредоточено. После Мая прошепна „Джордан“, нахвърли се върху Кайл с извадени остри нокти и ги заби в гърлото му.

ВТОРА ЧАСТ

ЗА ВСЕКИ ЖИВОТ

„Няма нищо безплатно. За всичко трябва да се плаща. За всяко придобито нещо плащаш с друго. За всеки живот — със смърт. Дори и за музиката ти, за която сме слушали толкова много, трябва да платиш. Съпругата ти е цената за музиката ти. Сега вече Адът е доволен.“

Тед Хюз, „Костите на тигъра“

10.

„РИВЪРСАЙД ДРАЙВ“, № 232

Саймън седеше във фотьойла в апартамента на Кайл и гледаше втренчено замръзналата картина на телевизора в ъгъла на стаята. На екрана се виждаше усоен подземен тунел, с купчини тела по земята, и много реалистично изглеждащи локви кръв — картина от играта, на която бяха играли Кайл и Джейс. Беше изнервящо, но Саймън нямаше нито сили, нито желание да го изключи. Образите, които виждаше цяла нощ в съзнанието си, бяха още по-ужасни.

Бледата зора, нахлуваща през прозорците, се беше превърнала в слаба утринна светлина, но Саймън почти не я забелязваше. Постоянно виждаше отпуснатото тяло на Морийн, изцапаната й с кръв руса коса; собственото му лутане в нощта, как кръвта пееше във вените му. А после как Мая се нахвърля върху Кайл и го разкъсва с ноктите си. Кайл лежеше, без да вдигне ръка да се защити. Вероятно щеше да й позволи да го убие, ако Изабел не се беше намесила — беше издърпала Мая на тротоара и я държа, докато гневът й премина в сълзи. Саймън се опита да отиде при нея, но Изабел го спря с яростен поглед, беше я прегърнала с една ръка и вдигна другата си ръка, за да го предупреди да стои надалеч.

— Махай се — беше казала тя. — И го вземи със себе си. Не знам какво и е направил, но трябва да е било нещо ужасно.

Така беше. Саймън познаваше това име — Джордан. Чу го, когато я беше попитал как е била превърната във върколак. Бившият й приятел го бил направил, беше отвърнала тя. Бил я нападнал диво и яростно, а после избягал и я оставил сама да се оправя с последиците.

Казвал се Джордан.

Затова на звънеца на Кайл пишеше само едно име. Защото това беше фамилията му. Пълното му име сигурно бе Джордан Кайл, осъзна Саймън. Беше глупак, невероятен глупак, че не се беше сетил досега. Не че се нуждаеше от още една причина да се мрази.

Кайл — или по-скоро Джордан — беше върколак и раните му заздравяваха бързо. Докато Саймън го изправи — не много внимателно — на крака и го заведе до колата, дълбоките разрези по гърлото и под разкъсаната му тениска бяха заздравели и хванали коричка.

Саймън беше взел ключовете му и го откара до Манхатън в мълчание. Джордан седеше почти неподвижно на седалката до шофьора и гледаше втренчено надолу към окървавените си ръце.

— Морийн е добре — беше казал накрая, докато пресичаха моста Уилямсбърг. — Изглеждаше по-зле, отколкото всъщност беше. Още не знаеш как да се храниш от хора, така че не беше загубила много кръв. Хванах й такси. Тя не помни нищо. Мисли, че е припаднала пред теб и се чувства неловко.

Саймън знаеше, че трябва да благодари на Джордан, но не можа да каже нищо.

— Ти си Джордан — каза той. — Бившият приятел на Мая. Онзи, който я е превърнал във върколак.

Вече бяха на „Кенмеър“; Саймън зави на север, нагоре по „Боуъри“ с евтините хотели и осветените магазини.

— Да — каза Джордан накрая. — Кайл е фамилията ми. Започнах да се наричам така, когато станах претор.

— Тя щеше да те убие, ако Изабел я беше оставила.

— Има пълното право да ме убие, ако поиска — отвърна Джордан и млъкна. Не проговори и когато Саймън паркира, и заизкачваха стълбите към апартамента. Беше влязъл в стаята си, без да свали окървавеното си яке и беше тряснал вратата.

Саймън беше събрал нещата си в раницата и щеше да си тръгне, но се разколеба. Все още не знаеше защо, но вместо да излезе, пусна раницата си до вратата, седна във фотьойла и остана там цялата нощ.

Искаше му се да се обади на Клеъри, но беше прекалено рано, а и Изабел беше казала, че тя и Джейс са си тръгнали заедно — не му харесваше мисълта да ги прекъсне в неудобен момент. Чудеше се как е майка му. Ако го беше видяла снощи с Морийн, щеше съвсем да се убеди, че той е чудовище. Може би така и беше.

Вдигна поглед, когато вратата на Джордан се отвори и той излезе. Беше бос и със същите дънки и тениска от предния ден. Раните на гърлото му бяха заздравели до червени линии. Погледна Саймън. Зелените му очи, обикновено светли и весели, сега бяха потъмнели.

— Мислех, че си си тръгнал — каза той.

— Щях — отвърна Саймън. — Но после реших, че трябва да ти дам шанс да обясниш.

— Няма какво да обяснявам — Джордан се затътри към кухнята и започна да рови в едно чекмедже, докато не намери филтър за кафе. — Каквото и да е казала Мая за мен, сигурен съм, че е било истина.

— Тя каза, че си я удрял.

Джордан замръзна в кухнята. Погледна към филтъра, сякаш не беше сигурен за какво му е.

— Каза, че сте излизали месеци наред и всичко е било чудесно — продължи Саймън. — После си станал жесток и ревнив. Когато повдигнала въпроса, ти си я ударил. Скъсала с теб, а докато се прибирала една вечер, нещо я нападнало и едва не я убило. А ти… ти си изчезнал от града. Без да се извиниш, без да обясниш.

Джордан остави филтъра на плота.

— Как е попаднала тук? Как е намерила глутницата на Люк Гароуей?

Саймън поклати глава.

— Скочила на един влак за Ню Йорк и ги издирила. Мая знае как да оцелява. Не позволила онова, което си й причинил, да я съсипе. Повечето хора биха се пречупили.

— Ти затова ли остана? — попита Джордан. — Да ми кажеш, че съм копеле? Защото това го знам.

— Останах — каза Саймън, — заради онова, което направих снощи. Ако бях разбрал за теб вчера, щях да си тръгна. Но след онова с Морийн… — той прехапа устната си. — Мислех, че мога да се контролирам, а се оказа, че не мога и нараних някой, който не го заслужаваше. Затова оставам.

— Защото ако аз не съм чудовище, значи и ти не си чудовище.

— Защото искам да разбера как да продължа и може би ти ще ме научиш. — Саймън се наведе напред. — Защото те познавам като добър човек. Не съм те виждал да се държиш лошо или да се ядосваш. После се сетих за вълците пазители. Ти каза, че си се присъединил към тях, защото си вършил лоши неща. Реших, че лошите неща се отнасят за Мая и че точно това се опитваш да изкупиш.

— Да — каза Джордан. — Така е.

Клеъри седеше на бюрото в стаята за гости на Люк. Парчето плат, което беше взела от моргата на „Бет Израел“, лежеше пред нея. Тя стоеше със стили в ръка и се опитваше да си спомни руната, която й се беше явила в болницата.

Беше й трудно да се съсредоточи. Не можеше да спре да мисли за Джейс и за предишната нощ. Къде беше отишъл? Защо беше толкова нещастен? До снощи не беше забелязала, че и той е нещастен колкото нея и сега това разкъсваше сърцето й. Искаше й се да му се обади, но се въздържа на няколко пъти, откакто се прибра. Ако искаше да й каже какъв е проблемът, щеше да го направи и без да го моли. Познаваше го достатъчно добре и беше уверена в това.

Затвори очи и се насили да си представи руната. Знаеше, че това не е нейна руна. Тя съществуваше, макар да не беше сигурна, че я е виждала в Сивата книга. Формата й говореше не за превод, а за разкриване, за показване на нещо скрито под земята, нещо, покрито с прах, който бавно издухваш, за да прочетеш надписа отдолу…

Стилито в пръстите й потръпна, тя отвори очи и с изненада откри, че е успяла да нарисува малка фигура в края на плата. Приличаше на петно със странни хаотични завъртулки. Клеъри се намръщи, чудейки се дали не е изгубила умението си. Тогава обаче платът започна да трепти и над него се надигна мараня, както при нагорещен асфалт. Тя впери поглед в думите, които се появиха, сякаш изписани от невидима ръка:

Собственост на църква Талто, „Ривърсайд Драйв“ № 232.

През нея премина вълна от въодушевление. Беше ключ, истински ключ. И тя го намери сама, без никой да й помогне.

„Ривърсайд Драйв“ № 232. Това беше в Горен Уест Сайд, помисли си тя, до парк Ривърсайд, точно срещу водата от Ню Джърси. Изобщо не беше далеч. Църква Талто. Притеснена, Клеъри остави стилито. Каквото и да означаваше това, не беше нищо добро. Премести стола си до стария компютър на Люк и влезе в интернет. Не се изненада, когато потърси „църква Талто“ и не откри нищо. Надписът на ръба на плата беше на долноземски или на някакъв друг демоничен език.

В едно беше сигурна — където и да се намираше църквата Талто, мястото беше тайно и вероятно там ставаха лоши неща. След като превръщаха човешки бебета в неща с нокти, вместо пръсти, значи не беше свързано с истинска религия. Клеъри се зачуди дали майката, която беше захвърлила бебето си до болницата, е последовател на църквата и дали е знаела в какво се забърква, преди бебето й да се роди.

Почувства студ, когато се пресегна за телефона си… взе го и спря за момент. Искаше й се да се обади на майка си, но не можеше да каже на Джослин за това. Тя тъкмо беше спряла да плаче и се беше съгласила да излязат с Люк да изберат пръстени. Макар Клеъри да вярваше, че майка й е достатъчно силна да се изправи срещу истината, без съмнение щеше да има сериозни неприятности с Клейва, ако се впуснеше в такова разследване, без да ги информира. Люк. Но Люк беше с майка й. Не можеше да му се обади. Мерис може би. Самата идея да й се обади, й се стори чужда и страховита. А и Клеъри знаеше — без да признае пред себе си, че това е важна причина, — че ако отнесат това до Клейва, нея ще я отпишат. Щяха да я оставят да чака в неведение, макар да приемаше проблема като личен. Да не говорим, че така щеше да издаде майка си на Клейва.

Да отиде обаче сама, без да знае какво ще открие… Е, беше преминала някакво обучение, но не беше достатъчно. Знаеше, че има склонност първо да действа, после да мисли. С неохота отвори телефона си, поколеба се за момент и изпрати следното съобщение: „Ривърсайд Драйв, № 232. Ела там веднага. Важно е.“ Натисна бутона за изпращане и зачака екранът да светне в отговор: „ИЗПРАТЕНО“.

С въздишка Клеъри остави телефона и отиде да вземе оръжията си.

— Обичах Мая — каза Джордан. Вече седеше на дивана, най-накрая бе успял да направи кафе, макар и още да не беше пил от него. Просто стискаше чашата в ръце и я въртеше, докато говореше. — Държа да го знаеш, преди да ти кажа каквото и да е друго. И двамата бяхме от едно забутано градче в Ню Джърси, и с нея всички се държаха гадно, защото баща й беше черен, а майка й бяла. Имаше брат, пълен психопат. Даниел. Не знам дали ти е разказвала за него.

— Не много — отвърна Саймън.

— Предвид всичко това, животът й беше ад, но тя не се предаваше. Запознах се с нея в един музикален магазин за стари плочи. За винилови плочи. Заприказвахме се и осъзнах, че тя е най-готиното момиче в радиус от километри. Беше и красива. И сладка — погледът на Джордан бе отнесен. — Излязохме и беше фантастично. Бяхме много влюбени. Както се влюбваш, когато си на шестнайсет. После ме ухапаха. Една нощ се сбих в един клуб. Преди често се биех. Бях свикнал да ме ритат и удрят, но да ме хапят? Помислих, че онзи е луд и не му обърнах внимание. Отидох в болница, зашиха ме и забравих.

След около три седмици усетих промяна. Вълни на неконтролируем бяс и гняв. Зрението ми просто изчезваше, а аз нямах представа какво се случва. Разбих прозореца на кухнята, защото едно чекмедже заяде. Ревнувах бясно Мая, бях убеден, че се заглежда по други момчета, че тя… Дори не знам какво съм си мислел. Бях превъртял. Ударих я. Иска ми се да кажа, че не помня, но не е така. А после тя скъса с мен… — гласът му заглъхна. Той отпи от кафето. Изглежда болен, помисли си Саймън. Сигурно рядко разказваше тази история. По-скоро за първи път. — Две нощи по-късно отидох на един купон и тя беше там. Танцуваше с друг. Целуваше го, сякаш искаше да ми покаже, че между нас всичко е свършило. Точно онази нощ беше крайно неподходяща, не че имаше начин тя да знае това. Беше първото пълнолуние, откакто ме ухапаха — пръстите му бяха побелели от стискането на чашата. — Тогава се преобразих за пръв път. Трансформацията разтърси тялото ми, разцепи костите и кожата ми. Бях в агония, но не само заради това. Исках нея, исках да се върне при мен, исках да обясня, но можех само да вия. Започнах да бягам из улиците и тогава я видях да пресича парка до дома й. Прибираше се вкъщи…

— И си я нападнал — каза Саймън. — Ухапал си я.

— Да — Джордан беше вперил невиждащ поглед в миналото. — Когато се събудих на другата сутрин, помнех какво съм направил. Опитах се да отида у тях, да обясня. Бях на половината път, когато един здравеняк се изпречи на пътя ми и се втренчи в мен. Той знаеше кой съм, знаеше всичко за мен. Обясни ми, че е претор лупус и че са го зачислили към мен. Не остана доволен, че е закъснял, че вече съм успял да ухапя някого. Не ми позволи да я доближа. Каза, че това само ще влоши нещата. Обеща, че вълците пазители ще я наблюдават. Каза ми, че, понеже вече съм ухапал човек, а това е строго забранено, единственият начин да избегна наказанието е да се присъединя към пазителите и да ме обучат да се контролирам. Нямаше да се съглася. Щях да плюя на него и да се примиря с каквото и наказание да ми наложат. Толкова много се мразех. После обаче той ми обясни, че ще мога да помагам на други като мен. Че мога да предотвратя случилото се между мен и Мая да не се повтори с други. Тогава видях светлина в тунела, обещание за някакво бъдеще. Може би възможност да поправя стореното.

— Добре — каза Саймън бавно. — Но е малко странно съвпадение да те изпратят точно при мен. При гаджето на момичето, което си ухапал и си превърнал във върколак.

— Не е съвпадение — каза Джордан. — Връчиха ми една камара досиета. Избрах теб, защото видях името на Мая. Върколак и вампир да имат връзка. Знаеш ли, това е голяма работа. За пръв път осъзнах, че е станала върколак, заради… заради онова, което направих.

— И не си проверил какво е станало с нея? Това изглежда някак…

— Опитах. Преторът не искаше да го правя, но аз направих всичко възможно да науча какво е станало с нея. Знаех, че е избягала от къщи, но животът й беше скапан, така че това не значеше нищо. А и няма национален регистър на върколаците и не можех да проверя. Просто… надявах се да не се е преобразила.

— Поел си моя случай заради Мая?

Джордан се изчерви.

— Реших, че ако се запозная с теб, ще разбера какво е станало с нея. Дали е добре.

— Затова ми каза, че не е редно да излизам и с двете — каза Саймън, спомняйки си разговора им. — Искал си да я защитиш.

Джордан го погледна над ръба на чашата.

— Да, но не се получи.

— Ти си пъхнал флаера за концерта на групата под вратата й, нали? — Саймън поклати глава. — Намесата в любовния ми живот част от задълженията ти ли е, или лична инициатива?

— Аз я прецаках — каза Джордан. — Не исках и друг да я прецака.

— А не ти ли хрумна, че ако се появи на концерта и те види, ще ти издере очите? Ако не беше закъсняла, можеше да те нападне направо на сцената. Щеше да се получи вълнуващо представление.

— Не знаех — каза Джордан. — Нямах представа, че ме мрази толкова много. Аз не мразя онзи, който ме превърна. Разбирам, че вероятно не е можел да се контролира.

— Да — каза Саймън, — но ти не си го обичал. Не си имал връзка с него. Мая те е обичала. Мисли, че си я ухапал, че си я захвърлил, и не си се сетил повече за нея. Мрази те така, както някога те е обичала.

Преди Джордан да успее да отговори, някой звънна — не от звънеца на домофона, а от този на вратата, което означаваше, че някой стои пред апартамента. Момчетата се спогледаха озадачено.

— Очакваш ли някого? — попита Саймън.

Джордан поклати глава и остава чашата с кафе. Двамата заедно отидоха в малкия коридор. Джордан посочи на Саймън с жест да застане зад него и после отвори вратата.

Отвън нямаше никого. На постелката пред вратата обаче имаше сгънат лист хартия, а върху него лежеше тежък камък. Джордан се наведе да освободи листа и се изправи намръщено.

— За теб е — каза той и го подаде на Саймън.

Объркан, Саймън отвори листа. В центъра, сякаш с детски почерк и само с главни букви, пишеше:

САЙМЪН ЛЮИС, ПРИЯТЕЛКАТА ТИ Е ПРИ НАС. ЕЛА

НА АДРЕС „РИВЪРСАЙД ДРАЙВ“ 232 ДНЕС, ПРЕДИ

ДА СЕ СТЪМНИ, ИЛИ ЩЕ Й ПРЕРЕЖЕМ ГЪРЛОТО.

— Това е шега — каза Саймън, взирайки се вцепенено в листа. — Няма как да не е.

Без да каже и дума, Джордан хвана Саймън за ръката и го замъкна в дневната. Пусна го и започна да търси телефона, докато накрая го намери.

— Обади й се — каза той и удари Саймън с телефона по гърдите. — Обади се на Мая и виж дали е добре.

— Може да не става въпрос за нея — Саймън се втренчи в телефона, докато ужасът на цялата ситуация кръжеше около мозъка му, както таласъмите кръжаха около някоя къща и се молеха да ги пуснат вътре. Съсредоточи се, каза си той. Не изпадай в паника. — Може да е Изабел.

— О, Исусе! — Джордан го изпепели с поглед. — Други приятелки имаш ли? Трябва ли да правим списък на кого да се обадиш?

Саймън взе телефона, обърна се и набра номера.

Мая вдигна на второто позвъняване.

— Да?

— Мая… Саймън е.

Гласът й изстина.

— О! Какво искаш?

— Исках само да проверя дали си добре — каза той.

— Добре съм — отвърна сковано тя. — Все пак връзката ни не беше нищо сериозно. Не кипя от щастие, но ще го преживея. Ти обаче си задник.

— Исках да проверя дали наистина си добре.

— За Джордан ли става въпрос? — той долови сдържания й гняв, когато изрече името му. — Ясно. Снощи си тръгнахте заедно, нали? Приятели сте или нещо такова. Е, можеш да му кажеш да стои далеч от мен. Всъщност това важи и за двама ви.

Тя затвори. Телефонът забръмча като раздразнена пчела.

Саймън погледна Джордан.

— Тя е добре. И мрази и двама ни, но не останах с впечатлението, че има някакъв друг проблем.

— Хубаво — сопна се Джордан. — Обади се на Изабел.

Трябваше да звънне два пъти преди Изи да вдигне. Саймън почти беше изпаднал в паника, докато накрая не чу гласа й; звучеше ядосано и раздразнено:

— Който и да е, дано има основателна причина.

Облекчение се разля по вените му.

— Изабел, Саймън е.

— О, за Бога! Ти пък какво искаш?

— Исках да разбера дали си добре…

— Иначе какво? Нима трябва да съм съсипана, защото ти си един лъжлив, измамен, двуличен кучи…

— Не — това наистина започваше да му писва. — Исках да проверя дали си добре. Не са те отвличали или нещо такова?

Последва дълга тишина.

— Саймън — каза Изабел накрая, — говоря наистина сериозно, това е най-глупавият опит за сдобряване, който някога съм чувала. Какво ти става?

— Не съм сигурен — каза Саймън и затвори, преди тя да му тресне телефона. Подаде слушалката на Джордан. — И тя е добре.

— Не разбирам — Джордан изглеждаше объркан. — Кой би отправил такава заплаха, ако не разполага с нищо? Прекалено е лесно да проверим дали лъже.

— Може би ме мислят за глупак… — започна Саймън и после спря. Една ужасяваща мисъл го осени. Той изтръгна телефона от Джордан и започна да набира с изтръпнали пръсти.

— За кого става въпрос? — попита Джордан. — На кого се обаждаш?

Телефонът на Клеъри звънна, докато тя завиваше на ъгъла на Деветдесет и шеста улица по „Ривърсайд Драйв“. Дъждът очевидно беше отмил обичайната градска мръсотия — слънцето светеше от ясното небе върху яркозелената ивица трева в парка покрай реката, а днес водите изглеждаха почти сини.

Тя пъхна ръка в чантата за телефона си, откри го и го отвори.

— Ало?

Гласът на Саймън долетя по линията.

— О, слава на… — той млъкна. — Добре ли си? Нали не си отвлечена или нещо такова?

Отвлечена? Клеъри гледаше номерата на сградите, докато вървеше нагоре към центъра. 220, 224. Не беше съвсем сигурна какво търси. Щеше ли да прилича на църква? Щеше ли да е друга постройка, покрита с магически прах, за да изглежда като изоставена сграда?

— Да не си пиян?

— Малко е рано за това — облекчението в гласа му беше очевидно. — Не, аз просто… получих странна бележка. Някой заплашва да отвлече приятелката ми.

— Коя по-точно?

— Много смешно — на Саймън не му беше до шеги. — Вече се обадих на Мая и на Изабел. И двете са добре. После се сетих за теб… Все пак прекарваме много време заедно. Някой може да е останал с погрешно впечатление. Сега обаче не знам какво да мисля.

— Аз също. — Внезапно „Ривърсайд Драйв“ № 232 изникна пред Клеъри; беше голяма квадратна каменна сграда с островърх покрив. В някакъв момент може да е била църква, помисли си тя, макар сега да не приличаше на такава.

— Между другото снощи Мая и Изабел разбраха една за друга. Беше грозна картинка — добави Саймън. — Права беше, че си играя с огъня.

Клеъри разгледа фасадата на номер 232. Повечето сгради на улицата представляваха скъпи жилищни блокове с портиери в униформи пред входовете. Тази обаче имаше само две дървени врати, извити отгоре и старомодно изглеждащи брави с дръжки, вместо топки.

— О! Съжалявам, Саймън. Някоя от двете говори ли ти?

— Не.

Тя сложи ръка на едната дръжка и я натисна. Вратата се отвори с тихо проскърцване. Клеъри понижи глас.

— Може Изи или Мая да са ти оставили бележката.

— Не е в техен стил — каза Саймън, искрено объркан. — Мислиш ли, че може да е бил Джейс?

Споменаването на името му беше като удар в стомаха. Клеъри задържа дъха си и каза:

— Не вярвам да направи такова нещо, дори и да е ядосан — тя дръпна телефона от ухото си. Надникна през полуотворената врата и видя, че вътре прилича на обикновена църква: имаше дълга пътека между пейките и мъждукаща светлина като от свещи. Нищо нямаше да й стане, ако поразгледаше. — Трябва да приключвам, Саймън — каза тя. — Ще ти се обадя по-късно.

Затвори телефона и влезе вътре.

— Наистина ли вярваш, че е било шега? — Джордан обикаляше апартамента като тигър в клетка. — Не знам. Струва ми се прекалено извратено за шега.

— Не съм казал, че не е извратено — Саймън погледна бележката, която сега лежеше на малката масичка, печатните букви се четяха ясно и отдалеч. Само като я гледаше, го присвиваше стомахът, макар да знаеше, че няма основание. — Опитвам се да се сетя кой може да я е изпратил. И защо.

— Може би трябва да те оставя за един ден и да наглеждам нея — каза Джордан. — Просто за всеки случай.

— Предполагам говориш за Мая — рече Саймън. — Знам, че имаш добри намерения, но тя не иска да те вижда. Изобщо.

Челюстта на Джордан се стегна.

— Няма да се показвам и тя няма да ме види.

— Леле. Още си падаш по нея, нали?

— Нося лична отговорност за нея — отговори рязко Джордан. — Всичко останало няма значение.

— Прави каквото искаш — каза Саймън — Но мисля…

На вратата отново се звънна. Двете момчета размениха погледи и се спуснаха по тесния коридор към вратата. Джордан стигна пръв. Събори палтата от закачалката, вдигна я над главата си, подобно на копие, и отвори широко вратата. Насреща им стоеше Джейс. Той примигна.

— Това закачалка ли е?

Джордан я пусна на земята и въздъхна.

— Ако беше вампир, щеше да ми е много по-полезна.

— Да — каза Джейс. — Или пък ако носех много палта. Саймън подаде глава иззад Джордан и каза:

— Съжалявам, имахме напрегната сутрин.

— Е, добре — рече Джейс. — Сега ще стане още по-напрегната. Дойдох да те заведа в Института, Саймън. Клейвът иска да те види, а те не обичат да чакат.

В мига, в който вратата на църква Талто се затвори зад Клеъри, тя почувства, че е попаднала в друг свят — шумът и суматохата на Ню Йорк изцяло заглъхнаха. Помещението беше просторно и с висок таван. Имаше тясна пътека между наредените в редици пейки, а в свещниците по стените горяха дебели кафяви свещи. На Клеъри й се стори, че светлината е слаба, но може би беше така, защото беше свикнала с ярката магическа светлина.

Тръгна по пътеката, като стъпваше тихо с маратонките си по прашния каменен под. Странно, помисли си тя, църква без нито един прозорец. В края на пътеката стигна до апсидата, а там няколко каменни стъпала водеха до подиум, на който имаше олтар. Примигна, като осъзна още едно много странно нещо — в тази църква нямаше кръстове. Вместо това върху олтара имаше изправена каменна плоча, върху която бе издълбана фигура на бухал. На плочата пишеше:

Нейният дом е смъртта

и пътеките й водят към мъртвите.

Който отиде при нея, никога не се връща,

не намира пътя към живота.

Клеъри примигна отново. Не познаваше добре Библията, не помнеше наизуст цели пасажи от нея като Джейс, и макар текстът да звучеше като религиозен, й се стори малко странно да сложиш такъв надпис на централно място в църква. Тя потръпна и се приближи към олтара, върху който имаше голяма затворена книга. Между страниците беше поставена отметка. Когато протегна ръка да отвори книгата, забеляза, че вместо разделител, в книгата беше пъхната кама с черна дръжка и окултни символи. Беше виждала рисунки на такива ками в учебниците. Това беше атаме — нож, използван в ритуали за призоваване на демони.

Стомахът й се сви, но все пак се наведе да прегледа отбелязаното място, решена да научи нещо. Страницата беше изписана с много ситен стилизиран почерк, който трудно щеше да разчете, дори и да беше на английски. Но не беше. Буквите бяха някак ъгловати и беше сигурна, че за първи път вижда такива. Надписът беше под илюстрация, която Клеъри разпозна като кръг за призоваване — магьосниците чертаеха подобни кръгове на земята, преди да изрекат заклинанието. Кръговете привличаха и в тях се съсредоточаваше магическа сила. Този в книгата беше изрисуван със зелено мастило и приличаше на две концентрични окръжности с квадрат в центъра. В пространството между кръговете бяха начертани руни. Клеъри не ги разпозна, но усети значението им с костите си, и това я накара да потръпне. Смърт и кръв.

Тя бързо обърна страницата и видя няколко илюстрации, които я накараха да затаи дъх.

Бяха поредица от рисунки, които започваха с образ на жена с птица на лявото рамо. Птицата, вероятно гарван, изглеждаше злокобна и лукава. На втората рисунка птицата я нямаше, а жената очевидно беше бременна. На третата жената лежеше на олтар, подобен на онзи, пред който в момента стоеше Клеъри. Облечена в роба фигура беше застанала пред нея и държеше изненадващо съвременно изглеждаща спринцовка, пълна с червена течност. Жената очевидно знаеше, че ще й я инжектират, защото крещеше.

На последната картина жената седеше с бебе в скута, което изглеждаше почти нормално, само очите му бяха изцяло черни, без бяло в тях. Жената гледаше детето си ужасено.

Клеъри усети как косъмчетата по врата й настръхнаха.

Майка й беше права. Някой се опитваше да направи още бебета като Джонатан. Всъщност вече ги бяха направили.

Тя отстъпи от олтара. Всеки нерв в тялото й крещеше, че това място е лошо. Не можеше да остане и секунда повече. По-добре беше да излезе отвън и да изчака кавалерията да пристигне. Може и сама да беше открила мястото, но не можеше да се справи сама с това. Тогава чу шум.

Тих ромон, като отдръпване на приливна вълна, който сякаш идваше отнякъде над нея. Тя погледна нагоре, здраво стиснала атамето в ръка. И се вцепени. По балкона на втория етаж имаше редици мълчаливи фигури, облечени с нещо като сиви анцузи — маратонки, мръсносиви суичъри с цип, и качулки, нахлупени над лицата им. Стояха напълно неподвижни, с ръце, поставени върху парапета, и всички гледаха надолу към нея. Поне на нея й се стори, че я гледат. Лицата им бяха напълно скрити в сенките; не можеше да различи дали са мъже или жени.

— Аз… съжалявам — каза тя. Гласът й отекна силно в каменната зала. — Не исках да се натрапвам или…

Отговори й тишина, която увисна във въздуха. Сърцето на Клеъри се разтуптя.

— Ще си вървя — каза и преглътна трудно. Пристъпи напред, остави атамето на олтара и понечи да се обърне към вратата. И точно тогава, части от секундата преди да се обърне, долови някаква миризма във въздуха — позната воня на разлагащ се боклук. Между нея и вратата, издигащ се като стена, стоеше кошмарно видение с люспеста кожа, остри като бръснач зъби и хищнически нокти.

През последните седем седмици Клеъри беше тренирала как да напада демон в битка, дори големи демони. Сега обаче, когато в действителност се случваше, успя само да извика.

11.

НАШИЯТ ВИД

Демонът се спусна към Клеъри, тя рязко спря да пищи и отскочи, прикривайки се за олтара — беше перфектно превъртане и за един странен миг й се прииска Джейс да беше тук да го види. Приземи се приведена, точно когато нещо удари олтара толкова силно, че камъкът започна да вибрира.

В църквата се разнесе вой. Клеъри се изправи на колене и надникна над ръба на олтара. Демонът не беше толкова голям, колкото беше помислила отначало, но не беше и малък — колкото хладилник, с три глави на поклащащи се вратове. Главите бяха слепи, с огромни зеещи челюсти, от които се стичаха слузести зеленикави лиги. Демонът явно бе треснал лявата си глава в олтара, когато бе понечил да я докопа — главата се люшкаше напред-назад, сякаш се опитваше да се съвземе.

Клеъри се огледа диво, но неподвижните закачулени фигури просто си стояха както преди. Никой не беше помръднал. Сякаш наблюдаваха случващото се незаинтересовано. Завъртя се и погледна зад себе си, но не се виждаше друг изход от църквата освен вратата, през която беше влязла, а в момента демонът блокираше пътя й към нея. Осъзнавайки, че губи ценни секунди, тя се изправи на крака и взе атамето. Бързо дръпна ръка от олтара и отскочи назад, точно когато демонът отново нападна. Претърколи се настрани и една от главите, люлееща се на дебел врат, се извиси над олтара с изваден черен език, за да я потърси. С вик тя заби атамето във врата на създанието, после го дръпна и отново отскочи, за да се махне от пътя на чудовището.

Нещото нададе писък, главата се люшна назад и черна кръв потече от раната, която му беше нанесла. Този удар обаче не го уби. Клеъри наблюдаваше как раната започна бързо да заздравява, черно-зелената плът на демона се възстановяваше, сякаш някой тъчеше плат. Сърцето й замря. Разбира се. Ловците на сенки използваха оръжия с руни, защото руните пречеха на демоните да оздравяват.

Тя напипа с лявата си ръка стилито в колана си и го извади, точно когато демонът нападна отново. Отскочи настрани и се хвърли надолу по стълбите на олтара, търкулвайки се край първата редица пейки. Демонът се обърна тромаво и атакува. Тя осъзна, че стиска в ръце и стилито, и атамето. Ножът я беше порязал, докато се преобръщаше и кръвта й бързо напояваше предната част на якето й; тя прехвърли атамето в лявата си ръка, а стилито — в дясната, и с отчаяна бързина нарисува руната енкили върху дръжката.

Другите символи по дръжката на атамето започнаха да се топят и изчезват, когато се появи руната с ангелска сила. Клеъри погледна нагоре, демонът беше почти до нея, трите му глави се протягаха със зинали усти. Тя бързо се изправи на крака, замахна и хвърли ножа колкото може по-силно. За нейна голяма изненада той се заби в средната глава, точно в центъра на черепа и потъна до дръжката. Демонът запищя; улучената глава се замята, после просто падна и удари земята с противно тупване. Чудовището продължи напред към Клеъри като влачеше вече мъртвата глава на отпуснатия си врат.

Звук от множество стъпки долетя отгоре. Клеъри вдигна глава. Фигурите ги нямаше, галерията беше празна. Тази гледка не й хареса. Сърцето й сякаш танцуваше танго в гърдите й, Клеъри се обърна и побягна към входната врата, но демонът беше по-бърз от нея. С грухтене се хвърли над нея и се приземи пред вратата, блокирайки пътя й. Издаде съскащ звук и тръгна към нея, двете му глави се залюляха, после се издигнаха и се стрелнаха напред, за да я докопат…

Нещо проблесна във въздуха — изригващ огън от сребро и злато. Главите на демона рязко се обърнаха, съскането премина в писък, но беше прекалено късно — сребърното нещо, което ги беше хванало, се стегна и останалите две глави се откъснаха от вратовете сред фонтан от черна кръв. Клеъри се претърколи, когато летящата кръв я опръска и изгори кожата й. После прикри главата си, когато безглавото тяло се залюля и започна да пада към нея…

И изчезна. Докато падаше, демонът изчезна, завърна се в своето измерение. Клеъри вдигна внимателно глава. Вратата на църквата беше отворена и на входа стоеше Изабел — с ботуши, черна рокля и сребърно-златния си камшик в ръка. Тя бавно го навиваше около китката си и оглеждаше църквата; тъмните й вежди бяха присвити в любопитна гримаса. Когато погледът й се спря върху Клеъри, се усмихна.

— По дяволите, момиче — каза тя. — Сега пък в какво си се забъркала?

Докосването на ратаите по кожата на Саймън беше студено и леко, сякаш до него се допираха ледени крила. Той потръпна, когато махнаха превръзката от очите му, сбръчканата им кожа беше грапава. После отстъпиха и се поклониха.

Саймън се огледа и примигна. Преди секунди стоеше под слънчевата светлина на ъгъла на Седемдесет и осма улица и Второ авеню — достатъчно далеч от Института, беше решил той, за да се свърже с Камила, без да буди подозрение. Сега се намираше в слабо осветена просторна зала с гладък мраморен под и елегантни мраморни колони, които поддържаха високия таван. По лявата стена имаше наредени гишета със стъклени прозорци, на всяко от които висеше табела с месингови букви и надпис „касиер“. Друга месингова табела на стената информираше, че се намира в „Национална банка Дъглас“. Дебел слой прах покриваше пода и гишетата, където някога са стояли хора и са пишели чекове или платежни нареждания, а месинговите лампи, които висяха от тавана, бяха зеленясали.

В центъра на помещението имаше високо кресло и в него седеше Камила. Сребърната й коса беше пусната и се спускаше по раменете й като гирлянди. По красивото й лице нямаше грим, но устните й бяха все така яркочервени. На слабото осветление в банката това може би беше единственото цветно нещо, което Саймън можа да види.

— По принцип не бих се съгласила на среща през деня, Дневен вампире. Но за теб направих изключение.

— Благодаря — той забеляза, че за него нямаше стол, така че продължи неловко да стои прав. Ако сърцето му биеше, щеше да изхвръкне, помисли си той. Когато се съгласи да помогне на Клейва, беше забравил колко много го плашеше Камила. Нямаше логика в това — какво можеше да му направи? — но се страхуваше.

— Това, предполагам, означава, че си обмислил предложението ми — каза Камила. — И че го приемаш.

— Защо мислите, че го приемам? — попита Саймън с надеждата да не се досети, че този безсмислен въпрос е начин да спечели малко време.

Тя прояви леко нетърпение:

— Едва ли би дошъл лично, за да ми съобщиш, че отказваш. Щеше да се страхуваш от гнева ми.

— Трябва ли да се страхувам от гнева ви?

Камила се облегна назад и се усмихна. Креслото изглеждаше съвременно и луксозно, за разлика от всичко останало в изоставената банка. Вероятно е било домъкнато тук отнякъде, вероятно от ратаите на Камила, които сега стояха от двете й страни като мълчаливи статуи.

— Повечето трябва — каза тя. — Но не и ти. Аз съм много доволна от теб. Въпреки че изчака последния момент, за да се свържеш с мен, усещам, че си взел правилното решение.

Телефонът на Саймън избра точно този момент, за да започне да звъни настоятелно. Той подскочи, усети как по гърба му изби студена пот и го извади бързо от джоба на якето си.

— Съжалявам — каза той и го отвори. — Телефонът.

Камила изглеждаше ужасена.

— Не отговаряй.

Саймън започна да вдига телефона към ухото си. Докато го правеше, успя да натисне копчето на камерата няколко пъти.

— Само секунда.

— Саймън!

Той натисна бутона за изпращане и бързо затвори телефона.

— Съжалявам. Изобщо не помислих.

Гърдите на Камила се надигаха и спускаха от гняв, въпреки че всъщност тя не дишаше.

— Изисквам повече уважение от слугите си — изсъска тя. — Никога повече не го прави или…

— Или какво? — попита Саймън. — Не можете да ме нараните, никой не може. А и ми казахте, че няма да бъда ваш слуга. Казахте ми, че ще бъда ваш партньор — той млъкна и вложи малко арогантност в гласа си. — Може би все пак трябва да помисля дали да приема предложението ви.

Очите на Камила потъмняха.

— О, за Бога! Не бъди такъв глупак.

— Как можете да го изричате? — попита Саймън.

Камила вдигна изящните си вежди.

— Кое? Подразни се, че те нарекох „глупак“?

— Не. Всъщност да, но не това имах предвид. Казахте: „О, за…“ — той млъкна, гласът му заглъхна. Все още не можеше да го изрече. Бог.

— Защото не вярвам в него, глупаво момче — отвърна Камила. — А ти вярваш. — Тя наклони глава настрани; гледаше го както птица гледа червей на тротоара и се чуди дали да го изяде. — Мисля, че е време за кръвната клетва.

— Кръвната… клетва? — Саймън се чудеше дали беше чул правилно.

— Забравям, че познанията ти за обичаите на нашия вид са много ограничени — Камила поклати сребристата си глава. — Искам да подпишеш клетва за вярност с кръв. Това ще те накара да ми се подчиняваш в бъдеще. Ще бъде нещо като… предбрачен договор — тя се усмихна и той забеляза как зъбите й проблеснаха. — Ела — тя щракна повелително с пръсти и ратаите й се спуснаха към нея с наведени глави. Първият, който стигна до нея, й подаде нещо като старомодна писалка, в която се слагаше мастило. — Трябва да се порежеш и да източиш малко кръв — каза Камила. — По принцип аз го правя, но Знакът няма да ми позволи. Затова ще импровизираме.

Саймън се поколеба. Това беше лошо. Много лошо. Знаеше достатъчно за свръхестествения свят и беше наясно какво значат клетвите за долноземците. Те не бяха празни обещания, които можеха да бъдат нарушавани. Те наистина обвързваха, бяха като виртуални окови. Ако подпишеше клетвата, трябваше да бъде верен на Камила. Вероятно цяла вечност.

— Ела — каза Камила, нотка на нетърпение се прокрадна в гласа й. — Няма защо да се бавим.

Саймън преглътна и с неохота направи крачка напред, после още една. Един от слугите застана пред него и блокира пътя му. Той подаде на Саймън нож — злокобно изглеждащо нещо с остър връх. Саймън го взе и го вдигна над китката си. После го свали.

— Знаете ли — каза той, — никак не обичам болката. Или ножовете…

— Направи го — изръмжа Камила.

— Трябва да има друг начин.

Камила стана от креслото и Саймън видя, че зъбите й са изскочили. Беше истински вбесена.

— Ако не спреш да ми губиш времето…

Чу се тиха експлозия, сякаш нещо огромно се беше разцепило на две. Голям блестящ образ се появи на отсрещната стена. Камила се обърна към него, устните й се разделиха от шок, когато осъзна какво вижда. Саймън се досети, че е разбрала какво става, той също знаеше. Можеше да е само едно.

Портал. А през него се изсипаха поне дузина ловци на сенки.

— Добре — каза Изабел и рязко остави комплекта за първа помощ. Бяха в една от многото свободни стаи в Института, в които настаняваха гостуващи членове на Клейва. Във всяка стая имаше легло, скрин и гардероб и малка баня. Както и, разбира се, комплект за първа помощ с бинтове, тампони и няколко резервни стилита. — Иратцето ще свърши работа, но ще отнеме малко време, докато раните избледнеят. А тези — тя прокара ръка по изгарянията под лакътя на Клеъри, където кръвта на демона я беше опръскала, — може би няма да изчезнат напълно до утре. Но ако си почиваш, ще заздравеят по-бързо.

— Супер. Благодаря, Изабел. — Клеъри погледна надолу към ръцете си; дясната беше бинтована, а блузата й беше разкъсана и с петна от кръв, макар руните на Изи да бяха изцелили раните под тях. Тя можеше и сама да си нарисува иратце, но й беше приятно някой да се грижи за нея. Макар и да не беше най-сърдечният човек, Изи беше умела и мила, когато беше в настроение. — Благодаря, че дойде и че… знаеш… спаси живота ми от онова нещо…

— Демон хидра. Казах ти. Имат много глави, но са страшно глупави. А ти си се справяше добре, когато дойдох. Хареса ми онова, което беше направила с атамето. Не се паникьосваш, когато си под напрежение. Това е толкова важно за един ловец на сенки, колкото да знае как да пробие дупка в някого. — Изабел се метна на леглото до Клеъри и въздъхна. — Май трябва да се върна в църква Талто и да видя какво мога да открия, преди Клейва да се появи. Може би ще успеем да разберем какво става. Болницата, бебетата… — тя потрепери. — Това не ми харесва.

Клеъри беше разказала на Изабел защо е отишла в църквата, както и за бебето демон в болницата, но се направи, че подозренията са били нейни, за да не намесва майка си. Изабел изглеждаше отвратена, когато Клеъри разказа как бебето изглеждало сякаш е нормално, но очите му били черни и имало нокти на хищник вместо пръсти.

— Мисля, че се опитват да направят друго бебе като… като брат ми. Мисля, че са експериментирали с някоя нещастна жена мундан — каза Клеъри. — Когато бебето се е родило, тя не е издържала и се е побъркала. Просто… кой би направил такова нещо? Някой от последователите на Валънтайн? Някой, който не е бил хванат и сега се опитва да довърши започнатото от него?

— Може би. Или си попаднала на демонична секта. Има много такива. Макар че не мога да си представя, че някой би искал да създаде други чудовища като Себастиан — в гласа й прозвуча омраза, когато изрече името му.

— Истинското му име е Джонатан…

— Джонатан е името на Джейс — каза рязко Изабел. — Няма да наричам онова чудовище с името на брат ми. За мен той винаги ще бъде Себастиан.

Клеъри трябваше да признае, че Изабел имаше право. И на нея й беше трудно да мисли за него като за Джонатан. Може би не беше честно спрямо истинския Себастиан, но никой от тях не го познаваше. По-лесно беше да наричат прокълнатия син на Валънтайн с името на непознат, отколкото с името на някой близък от семейството, близък в живота.

Изабел говореше безгрижно, но на Клеъри й беше ясно, че умът й работеше и обмисляше различните възможности.

— Както и да е. Радвам се, че ми изпрати онова съобщение. Усетих, че става нещо странно, а, честно казано, умирах от скука. Всички отидоха по някаква тайна работа на Клейва. Аз не тръгнах с тях, защото Саймън ще е там, а сега го мразя.

— Саймън е с Клейва? — Клеъри беше изумена. Когато пристигнаха й беше направило впечатление, че Институтът е по-пуст от обикновено. Джейс, разбира се, го нямаше, но тя и не очакваше да го види (не че знаеше защо). — Говорих с него сутринта и той не ми каза, че ще прави нещо такова — добави Клеъри.

Изабел сви рамене.

— Има някаква връзка с вампирите. Само това знам.

— Той дали е добре?

Изабел изгуби търпение.

— Няма нужда повече да го защитаваш, Клеъри. Той има Знака на Каин. Могат да се опитат да го взривят, застрелят, удавят или намушкат, и пак ще е добре. — Тя погледна сериозно Клеъри. — Забелязах, че не ме попита защо мразя Саймън. Явно знаеш, че е излизал и с друга.

— Знаех — призна Клеъри. — Съжалявам.

Изабел не й обърна внимание.

— Ти си най-добрата му приятелка. Щеше да е странно да не знаеш.

— Трябваше да ти кажа — отвърна Клеъри. — Просто… не мислех, че възприемаш сериозно връзката си със Саймън.

Изабел се намръщи.

— Така е. Само че… мислех, че поне той я възприема сериозно. Той е много под моето ниво и очаквах от него повече, отколкото от другите.

— Може би — каза тихо Клеъри, — Саймън не е трябвало да излиза с някой, който си мисли, че е много над неговото ниво. — Изабел я погледна и Клеъри усети, че се изчервява.

— Съжалявам. Вашите отношения не са моя работа.

Изабел вдигна тъмната си коса на кок — така правеше, когато беше напрегната.

— Да, така е. Можех да те попитам защо изпрати на мен съобщение да дойда в църквата, а не на Джейс, но не го направих. Не съм глупава. Знам, че имате проблеми, въпреки страстната сцена на улицата — тя погледна внимателно Клеъри. — Спали ли сте вече заедно?

Клеъри усети как кръвта нахлу в лицето й.

— Какво… Аз… не. Не сме, но не виждам какво общо има това.

— Няма — каза Изабел и дооправи косата си. — Попитах от нечисто любопитство. Какво ви спира?

— Изабел! — Клеъри сви крака, обви коленете си с ръце и въздъхна. — Нищо. Просто не бързаме. Аз съм… Знаеш.

— Не и Джейс — каза Изабел. — Според мен не е. Не съм абсолютно сигурна. Ако ви е нужно нещо… — тя не довърши изречението.

— Какво?

— Предпазни мерки. Сещаш се. Трябва да внимавате — каза Изабел. Звучеше прагматично, сякаш говореше за копчета. — Ангелът би трябвало да е по-прозорлив и да ни даде руна за контролиране на раждаемостта, но не.

— Разбира се, че ще внимавам — запелтечи Клеъри и усети как се изчервява. — Стига вече. Чувствам се неловко.

— Това е момичешки разговор — каза Изабел. — Струва ти се неловко, защото цял живот Саймън е бил единственият ти приятел. А не можеш да говориш с него за Джейс. Това вече би било неловко.

— Джейс наистина ли не ти е казвал нищо? Не е споделял какво го тревожи? — попита Клеъри тихо. — Честно?

— Не е нужно — каза Изабел. — Като ви гледам как се държите, а и Джейс изглежда сякаш някой е умрял, нямаше как да не се сетя, че има някакъв проблем. Трябваше да дойдеш при мен по-рано.

— Той поне добре ли е? — попита Клеъри много тихо.

Изабел стана от леглото и погледна надолу към нея.

— Не — каза тя. — Изобщо не е добре. А ти?

Клеъри поклати глава.

— И аз така си помислих — отвърна Изабел.

За изненада на Саймън, когато видя ловците на сенки, Камила изобщо не опита да се защити. Тя изкрещя и побягна към вратата, но замръзна, защото осъзна, че навън грее слънце и че ако излезе от банката, ще изгори. Задъха се и се сви до една стена, оголи зъби и от гърлото й излезе съскане.

Саймън отстъпи, когато ловците на сенки от Клейва се втурнаха покрай него, всички облечени в черно като ято гарвани. Той видя как Джейс (лицето му беше бледо и изсечено като от бял мрамор) прониза с широкото острие на камата си един от хората ратаи, докато минаваше покрай него, небрежно, сякаш пешеходец размазва муха. Мерис беше отпред, развятата й черна коса напомни на Саймън за Изабел. Тя ликвидира втория треперещ ратай с камшично движение на серафимската си кама и тръгна към Камила с извадено блестящо острие. Джейс беше до нея, а друг ловец на сенки (висок мъж с черни руни, виещи се от лактите към китките му като лози) беше от другата й страна.

Останалите ловци на сенки се бяха пръснали и претърсваха банката със странните си сензори и проверяваха всеки ъгъл за демонична активност. Те не обърнаха внимание на телата на хората ратаи на Камила, които лежаха неподвижни в засъхващи локви черна кръв. Не обърнаха внимание и на Саймън. Той можеше да е още една колона в помещението, ако се съдеше по това колко го забелязваха.

— Камила Белкор — каза Мерис, гласът й отекна сред мраморните стени. — Ти наруши Закона и ще бъдеш наказана. Ще се предадеш и ще дойдеш с нас, или ще се биеш?

Камила плачеше, но не направи опит да скрие сълзите си, които бяха обагрени с кръв. Те се стичаха по бялото й лице на вадички, когато изхлипа:

— Уокър… и моят Арчър… Мерис изглеждаше объркана. Обърна се към мъжа от лявата й страна.

— За какво говори тя, Кадир?

— За хората ратаи. Според мен оплаква смъртта им.

Мерис махна презрително с ръка.

— Против Закона е да превръщаш хора в ратаи.

— Превърнах ги преди долноземците да станат предмет на противните ви закони, кучко такава. Те са с мен от двеста години. Те ми бяха като деца.

Ръката на Мерис стисна по-силно дръжката на камата.

— Какво знаеш ти за децата? — прошепна тя. — Можеш само да рушиш.

Обляното в сълзи лице на Камила просветна триумфално.

— Знаех си — каза тя. — Каквото и да говориш, каквито и лъжи да изричаш, ти мразиш нашия вид. Нали?

Лицето на Мерис се стегна.

— Задръжте я — каза тя. — Заведете я в Храма.

Джейс бързо застана от едната страна на Камила и я хвана; Кадир сграбчи другата й ръка. После я притиснаха между себе си.

— Камила Белкор, обвинена си в убийството на хора — произнесе Мерис. — Както и в убийството на ловци на сенки. Ще бъдеш отведена в Храма, където ще бъдеш разпитана. Наказанието за убийство на ловец на сенки е смърт, но има възможност, ако ни сътрудничиш, животът ти да бъде пощаден. Разбираш ли? — попита Мерис.

Камила тръсна предизвикателно глава.

— Ще говоря само с един човек. Ако не го доведете, няма да кажа нищо. Можете да ме убиете, но няма да ви кажа нищо.

— Много добре — отвърна Мерис. — Кой е този човек?

Камила оголи зъбите си.

— Магнус Бейн.

— Магнус Бейн? — Мерис беше слисана. — Висшият магьосник на Бруклин? Защо искаш да говориш с него?

— Ще говоря с него — повтори Камила. — Или няма да говоря с никого.

И това беше. Не каза нито дума повече. Докато ловците на сенки я влачеха, Саймън я проследи с поглед. Не се почувства, както си мислеше, че ще стане, победител. Почувства се празен и стомахът странно го присвиваше. Погледна надолу към телата на убитите ратаи; преди не ги харесваше, но те не бяха виновни, че бяха такива. В определен смисъл може би и Камила не беше виновна. Но въпреки всичко, за ловците на сенки тя беше чудовище. И може би не само защото беше убивала ловци на сенки; може би нямаше как да мислят за нея по друг начин.

Бутнаха Камила през Портала; Джейс стоеше от другата му страна и махаше нетърпеливо на Саймън да го последва.

— Идваш или не? — попита той.

„Каквото и да говориш, каквито и лъжи да изричаш, ти мразиш нашия вид.“

— Идвам — каза Саймън и тръгна с нежелание.

12.

ХРАМЪТ

— Защо мислиш, че Камила иска да види Магнус? — попита Саймън.

Той и Джейс се бяха облегнали на задната стена на Храма — голяма зала, свързана с главната фасада на Института чрез тесен коридор. Сам по себе си той не беше част от Института и нарочно не беше осветен, за да може да се използва за затвор на демони и вампири. Храмовете, обясни Джейс на Саймън, бяха загубили популярността си, след като бе изобретено проектирането, но от време на време влизаха в употреба. Очевидно сега беше такъв момент.

Помещението беше голямо, изградено от каменни блокове и колони, входът също беше от камъни и с широки двойни врати. Той водеше към коридор, който свързваше залата със стая в Института. Огромни жлебове в каменния под сочеха, че каквото и да е било държано в клетка през годините, трябва да е било отвратително… и голямо. Саймън, без да иска се запита колко огромни зали с колони ще трябва още да обиколи. Камила стоеше до една от колоните, с ръце зад гърба, а от двете и страни я пазеха ловци на сенки. Мерис крачеше напред-назад и от време на време разменяше по някоя дума с Кадир, очевидно в опит да измисли някакъв план. Нямаше прозорци поради очевидни причини, но факли с магическа светлина горяха навсякъде и обливаха залата с характерното бяло сияние.

— Не знам — каза Джейс. — Може да му иска моден съвет.

— Ха-ха! Кой е онзи с майка ти? — попита Саймън. — Изглежда ми познат.

— Това е Кадир — отговори Джейс. — Сигурно познаваш брат му. Малик. Той умря при атаката на кораба на Валънтайн. Кадир е вторият по важност човек в Клейва след майка ми. Тя много разчита на него.

Докато Саймън ги наблюдаваше, Кадир дръпна ръцете на Камила зад гърба й, така че да обгърнат колоната и окова китките й. Жената вампир нададе тих писък.

— Благословен метал — каза Джейс без намек за емоция. — Изгаря ги.

„Ги“. Искаш да кажеш „ви“. Аз съм като нея. Не съм по-различен, само защото ме познаваш, помисли си Саймън.

Камила скимтеше. Кадир се дръпна с невъзмутимо изражение. Тъмни руни покриваха изцяло ръцете и врата му. Той се обърна да каже нещо на Мерис, Саймън долови думите „Магнус“ и „спешно съобщение“.

— Отново Магнус — каза Саймън. — Той не е ли на почивка?

— И Магнус, и Камила са много стари — обясни Джейс. — Не е толкова странно, че се познават — сви рамене, очевидно незаинтересован от темата. — Както и да е, почти съм сигурен, че накрая ще извикат Магнус. Мерис иска информация, много я иска. Знае, че Камила не е убила ловците на сенки само заради кръвта им. Има и по-лесни начини да намериш кръв.

Саймън си спомни за миг за Морийн и му прилоша.

— Е — каза той, като се опитваше да звучи спокоен, — явно Алек ще се върне. Това е хубаво, нали?

— Разбира се — гласът на Джейс прозвуча безжизнено. Не изглеждаше никак добре; бялата светлина в помещението правеше релефа на скулите му някак по-различен и остър, сякаш беше отслабнал още повече. Ноктите му бяха изгризани до кръв, а под очите му имаше тъмни сенки.

— Поне планът ти проработи — добави Саймън, в опит да внесе малко радост в нещастието на Джейс. На Джейс беше хрумнала идеята Саймън да снима с телефона си и да изпрати снимката на Клейва, което щеше да им позволи да създадат портал. — Идеята беше добра.

— Знаех, че ще се получи — Джейс звучеше отегчен от комплимента. Той вдигна глава, когато двойните врати се отвориха със замах и Изабел влезе, развяла черната си коса. Тя огледа залата — почти не погледна Камила и другите ловци на сенки — и тръгна към Джейс и Саймън, ботушите й тракаха по каменния под.

— Защо изведнъж решихте да нарушите почивката на горките Магнус и Алек? — попита тя без предисловие. — Имат билети за опера!

Джейс обясни, докато Изабел стоеше с ръце на кръста; тя така и не погледна Саймън.

— Добре — каза тя, когато той приключи. — Но всичко това е абсурдно. Тя само печели време. Какво толкова има да казва на Магнус? — погледна назад през рамо към Камила, която освен с белезници, беше прикована към колоната и с дълга сребърно-златна верига. Веригата пресичаше тялото й, колената й и дори глезените й и я държеше абсолютно неподвижна. — Това благословен метал ли е?

Джейс кимна.

— Белезниците са с подплата, за да не наранят китките й, но ако мърда прекалено много… — той издаде цвърчащ звук. Саймън си спомни как ръцете му изгоряха, когато беше докоснал Звездата на Давид в килията си в Идрис, как кожата му се беше разкървавила и едва се сдържа да не му изръмжи.

— Е, докато вие бяхте на лов за вампири, аз бях в центъра и се бих с демон хидра — каза Изабел. — Бяхме двете с Клеъри.

Джейс, който досега не показваше почти никакъв интерес към ставащото около него, изведнъж скочи.

— С Клеъри? Взела си я с теб на лов за демони? Изабел…

— Не, разбира се. Тя вече се биеше с него, когато пристигнах.

— Но откъде знаеше…

— Тя ми изпрати съобщение. И аз отидох — каза Изабел и започна да разглежда ноктите си, които бяха, както винаги, съвършени.

— Изпратила е съобщение на теб? — Джейс сграбчи Изабел за китката. — Тя добре ли е? Пострада ли?

Изабел погледна ръката му, която я стискаше за китката и после вдигна поглед към лицето му. Саймън не знаеше дали я беше заболяло, но погледът й можеше да разреже стъкло, както и сарказмът в гласа й.

— Да, кръвта й изтича, но не исках да ти кажа веднага, защото щях да разваля хубавия съспенс.

Джейс сякаш изведнъж осъзна какво прави и пусна китката на Изабел.

— Тя е тук?

— Горе е — каза Изабел. — Почива си…

Но Джейс вече беше тръгнал, бягаше към вратите. Прелетя през тях и изчезна. Изабел поклати глава, докато гледаше след него.

— Едва ли си си мислила, че ще реагира по друг начин — каза Саймън.

За миг тя не каза нищо. Той се запита дали смята да не му обръща внимание до края на вечността.

— Знам — каза накрая тя. — Просто ми се искаше да разбера какво става между тях.

— Не мисля, че и те знаят.

Изабел хапеше долната си устна. Изведнъж му се стори много млада и необичайно объркана. Явно обмисляше нещо и Саймън мълчаливо изчака, докато Изабел взе решение.

— Не искам да е така. Ела. Трябва да поговорим — каза и тръгна към вратите на Института.

— Наистина ли? — Саймън беше изумен.

Изабел се завъртя и го погледна.

— Точно в момента, да. Но не мога да ти кажа колко дълго ще продължи това.

Саймън вдигна ръце.

— И аз искам да говоря с теб Из, но не мога да вляза в Института.

Между веждите й се появи бръчка.

— Защо? — тя млъкна и започна да мести поглед от него към вратите, към Камила и после пак отначало. — А, вярно. Как тогава влезе тук?

— През портала — отвърна Саймън. — Джейс обаче каза, че някъде тук има и друг изход. През него вампирите могат да влизат в Храма през нощта — той посочи тясна врата в стената на няколко метра от тях. На вратата имаше ръждясало желязно резе, което сякаш не беше използвано известно време.

Изабел сви рамене.

— Добре.

Резето издаде стържещ звук, когато тя го вдигна, и ръждив прах се разлетя във въздуха. Зад вратата имаше малка каменна стая, подобно на канцелария в църква, и врата, която вероятно водеше навън. Нямаше прозорци, но студеният въздух се процеждаше през процепа на вратата и накара Изабел да потрепери в късата си рокля.

— Виж, Изабел — каза Саймън, решавайки, че той трябва да повдигне темата. — Много съжалявам за онова, което направих. Нямам извинение…

— Не, нямаш — каза Изабел. — И, докато си говорим за това, можеш да ми кажеш защо живееш с онзи, който е превърнал Мая във върколак.

Саймън й разказа как Джордан бил прикрепен към него като се опита да бъде колкото може по-безпристрастен. Според него не беше чак толкова важно да обяснява на Изабел, че отначало не е знаел кой е Джордан, и че Джордан съжаляваше за онова, което беше сторил.

— Не че това е някакво извинение — завърши той. — Но, знаеш… — Всички сме правили лоши неща. Той обаче не можеше да се насили да й каже за Морийн. Не точно сега.

— Знам — каза Изабел. — Чувала съм за претор лупус. Предполагам, след като са го приели за член, значи не може да е пълен неудачник — тя изгледа Саймън по-внимателно. — Макар че не разбирам защо някой трябва да те пази. Нали имаш… — Тя посочи челото му.

— Няма да понеса цял живот някакви да ме нападат и Знакът да ги взривява — каза Саймън.

— Трябва да разбера кой се опитва да ме убие. Джордан ми помага. Джейс също.

— Наистина ли вярваш, че Джордан ти помага? Клейвът има връзки с преторите. Можем да го сменим с друг.

Саймън се поколеба.

— Да. Вярвам, че ми помага. И не мога постоянно да разчитам на Клейва.

— Добре.

Изабел се облегна на стената.

— Някога питал ли си се защо съм толкова различна от братята си? — попита тя без предисловие. — От Алек и Джейс?

Саймън примигна.

— Искаш да кажеш, освен че ти си момиче, а те… не са?

— Да. Не говорех за това, идиот такъв. Само ги погледни. Те нямат никакъв проблем да се влюбят. И двамата са влюбени. Вечна любов. Край с тях. Виж Джейс. Той обича Клеъри сякаш… сякаш на света няма нищо друго, и няма и да има. Алек е същият. А Макс… — гласът й заглъхна. — Няма как да знам какъв щеше да стане, но той вярваше на всички. Както може би си забелязал, аз не вярвам на никого.

— Хората са различни — каза Саймън, опитвайки се да прозвучи съчувствено. — Това не значи, че те са по-щастливи от теб…

— Напротив. Мислиш, че не знам ли? — тя погледна Саймън. — Ти познаваш родителите ми.

— Не много добре — те не кипяха от желание да се запознаят с гаджето вампир на Изабел и това не помогна много на Саймън да се пребори с усещането, че е просто поредният от дългата редица неподходящи ухажори.

— Е, знаеш, че и двамата са били в Кръга. На бас обаче, че нямаш представа, че идеята е била на мама. Татко не харесвал особено Валънтайн. И после, когато всичко приключило и ги изгонили, и когато осъзнали, че на практика са съсипали живота си, според мен той започнал да вини нея. Те обаче вече имали Алек и чакали мен, така че той останал, макар и да искал да си тръгне. После, когато Алек бил на около девет, той си намерил друга.

— Леле — каза Саймън. — Баща ти е изневерил на майка ти? Това е… това е ужасно.

— Тя ми каза, когато бях на тринайсет — продължи Изабел. — Каза ми, че е щял да я напусне, но тогава разбрали, че е бременна с Макс и пак останали заедно. Той скъсал с другата. Мама не ми каза коя е била, само, че не мога да имам доверие на мъжете. И ми каза да не казвам на никого.

— А ти казвала ли си на някого?

— Не и досега — отговори Изабел.

Саймън се замисли за малката Изабел, която е трябвало да пази тайна, да не я споделя с никого, да я крие от братята си. Знаела е неща за семейството, които те така и не са разбрали.

— Не е трябвало да те моли такова нещо — каза той, внезапно ядосан. — Не е било честно.

— Може би — отвърна Изабел. — Вярвах, че съм по-специална. Не смятах, че това ще ме промени. Виждах обаче как братята ми отдават сърцата си и си мислех: „На мен ми е по-добре така“. Сърцата могат да бъдат разбити. И дори и раните да зараснат, човек никога вече няма да бъде същият.

— Може би ти е по-добре така — каза Саймън. — И на мен ми е по-добре така.

— За Клеъри ли говориш? — попита Изабел. — Тя е разбила сърцето ти.

— На малки парченца. Ако някой предпочете собствения си брат вместо теб, това може да ти съсипе самочувствието. Мислех, че ще осъзнае, че с Джейс няма да се получи. Че ще се откаже и ще се върне при мен. Накрая обаче разбрах, че никога няма да спре да обича Джейс, независимо дали между тях ще се получи, или не. Разбрах, че ако е с мен, то ще е само защото не може да има него. Реших, че за мен ще е по-добре да съм сам и сложих точка.

— Не знаех, че си скъсал с нея — каза Изабел. — Предположих, че…

— Че нямам себеуважение? — усмихна се вяло Саймън.

— Мислех, че си още влюбен в Клеъри — каза Изабел, — и не можеш да имаш сериозна връзка с никого.

— Защото ти избираш мъже, които не могат да имат сериозна връзка — каза Саймън. — И така не се налага да се обвързваш.

Очите на Изабел блестяха, когато го погледна, но не отвърна нищо.

— Аз те харесвам — каза Саймън. — Винаги съм те харесвал.

Тя пристъпи към него. Стояха близо един до друг в малката стая и той чуваше звука от дишането й и слабото туптене на сърцето й. Тя миришеше на шампоан и пот, и гардения, и на кръвта на ловците на сенки.

При мисълта за кръв се сети за Морийн и тялото му се напрегна. Изабел забеляза — как иначе, тя беше боец и сетивата й бяха настроени да долавят и най-леките движения на другите — дръпна се и стана сериозна.

— Добре — каза тя. — Е, радвам се, че си поговорихме.

— Изабел…

Но нея вече я нямаше. Саймън влезе след нея в Храма, но тя се движеше бързо. Докато вратата на малката стая се затвори зад него, тя вече беше прекосила половината зала. Той се отказа и загледа как изчезва зад двойната врата на Института, знаейки, че не може да я последва.

Клеъри седна и разтърси глава, за да дойде на себе си. Трябваше й малко време, за да си спомни къде се намира — в една от стаите за гости в Института. Единствената светлина, идваща от високия прозорец, синееше — навън се здрачаваше. Тя лежеше увита в одеяло; дънките, якето и обувките й бяха подредени на един стол до леглото. А до нея на леглото седеше Джейс и я гледаше, сякаш го беше призовала в съня си. Носеше бойна екипировка, сякаш току-що се беше върнал от битка, косата му бе разрошена, меката светлина от прозореца хвърляше сенки под очите му, на слепоочията и скулите му. На тази светлина изглеждаше невероятно и почти нереално красив, като картина на Модиляни — с издължени черти.

Тя потърка очи и примигна сънено.

— Колко е часът? Колко време…

Джейс я придърпа към себе си и я целуна, и за момент тя замръзна, изведнъж осъзнала, че беше само по тънка тениска и бельо. После се отпусна в ръцете му. Той я целуваше бавно и тя усети как тялото й се втечнява. Една такава целувка можеше да я накара да повярва, че всичко е наред, че всичко е както преди, и че той се радва да я види. Когато обаче ръцете му повдигнаха ръба на тениската й, тя го отблъсна.

— Не — каза и пръстите й се сключиха около китките му. — Не можеш да ме награбваш всеки път, когато ме видиш. Това не може да замени един разговор.

Той си пое накъсано въздух и попита:

— Защо прати съобщение на Изабел, а не на мен? Ако си била в беда…

— Защото знаех, че тя ще дойде — отвърна Клеъри. — Но не бях сигурна, дали ти ще дойдеш. Не и в момента.

— Ако нещо ти се беше случило…

— Тогава предполагам все щеше да научиш. Когато благоволеше да си вдигнеш телефона — тя все още го държеше за китките; после го пусна и се облегна назад. Беше трудно, физически трудно, да бъде толкова близо до него и да не го докосва, но тя отпусна ръце отстрани до тялото си и ги задържа там. — Или ми казваш какъв е проблемът, или излизаш от стаята.

Устните му се разделиха, но не каза нищо; тя отдавна не му беше говорила така грубо.

— Съжалявам — рече накрая Джейс. — Като се има предвид как се държа напоследък, нормално е дори да не искаш да ме видиш. Може би не трябваше да идвам. Но Изабел каза, че си ранена и не можах да се въздържа.

— Имам няколко изгаряния — каза Клеъри, — но нищо сериозно.

— Всичко, което се случва с теб, за мен е сериозно.

— Е, това определено обяснява защо не си вдигаш телефона. А последния път, когато те видях, избяга, без да ми кажеш нищо. Сякаш гаджето ми е дух.

Устата на Джейс леко трепна.

— Не е същото. Веднъж Изабел се срещаше с един дух и тя ще ти каже, че…

— Не — прекъсна го Клеъри. — Това беше метафора. Много добре знаеш какво искам да кажа.

Той замълча за момент, после каза:

— Дай да видя изгарянията.

Клеъри протегна ръце. От вътрешната страна на китките й, където я беше опръскала кръвта на демона, имаше неприятни червени петна. Джейс пое ръцете й много внимателно, изчака тя да даде разрешение и започна да ги обръща и разглежда. Тя се спомни първия път, когато я беше докоснал, на улицата пред „Джава Джоунс“ — тогава търсеше по ръцете й знаци, които тя нямаше.

— Демонска кръв — каза той. — Ще изчезнат за няколко часа. Боли ли?

Клеъри поклати глава.

— Не знаех — каза той. — Не знаех, че си имала нужда от мен.

Гласът й затрепери.

— Винаги имам нужда от теб.

Той наведе глава и целуна изгореното място на китката й. По тялото й пробяга топлина, усети я като горещо опарване, което тръгна от китката и стигна до стомаха.

— Не знаех — каза той. Целуна следващото изгаряне до лакътя й и после следващото, нагоре по ръката й до рамото. Тежестта на тялото му я притисна надолу и тя легна на възглавниците, вперила поглед в него. Той се подпря на лакти, за да не я смаже с тежестта си, и я погледна.

Очите му винаги потъмняваха, когато се целуваха, сякаш страстта му изцяло променяше цвета им. Сега те бяха тъмнозлатисти. Докосна белия звездовиден белег на рамото й, идентичен с неговия. Този белег ги беше белязал като деца на онези, имали допир с ангели.

— Ако се оженим… — започна той и вероятно почувства как тя се напрегна, защото се усмихна. — Не се плаши, не ти правя предложение. Просто се питах какво знаеш за сватбите на ловците на сенки.

— Няма пръстени — каза Клеъри, прокарвайки пръсти по тила му, където кожата му беше много нежна. — Само руни.

— Една тук — каза той, нежно докосвайки с пръст ръката й на мястото на белега. — Още една тук — плъзна пръста си нагоре към ключицата й и после надолу, докато се спря над разтуптяното й сърце. — Ритуалът е взет от Песента на Соломон. „Положи ме като печат на сърцето си, като печат на мишницата си, защото любовта е силна като смъртта.“

— Нашата е по-силна — прошепна Клеъри, спомняйки си как го беше върнала от мъртвите. И този път, когато очите му потъмняха, тя се протегна и го придърпа към устните си.

Целуваха се дълго, докато светлината в стаята почти се стопи и останаха само сенки. Джейс не помръдна и не се опита да я докосне, но тя усещаше, че чака разрешение. Осъзнавайки, че тя трябва да направи първата крачка, се протегна, хвана ръба на блузата му и започна да я съблича през главата му. Той реагира незабавно, седна, свали блузата си и я хвърли небрежно на земята. Разтърси коса и тя едва ли не очакваше от ярките златни кичури да се посипят искри в тъмнината на стаята. Толкова е красив, помисли си тя, че чак й бе трудно да го гледа. Вместо това наблюдаваше собствените си ръце, които се плъзнаха по тялото му, изследвайки белезите по бицепсите му и звездовидния белег на рамото му. Проследи с показалец линията между гръдните му мускули и плоския му корем. Джейс затаи дъх, когато ръката й стигна до колана на панталоните му и я погледна, веждите му леко се вдигнаха, сякаш казваше: „Каквото поискаш…“

Сърцето й биеше бясно, тя отдръпна ръцете си от него, за да хване собствената си тениска, съблече я колкото може по-бързо и я захвърли на земята до леглото. Когато погледна отново към него, изражението на лицето му едва не я хвърли в паника. То и напомни за това на майка й, когато се отдаваше на изкуството — почуда, удивление и копнеж, сякаш гледаше нещо по-красиво, отколкото можеше да се пресъздаде с боите върху хартията. Пулсът й се ускори. Произнесе името му и той легна до нея, придърпа я по-близо до себе си и я целуна по устата. Голата му кожа се допря до нейната, но ясно усещаше къде дрехите им заставаха между тях. Местата, където голата им кожа се докосваше сякаш пламнаха, когато се претърколиха настрани, оплетени в одеялото. Докъде ще стигнем? Какво правим?, питаше малка част от мозъка й, но останалата част от съзнанието и крещеше на тази малка част да млъкне. Тя искаше да го целува, да вкусва устата му, устните му, езика му; искаше да го прегръща, да се увери, че е истински, че е тук, с нея и че никога няма да си тръгне.

Чу как рязко си пое въздух, когато устните му се плъзнаха по шията й. Той се отдръпна. Постави ръка под главата й и започна да я гали. Очите му бяха огромни и блестяха в тъмнината.

— Добре ли си? — усмихна се Джейс.

Клеъри не можеше да отрони нито дума, затова само кимна. Той се върна на устата й, устните му я дразнеха с леки целувки, после се преместиха и се плъзнаха по лицето й, по шията й, по ключицата й, докато цялото й тяло запулсира. Бузата й още беше притисната към дланта на дясната му ръка; очакваше лявата му ръка да я докосне отново — но той сякаш се протягаше за нещо зад себе си — какво правеше?

Клеъри изведнъж си спомни, че Изабел й беше казала да внимават. „О!“, помисли си. Леко се скова и се дръпна.

— Джейс, не съм сигурна, че…

Нещо сребърно проблесна в тъмнината — студено и остро, то разряза по дължина ръката й. За миг почувства само изненада, после — болка. Отдръпна ръце, примигна и видя ивица тъмна кръв да се стича по кожата й от плитката рана, появила се от рамото до лакътя й.

— Ох! — извика тя, по-скоро от изумление, отколкото от болка. — Какво…

С едно-единствено движение Джейс се дръпна рязко от нея и леглото. Изведнъж той стоеше в средата на стаята, без риза и с лице, бяло като платно.

Клеъри пристисна наранената си ръка и се надигна.

— Джейс, какво…

Млъкна. В лявата си ръка той стискаше назъбена кама — камата със сребърната дръжка, която беше видяла в кутията на баща му. По острието имаше тънка ивица кръв.

Клеъри погледна към ръката си и после отново към него.

— Не разбирам…

Той разтвори пръсти и камата издрънча на пода. За момент изглеждаше така, сякаш щеше да избяга, както беше направил при бара. После се свлече на земята и покри главата си с ръце.

— Харесвам я — каза Камила, когато вратите се затвориха зад Изабел. — Донякъде ми напомня за мен самата.

Саймън се обърна да я погледне. В Храма беше доста мрачно, но я виждаше ясно — облегнала гръб на колоната, с извити назад ръце. Близо до вратата на Института стоеше ловец на сенки; бяха го оставили да пази, но той не можеше да я чуе. Не че го и интересуваше особено.

Саймън леко се приближи до Камила. Веригата, с която беше вързана, някак странно го привличаше. Благословен метал, който сякаш слабо блестеше на фона на бледата й кожа, и на него му се стори, че вижда няколко струйки кръв около белезниците на китките й.

— Тя изобщо не прилича на вас.

— Така си мислиш ти — Камила наклони глава; русата й коса изглеждаше изкусно аранжирана около лицето, но той знаеше, че не я е пипала. — Толкова много обичаш приятелите си, ловците на сенки. Както соколът обича господаря си, който го връзва и ослепява.

— Нещата не стоят така — каза Саймън. — Ловците на сенки и долноземците не са врагове.

— Дори не можеш да отидеш с тях в дома им — рече тя. — Оставиха те отвън. И все пак им служиш с такова желание. Дори би взел тяхната страна срещу собствения си вид.

— Няма други от моя вид — възрази Саймън. — Аз не съм като тях. Но не съм и като вас. А и предпочитам да съм като тях, отколкото като вас.

— Ти си един от нас — тя мръдна нетърпеливо, веригите издрънчаха и стон на болка се отрони от устните й. — Има нещо, което не им казах в банката. Но е истина — тя се усмихна сковано през болката. — Долових миризмата на човешка кръв от теб. Наскоро си се хранил от човек.

Саймън усети как нещо в него се преобърна.

— Аз…

— Беше прекрасно, нали? — червените й устни се извиха. — За пръв път, откакто си вампир, не чувстваш глад.

— Не е вярно — каза Саймън.

— Лъжеш — в гласа й прозвуча обвинение. — Нефилимите ни карат да се борим със собствената си природа. Ще ни приемат, само ако се преструваме на други, ако не бъдем себе си, ако не сме ловци, хищници. Приятелите ти никога няма да те приемат такъв, какъвто си, а само ако се промениш. Това, което ти правиш за тях, те никога няма да направят за теб.

— Не знам защо си правите труда — каза Саймън. — Стореното — сторено. Аз няма да ви пусна. Направих своя избор. Не искам онова, което ми предлагате.

— Може би сега не — каза тихо Камила. — Но ще поискаш. Някой ден.

Ловецът на сенки на вратата отстъпи, когато тя се отвори и Мерис влезе в залата. Зад нея вървяха две фигури, които Саймън веднага разпозна — Алек, братът на Изабел и приятелят му, магьосникът Магнус Бейн.

Алек носеше официален черен костюм; Магнус, за изненада на Саймън, беше облечен по подобен начин, но беше добавил дълъг копринен бял шал с ресни и чифт бели ръкавици. Косата му стърчеше както обикновено, но за разнообразие не блестеше. Когато го видя, Камила застана неподвижно.

Магнус явно още не я беше забелязал; той слушаше Мерис, която му благодареше малко притеснено, че са се отзовали толкова бързо.

— Наистина не ви очаквахме преди утре, най-рано.

Алек изсумтя раздразнено и втренчи поглед в празното пространство. Изглежда не беше доволен, че е тук. А иначе, помисли си Саймън, изглеждаше както винаги — същата черна коса, същите спокойни сини очи. От друга страна сякаш беше по-спокоен от преди, беше израснал.

— За щастие близо до Виенската опера има Портал — каза Магнус и с типичен жест преметна шала над рамото си. — В мига, в който получихме съобщението, тръгнахме насам.

— Наистина не разбирам какво общо има това с нас — каза Алек. — Хванали сте вампир, който бил намислил някаква гадост. Те постоянно го правят.

Саймън усети как стомахът му се сви. Той погледна да види дали Камила не му се присмива, но погледът й беше вперен в Магнус.

Алек едва сега забеляза Саймън и се изчерви. Винаги му личеше, защото кожата му беше много бледа.

— Извинявай, Саймън. Не говорех за теб. Ти си различен.

Какво щеше да си помислиш, ако снощи ме беше видял как се храня от четиринайсетгодишно момиче?, помисли си Саймън. Но не каза нищо, само кимна на Алек.

— Тя е свързана с настоящото разследване на смъртта на тримата ловци на сенки — каза Мерис. — Трябва ни информация, а тя ще говори само пред Магнус Бейн.

— Наистина ли? — Алек погледна Камила с недоумение и интерес. — Само пред Магнус?

Магнус проследи погледа му и за първи път — или поне така се стори на Саймън — погледна директно към Камила. Нещо премина между тях, някаква енергия. Устата на Магнус трепна в ъглите и той горчиво се усмихна.

— Точно така — каза Мерис и объркване премина по лицето й, когато забеляза погледа между магьосника и жената вампир. — Ако Магнус пожелае, разбира се.

— Добре — рече Магнус и свали ръкавиците си. — Ще говоря с Камила от ваше име.

— Камила? — Алек погледна Магнус и вдигна вежди. — Значи я познаваш. Или… тя познава теб?

— Познаваме се — сви рамене Магнус, сякаш казваше „Какво да се прави“. — Едно време беше моя приятелка.

13.

УБИТОТО МОМИЧЕ

— Твоя приятелка? — Алек беше изумен. Както и Мерис. Саймън също не можеше да каже, че не е учуден. — Ходил си с вампир? С жена вампир?

— Беше преди сто и трийсет години — каза Магнус. — От тогава не съм я виждал.

— Защо не си ми казал? — попита Алек.

Магнус въздъхна.

— Александър, живея от стотици години. Бил съм с мъже, бил съм с жени, с феи и магьосници, вампири, и дори с някой и друг дух — той погледна към Мерис, която изглеждаше леко ужасена. — Прекалено много ли казах?

— Няма проблеми — отвърна тя, макар да звучеше малко тъжно. — Трябва да обсъдя нещо с Кадир. Сега идвам — тя отиде при Кадир и двамата изчезнаха през вратата. Саймън също се отдръпна и се направи, че разглежда внимателно един от витражите. Но вампирският му слух беше достатъчно добър, за да чуе всичко, което Магнус и Алек си казаха, независимо дали искаше или не. Знаеше, че и Камила можеше да ги чуе. Беше наклонила глава, докато слушаше, очите й бяха притворени и изглеждаше замислена.

— С колко други си бил? — попита Алек. — Горе-долу.

Магнус поклати глава.

— Не съм ги броил, а и няма значение. Важно е само това, което изпитвам към теб.

— С повече от сто? — попита Алек. Магнус го изгледа безизразно. — Двеста?

— Не мога да повярвам, че водим този разговор — каза Магнус, избягвайки въпроса. Саймън беше склонен да се съгласи и му се искаше да не го правеха пред него.

— Защо с толкова много? — сините очи на Алек блестяха в полумрака. Саймън не можеше да каже дали е ядосан. Той не звучеше ядосано, само напрегнато, но Алек беше затворен човек и може би никога не го показваше повече от това. — Бързо ли ти омръзват хората?

— Аз ще живея вечно — каза Магнус тихо. — За разлика от всички останали.

Алек изглеждаше, сякаш някой го е ударил.

— Значи оставаш с тях, докато са живи и после си намираш друг?

Магнус не каза нищо. Той погледна Алек, очите му блестяха като очите на котка.

— Смяташ, че е по-добре цяла вечност да съм сам?

Устните на Алек потрепериха.

— Отивам да потърся Изабел — рече, и без да каже и дума повече, се обърна и влезе в Института.

Магнус гледаше как си отива с тъжни очи. Не по човешки тъжни, помисли си Саймън. Очите му излъчваха вековна тъга, сякаш острите ръбове на човешката тъга с годините са били шлифовани и станали някак заоблени, както водата в морето изглаждаше острите ръбове на стъклото.

Магнус погледна косо Саймън, сякаш знаеше какво си мисли.

— Подслушваме ли, вампире?

— Не ми харесва да ме наричат така — каза Саймън. — Имам си име.

— Май ще трябва да го запомня. Все пак след сто-двеста години, ще сме останали само двамата с теб. — Магнус го гледаше замислено. — Няма да има други.

Тази мисъл накара Саймън да се почувства сякаш е в асансьор, който изведнъж се е откъснал от въжетата и лети към земята покрай хиляди етажи. Разбира се, мисълта беше минавала през съзнанието му и преди, но досега винаги я беше отпъждал. Представата, че той ще остане на шестнайсет, а Клеъри ще остарее, Джейс ще остарее, всички, които познаваше, ще остареят, ще имат деца, а той изобщо нямаше да се промени, беше ужасяваща.

Да си завинаги на шестнайсет звучеше добре, докато не се замислиш по-сериозно. След това перспективата не изглеждаше никак примамлива.

Котешките очи на Магнус блестяха яркозелени.

— Да погледнеш вечността в очите не е никак забавно, нали?

Преди Саймън да може да отговори, Мерис се върна.

— Къде е Алек? — попита тя, оглеждайки се объркано.

— Отиде да потърси Изабел — каза Саймън, преди Магнус да е отговорил.

— Много добре — Мерис приглади сакото си отпред, макар да не беше измачкано. — Ако нямаш нищо против…

— Ще говоря с Камила — каза Магнус. — Но ще го направя насаме. Би ли ме изчакала в Института, ще дойда при теб, когато приключа.

Мерис се поколеба.

— Знаеш ли какво да я попиташ?

Погледът на Магнус не трепна.

— Да, знам как да говоря с нея. В случай, че има желание да говори, ще го каже на мен.

Изглежда и двамата бяха забравили, че Саймън също е там.

— И аз ли трябва да изляза — попита той, прекъсвайки състезанието по втренчване.

Мерис го погледна объркано.

— А, да. Благодаря ти за помощта, Саймън, но повече нямаме нужда от теб. Можеш да си вървиш, ако искаш.

Магнус не каза нищо. Саймън сви рамене, обърна се и тръгна към стаичката с изхода, който щеше да го отведе отвън. На вратата се спря и погледна назад. Мерис и Магнус още говореха, макар пазачът вече да държеше вратата на Института отворена, готов да си тръгне. Изглежда само Камила си спомняше за съществуването на Саймън. Тя му се усмихваше от колоната, устните й бяха извити в краищата в очите й блестеше обещание.

Саймън излезе и затвори вратата след себе си.

— Това се случва всяка нощ — Джейс седеше на пода, бе придърпал колене към тялото си, а ръцете му висяха отпуснато между тях. Беше сложил камата на леглото до Клеъри, която бе поставила ръка върху нея, докато го слушаше — по-скоро за негово успокоение, отколкото за нейно, че може да се защити. Сякаш цялата енергия от лицето на Джейс се беше изцедила; дори, докато разказваше, гласът му звучеше празен и далечен, сякаш говореше от голямо разстояние. — Сънувам, че идваш в стаята ми и ние… започваме да правим това, което правихме. И после аз те наранявам. Порязвам те или те удушавам, или те намушквам и ти умираш, гледаш ме със зелените си очи, докато животът ти изтича в ръцете ми.

— Това са само сънища — каза нежно Клеъри.

— Току-що се убеди, че не са — възрази Джейс. — Бях напълно буден, когато вдигнах камата срещу теб.

Клеъри знаеше, че има право.

— Притесняваш се, че губиш разсъдъка си?

Той поклати бавно глава. Косата падна в очите му и той я отметна. Беше станала прекалено дълга, не се беше подстригвал от известно време и Клеъри се зачуди дали изобщо му правеше впечатление. Как не беше обърнала внимание на сенките под очите му, на изгризаните нокти, на изтощеното му изражение? Беше толкова заета да се чуди дали я обича, че не се беше замислила за нищо друго.

— Всъщност, това не ме притеснява толкова. Притеснява ме, че те наранявам. Притеснява ме, че каквато и отрова да разяжда сънищата ми, тя ще проникне и в реалния животи аз ще… — гърлото му се сви.

— Ти никога не би ме наранил.

— Ножът беше в ръката ми, Клеъри. — Ако те нараня… — гласът му заглъхна. — В повечето случаи ловците на сенки умират млади. Всички знаем това. Ти пожела да станеш ловец на сенки и аз не бих те спрял, защото не е моя работа да ти казвам как да живееш живота си. Още повече, че аз поемам същите рискове. Що за човек бих бил, ако ти кажа, че аз имам право да рискувам живота си, но не и ти? Мислил съм как ще се почувствам, ако умреш. На бас, че и ти си мислила за същото.

— Знам как ще се почувствам — каза Клеъри, спомняйки си езерото, меча и кръвта на Джейс, изтичаща на пясъка. Той беше мъртъв и Ангелът го върна обратно, но това бяха най-кошмарните минути в живота й. — Исках да умра. Но знаех колко щеше да се разочароваш, ако се бях предала.

Той й отправи подобие на усмивка.

— И аз си мислех същото. Ако умреш, няма да искам да живея повече. Но няма да се самоубия, защото където и да отиваме, след като починем, искам да съм при теб. А ако се самоубия, знам, че никога повече няма да ми проговориш. В който и да е живот. Ще живея, ще се опитам да осмисля някак живота си, докато отново се съберем. Но, ако аз те нараня, ако аз причиня смъртта ти, нищо няма да ме спре да се самоунищожа.

— Не говори така — Клеъри усети как тялото й изстива. — Джейс, трябваше да ми кажеш.

— Не можех — гласът му беше равен, категоричен.

— Защо?

— Възприемах се като Джейс Лайтууд — каза той. — Мислех, че има вероятност възпитанието ми да не ми се е отразило. Сега обаче се питам дали хората могат да се променят. Може би винаги ще бъда Джейс Моргенстърн, синът на Валънтайн. Той ме е отгледал през първите ми десет години и може би това е петно, което никога няма да се заличи.

— Мислиш, че баща ти е виновен? — каза Клеъри и през съзнанието й премина част от една история, която Джейс й бе разказвал — „да обичаш значи да унищожаваш“. После се замисли колко беше странно, че нарича Валънтайн баща на Джейс, при условие, че кръвта му течеше в нейните вени, не във вените на Джейс. Тя обаче никога не беше чувствала Валънтайн като свой баща. За разлика от Джейс. — И не си искал аз да разбера.

— Ти си всичко, което искам — рече Джейс. — И може би Джейс Лайтууд заслужава да получи всичко, което иска. Но не и Джейс Моргенстърн. Дълбоко в мен знам това. Или просто не искам да унищожа това, което имаме.

Клеъри си пое дълбоко въздух и бавно го изпусна.

— Ти не унищожаваш нищо.

Той вдигна глава и примигна.

— Какво искаш да кажеш?

— Мислиш, че имаш проблеми с психиката — каза Клеъри. — Че има нещо сбъркано в теб. Е, аз не съм съгласна. Мисля, че някой ти причинява това.

— Аз не…

— Итуриел ми изпраща сънища — каза Клеъри. — Може би някой изпраща сънища и на теб.

— Итуриел ти изпраща сънища, защото се опитва да ти помогне. Насочва те към истината. Какъв е смисълът на моите сънища? Те са извратени, безсмислени, садистични…

— Може би имат някакво значение — възрази Клеъри. — Но може би не значението, което ти влагаш. Или пък онзи, който ти ги изпраща, се опитва да те нарани.

— Кой би направил такова нещо?

— Някой, който не ни харесва особено — каза Клеъри и изтласка образа на кралицата на феите.

— Може би — каза тихо Джейс, като гледаше ръцете си. — Себастиан…

Значи и той не обича да го нарича Джонатан, помисли си Клеъри. Не го винеше. Това беше неговото име.

— Себастиан е мъртъв — каза тя, малко по-остро, отколкото възнамеряваше. — А и, ако е имал такава сила, е щял да я използва и преди.

Съмнение и надежда пробягаха по лицето на Джейс.

— Наистина ли мислиш, че може някой да ми го причинява?

Сърцето на Клеъри затуптя в гърдите й. Тя не беше сигурна; много силно искаше да е истина, но ако не беше, не искаше да дава на Джейс напразни надежди. Това важеше и за двама им.

После обаче се замисли, че Джейс отдавна не бе имал каквито и да било надежди.

— Мисля, че трябва да отидем в Града на тишината — каза тя. — Братята ще влязат в главата ти и ще разберат дали някой си играе с теб. Както направиха с мен.

Джейс отвори уста и после я затвори отново.

— Кога? — попита той накрая.

— Сега — отвърна Клеъри. — Не искам да чакам. А ти?

Той не отговори, просто стана от пода и вдигна ризата си. Погледна Клеъри и почти се усмихна.

— Ако ще ходим в Града на тишината, по-добре се облечи. Искам да кажа… харесват ми сутиена и бикините ти, но не знам дали Мълчаливите братя ще ги оценят по достойнство. Останали са съвсем малко и не искам да умрат от превъзбуда.

Клеъри стана от леглото и го замери с възглавница. Протегна се към дрехите си и започна да облича блузата си. Точно преди да пъхне глава в нея, погледът й попадна върху камата, която лежеше на леглото — тя блестеше като сребърен пламък.

— Камила — каза Магнус, — мина много време.

Тя се усмихна. Кожата й изглеждаше по-бяла, отколкото я помнеше, и тъмните й, подобни на паяжина вени, прозираха през нея. Косата й все още беше с цвят на сребро и очите й все още бяха зелени като на котка. Тя продължаваше да е красива. Погледна я и сякаш се озова в Лондон. Видя газените лампи и подуши пушека и мръсотията, конете, металния дъх на мъглата, цветята в Кю Гардънс. Видя момче с черна коса и сини очи като на Алек. Момиче с дълги кафяви къдрици и сериозно лице. В свят, в който накрая всичко изчезваше, тя беше една от вечните константи.

Пред него стоеше Камила.

— Липсваше ми, Магнус — каза тя.

— Не е вярно — той седна на пода на Храма. Усещаше студа на камъка през дрехите си. Беше доволен, че носеше шал. — Защо ги накара да ме извикат? Опитваш се да спечелиш време?

— Не — тя се наведе напред, веригите издрънчаха. Той почти можеше да чуе цвърченето, където благословения метал докосна кожата на китките й. — Чух разни неща за теб, Магнус. Чух, че напоследък си под крилото на ловците на сенки. Чух, че си спечелил любовта на един от тях. Предполагам става въпрос за момчето, с което те видях да говориш. Вкусовете ти винаги са били много различни.

— Надавала си ухо на слуховете за мен — каза Магнус, — а можеше просто да ме попиташ. През всичките тези години бях в Бруклин, съвсем наблизо, а ти така и не ми се обади. Така и не те видях на някое от партитата ми. Между нас има стена от лед, Камила.

— Не аз я издигнах — зелените й очи се разшириха. — Винаги съм те обичала.

— Ти ме напусна — каза той. — Направи ме свой домашен любимец и после ме заряза. Ако любовта беше храна, щях да умра от глад, предвид кокалчетата, които ми подхвърляше — той съобщаваше просто факти. Беше минало много време.

— Но ние имаме цяла вечност… — запротестира тя. — Трябва да си знаел, че ще се върна за теб…

— Камила — каза Магнус с безкрайно търпение, — какво искаш?

Гърдите й се надигнаха и спуснаха бързо. Тъй като нямаше нужда да диша, Магнус беше наясно, че го прави заради ефекта.

— Знам, че ловците на сенки се вслушват в думите ти — каза тя. — Искам да говориш с тях от мое име.

— Искаш да сключа сделка — поясни Магнус.

Тя го прониза с поглед.

— Речникът ти винаги е бил непростимо в крак с времето.

— Твърдят, че си убила трима ловци на сенки — каза Магнус. — Вярно ли е?

— Те бяха членове на Кръга — отвърна тя и долната й устна потрепери. — Бяха измъчвали и убивали представители на моя вид…

— Затова ли го направи? За отмъщение? — когато тя не отговори, Магнус продължи: — Знаеш как постъпват с онези, които убият нефилим, Камила.

Очите й заблестяха.

— Искам да се застъпиш за мен, Магнус. Искам имунитет. Искам Клейва да подпише обещание, че ако им дам информация, ще пощадят живота ми и ще ме освободят.

— Никога няма да те освободят.

— Никога няма да разберат защо събратята им трябваше да умрат.

— Трябваше да умрат? — повтори Магнус — Интересен подбор на думи, Камила. Да разбирам ли, че ситуацията е по-сложна, отколкото изглежда на пръв поглед? Че има и нещо друго, освен кръв или отмъщение?

Тя не отговори, само го гледаше, гърдите й театрално се вдигаха и спускаха. Всичко в нея беше внимателно нагласено — спускащата се сребриста коса, извивката на шията й, дори кръвта по китките й.

— Ако искаш да говоря с тях от твое име — каза Магнус, — трябва да споделиш поне нещо малко. Покажи добра воля.

Тя му се усмихна галантно.

— Знаех, че ще говориш с тях от мое име, Магнус. Знаех, че миналото не е напълно мъртво за теб.

— Смятай, каквото си искаш — отговори Магнус. — Истината, Камила!

Тя прокара език по долната си устна.

— Можеш да им кажеш — промълви тя, — че получих заповед да убия онези ловци на сенки. Не ми пречеше да го направя, защото те бяха убивали моя вид и смъртта им беше заслужена. Но нямаше да я изпълня, ако не ме беше накарал някой много по-силен от мен.

Сърцето на Магнус се разтуптя. Това не му хареса.

— Кой?

Камила обаче поклати глава.

— Имунитет, Магнус.

— Камила…

— Ще ме набучат на кол и ще ме оставят на слънцето да изгоря — каза тя. — Така постъпват с онези, които убият нефилим.

Магнус се изправи на крака. Шалът му се беше изцапал от пода. Той погледна тъжно петната.

— Ще направя каквото мога, Камила. Но не ти обещавам нищо.

— Разбира се — промълви тя с полупритворени очи. — Ела тук, Магнус. Приближи се.

Той не я обичаше вече, но тя беше мечта от миналото му, затова пристъпи към нея и застана достатъчно близо, за да може да я докосне.

— Помниш ли? — попита тихо тя. — Помниш ли Лондон? Партитата в „Де Куинсис“ Помниш ли Уил Херондейл? Знам, че го помниш. А твоето момче, онзи Лайтууд… Те дори си приличат.

— Така ли? — попита Магнус, сякаш не му беше минавало през ума.

— Красивите момчета винаги са били твоята гибел — каза тя. — Какво може да ти даде някакво смъртно момче? Десет години, двайсет, преди старостта да сложи ръка върху него. Четирийсет години, петдесет, преди смъртта да ти го отнеме. Аз мога да ти дам цялата вечност.

Той докосна бузата й. Беше по-студена от пода.

— Ти можеш да ми дадеш миналото — каза малко тъжно той. — Но Алек е моето бъдеще.

— Магнус… — започна тя.

Вратата на Института се отвори и Мерис застана на прага, на фона на магическата светлина. До нея стоеше Алек с кръстосани на гърдите ръце. Магнус се зачуди дали Алек беше чул какво си бяха казали с Камила през вратата. Може би не…

— Магнус — попита Мерис Лайтууд, — стигнахте ли до някакво споразумение?

Магнус отпусна ръка.

— Не съм сигурен, че думата е „споразумение“ — каза той и се обърна към Мерис. — Но има за какво да поговорим.

Вече облечена, Клеъри отиде с Джейс в стаята му. Там той сложи в една торба всичко необходимо за пътуването им до Града на тишината. Сякаш отиваше на някакво зловещо парти с приспиване, помисли си тя. Той взе най-вече оръжия — няколко серафимски ками, стилито си и, след като помисли малко, камата със сребърната дръжка, чието острие вече беше почистено от кръвта. После облече черното си кожено яке, а тя го гледаше как се закопчава и изважда кичурите руса коса от яката си. Когато се обърна да я погледне и преметна чантата през рамо, се усмихна и Клеъри видя леко отчупения му преден ляв резец, който намираше за очарователен — малък недостатък в иначе безупречния му външен вид. Сърцето й прескочи и тя отклони поглед — не можеше да диша.

Той протегна ръка към нея.

— Да вървим.

Нямаше как да се обадят на Мълчаливите братя да дойдат да ги вземат, затова Джейс и Клеъри взеха такси от центъра до „Хюстън“ и Мраморното гробище. Клеъри предложи да минат през портала и да се озоват направо в Града от кости. Джейс обаче каза, че има правила за тези неща, а и тя не можеше да се отърси от чувството, че Мълчаливите братя биха го сметнали за проява на грубост.

Джейс седеше до нея на задната седалка в таксито, държеше едната й ръка и прокарваше пръсти по нея. Това я разсейваше, но не толкова, че да не чуе историята му за Саймън и Джордан, за залавянето на Камила и желанието й да говори с Магнус.

— Саймън добре ли е? — попита Клеъри притеснено. — Не знаех. Той е бил в Института, а аз дори не го видях…

— Не беше в Института, а в Храма. Държи се на положение. Добре се справя за някой, който до скоро е бил мундан.

— Но планът звучи опасен. Камила е напълно луда, нали?

Джейс прокара пръсти по кокалчетата й.

— Трябва да спреш да мислиш за Саймън като за мунданското момче, което си познавала досега. Момче, което е трябвало да бъде спасявано. Сега вече нищо не може да го нарани. Не си виждала Знака, който му постави, в действие. Докато аз съм. Сякаш гневът Божи се изсипва върху света. Трябва да се гордееш със себе си.

Тя потръпна.

— Не знам. Направих го, защото трябваше, но въпреки всичко това е проклятие. Не знаех, че са му се случили такива неща. Той не ми каза. Разбрах, че Изабел и Мая са научили една за друга. Но не знаех за Джордан, че е бил приятел на Мая и… всичко останало.

Защото не попита. Беше прекалено заета да се тревожиш за Джейс. Това не е хубаво.

— А ти уведоми ли го какво беше намислила? — попита Джейс. — Нещата не са еднозначни.

— Не. Не казах на никого — отвърна Клеъри и разказа на Джейс за пътуването си до Града от кости с Люк и Мерис, както и какво беше открила в моргата на „Бет Израел“ и как беше намерила църква Талто.

— Не съм чувал за нея — каза Джейс. — Но Изабел е права, има всякакви странни секти, които боготворят дявола. Повечето изобщо не успяват да призоват демон. Тези обаче май са го направили.

— Смяташ ли, че са боготворили демона, когото убихме? Дали сега ще… спрат?

Джейс поклати глава.

— Било е демон хидра, нещо като куче пазач. А и „Нейният дом е смъртта и пътеките й водят към мъртвите.“ Предполагам, че става въпрос за женски демон. Освен това често сектите, които почитат женски демони, правят ужасяващи неща с бебетата. Имат невероятно извратени идеи за раждането и децата — той се облегна на седалката, полузатворил очи. — Сигурен съм, че Клейва ще отиде в църквата и ще провери, но шансът е двайсет към едно да намерят нещо. Убили сте демона пазач, така че сектата ще се покрие и ще унищожи доказателствата. Ще трябва да почакаме, докато се установят някъде другаде.

— Но… — стомахът на Клеъри се сви, — онова бебе! И рисунките в книгата, която видях. Мисля, че се опитват да направят още деца… като Себастиан.

— Не могат — каза Джейс. — Инжектирали са демонска кръв на човешко дете. Това е лошо, да. Но за да създадеш нещо като Себастиан, трябва да влееш демонска кръв на дете на ловци на сенки. Затова бебето е починало — той стисна леко ръката й, сякаш да я успокои. — Те не са добри хора, но едва ли ще опитат да го направят отново, защото нищо не се е получило.

Таксито спря със скърцане на ъгъла на „Хюстън“ и Второ авеню.

— Броячът е счупен — каза таксиметровият шофьор. — Десет долара.

Джейс, който при други обстоятелства вероятно щеше да направи саркастична забележка, му хвърли двайсетачка и излезе от колата, като задържа вратата отворена за Клеъри.

— Готова ли си? — попита той, когато се отправиха към желязната врата на Града.

Тя кимна.

— Последното ми идване тук не беше особено забавно, но да, готова съм — тя хвана ръката му. — Стига да сме заедно, съм готова на всичко.

Мълчаливите братя ги чакаха на входа на Града, сякаш знаеха, че ще дойдат. Клеъри позна брат Закарая сред другите. Те стояха в мълчалива редица и пречеха на Клеъри и Джейс да влязат в Града.

Защо сте тук, дъще на Валънтайн и сине на Института? Клеъри не беше сигурна кой от тях проговори в главата й и дали не говореха всички. Деца не влизат сами в Града на тишината.

Думата „деца“ я засегна, но Клеъри знаеше, че според ловците на сенки, всеки под осемнайсет години е дете, и трябва да се подчинява на определени правила.

— Имаме нужда от помощта ви — отвърна Клеъри, когато стана очевидно, че Джейс няма да каже нищо. Той местеше поглед от един мълчалив брат на друг с апатия, сякаш безброй различни лекари са му поставяли безнадеждни диагнози и сега, стигайки последната инстанция, вече не чака присъдата си с надежда. — Нали това ви е работата? Да помагате на ловците на сенки.

Въпреки това не сме слуги на повикване. И не всеки проблем е в нашата юрисдикция.

— Този обаче е — каза Клеъри твърдо. — Вярвам, че някой влиза в съзнанието на Джейс, някой с голяма сила, и манипулира спомените и сънищата му. Кара го да прави неща, които не иска.

Ониромантия, каза единият от мълчаливите братя. Магията на сънищата. Това е по силите само на най-великите и най-опитните ползватели на магията.

— Като ангелите — каза Клеъри и беше възнаградена с високомерна тишина.

Може би, каза брат Закарая накрая. Трябва да дойдете с нас при Говорещите звезди. Това явно не беше покана, а заповед, защото те рязко се обърнаха и тръгнаха към сърцето на Града, без да изчакат да видят дали Джейс и Клеъри идват след тях.

Стигнаха до залата на Падащите звезди и там братята заеха местата си около черната базалтова маса. Мечът на смъртните отново висеше на стената и хвърляше отблясъци като крило на сребърна птица. Джейс отиде до центъра на стаята и се загледа в металните звезди, прогорени в червените и златни плочи на пода. Клеъри го наблюдаваше, сърцето я болеше. Трудно й беше да го гледа така, обичайната му енергия беше изгаснала както магическа светлина под слой пепел.

Тогава той вдигна русата си глава, примигна и Клеъри разбра, че Мълчаливите братя говореха в съзнанието му и изричаха думи, които тя не можеше да чуе. Видя как той поклати глава и каза:

— Не знам. Мислех, че са обикновени сънища — после устата му се сви и тя нямаше как да не се запита какъв въпрос са му задали. — Видения? Нищо подобно. Да, виждал съм Ангела, но Клеъри има пророчески сънища, не аз.

Клеъри се напрегна. Бяха на крачка да попитат какво се беше случило с Джейс и Ангела онази нощ до езерото Лин. Тя не беше мислила за това. Когато Мълчаливите братя проникваха в съзнанието ти, какво виждаха? Само онова, което търсеха? Или всичко?

Тогава Джейс кимна.

— Добре. Аз съм готов, ако вие сте готови.

Той затвори очи и Клеъри, гледайки го, се отпусна леко. Сигурно така се беше чувствал Джейс, първия път, когато Мълчаливите братя бяха проникнали в съзнанието й, помисли си тя. Тогава тя беше забелязала детайли, на които не беше обръщала внимание, уловена в мрежите на техните съзнания и на своето собствено, и се беше отдала на спомени, изгубвайки представа за света.

Видя как Джейс се напрегна, сякаш го бяха докоснали с ръце. Отпусна глава назад. Дланите му се отвориха и стиснаха, когато звездите на пода в краката му заблестяха с ослепителна сребърна светлина. Клеъри примигна, за да отпъди бликналите от ярката светлина сълзи. Джейс, грациозна тъмна фигура на фона на заслепяващото сребърно сияние, стоеше сякаш в сърцето на водопад. Навсякъде около тях се носеше шум — тих, неразбираем шепот.

Клеъри гледаше как той падна на колене и се подпря с ръце на земята. Сърцето й се сви. Когато Мълчаливите братя бяха влезли в главата й, тя едва не припадна, но Джейс беше по-силен, нали? Той се сви, ръцете му обвиха стомаха му, агония се излъчваше от всяка негова клетка, но не извика. Клеъри не издържа — спусна се към него през морето от светлина и падна на колене, обгръщайки тялото му с ръце. Шепнещите гласове се надигнаха в знак на протест, когато той обърна глава и я погледна. Сребърната светлина беше измила цвета на очите му и те изглеждаха гладки и бели като мраморни плочки. Устните му оформиха името й.

И тогава всичко изчезна — светлината, звука — всичко, и те стояха на колене заедно на голия под в залата, обгърнати от тишина и сенки. Джейс трепереше и когато отпусна дланите си, тя видя кръв на местата, където ноктите му се бяха забили в кожата. Тя все още го държеше за ръка и погледна към Мълчаливите братя, опитвайки се да сдържи гнева си. Знаеше, че беше все едно да се ядосва на лекар, който е назначил болезнено, но животоспасяващо лечение, но й беше трудно, изключително трудно, да бъде благоразумна, когато ставаше въпрос за някой, когото обича.

Има нещо, което не ни казваш, Клариса Моргенстърн, каза брат Закарая. Тайна, която и двамата пазите. Ледена ръка обви сърцето на Клеъри.

— Какво искате да кажете?

Знакът на смъртта е върху това момче. Беше друг брат — Енок, помисли си тя.

— Смърт? Искате да кажете, че ще умра? — попита Джейс, но не звучеше изненадано.

Искаме да кажем, че си бил мъртъв. Вече си минавал през портала на царството на сенките, душата ти е напускала тялото ти.

Клеъри и Джейс се спогледаха. Тя преглътна.

— Ангел Разиел… — започна тя.

Да, неговият знак също е върху момчето. В гласа на Енок липсваше емоция. Има само два начина да върнеш някого от мъртвите. Чрез некромантия — черна магия със звънец, книга и свещ. Така можеш да създадеш подобие на живот. Но само ангел, собствената дясна ръка на Бог може да постави човешка душа обратно в тялото така, както някога е бил вдъхнат живот у първите хора. Той поклати глава. Балансът между живота и смъртта, доброто и злото, е деликатен въпрос, млади ловци на сенки. Вие сте нарушили този баланс.

— Но Разиел е ангел — каза Клеъри. — Може да направи каквото поиска. Вие го боготворите, нали? След като е решил да направи това…

А така ли е? Попита друг от братята. Той ли реши това?

— Аз… — Клеъри погледна Джейс. Можех да поискам абсолютно всичко. Световен мир, лек за болест, да живея вечно. Аз обаче исках само теб.

Познаваме ритуала на реликвите, каза Закарая. Знаем, че който ги притежава, който е техен господар, може да поиска от Ангела едно нещо. Не мисля, че е можел да откаже.

Клеъри вдигна брадичка.

— Е, вече е сторено.

Джейс се опита да се усмихне.

— Те могат да ме убият, ако решат. За да възстановят баланса.

Клеъри стисна още по-силно ръката му.

— Стига глупости — гласът и беше изтънял.

Тя се напрегна още повече, когато брат Закарая се отдели от групата на Мълчаливите братя и се приближи към тях, носейки се мълчешком към Говорещите звезди. Стигна до Джейс, и Клеъри трябваше да се пребори с желанието си да го отблъсне. Той се наведе, постави дългите си пръсти под брадичката на Джейс и вдигна лицето на момчето към своето. Ръцете на Закарая бяха тънки и гладки — ръце на млад човек. Досега тя не се беше замисляла сериозно за възрастта на Мълчаливите братя, беше сметнала, че всички са от някакъв мъдър и стар вид.

Джейс, още на колене, погледна Закарая, който го наблюдаваше със сляпо, безстрастно изражение. Това напомни на Клеъри за средновековните рисунки на коленичили светци, обърнали поглед нагоре, с обляни от ярка златна светлина лица.

Ако бях при теб, докато растеше, каза той с изненадващо нежен глас, щях да разпозная рода Херондейл в лицето ти, Джейс Лайтууд и щях да разбера кой си.

Джейс изглеждаше объркан, но не се отдръпна.

— Казват, че не приличам нито на майка си, нито на баща си…

Закарая се обърна към другите.

Не можем и не бива да нараняваме момчето. Между семейство Херондейл и Братята съществуват стари връзки. Длъжни сме да му помогнем.

— Да му помогнете с какво? — попита Клеъри. — Има ли някакъв проблем с него… има ли нещо в главата му?

Когато се ражда ловец на сенки, се извършва ритуал и над детето се полагат определени защитни заклинания от Мълчаливите братя и от Железните сестри.

Клеъри знаеше от обучението си, че Железните сестри бяха женски орден като Мълчаливите братя, които живееха дори още по-изолирано от тях, и отговаряха за изработката на оръжията на ловците на сенки.

Брат Закарая продължи:

Когато Джейс е починал и после е бил възкресен, той се е родил за втори път и е бил лишен от тези защити и ритуали. Останал е отворен като незаключена врата — отворен за всякакви демонични влияния и сили.

Клеъри облиза изсъхналите си устни.

— Тоест е бил обладан?

Не обладан. Повлиян. Подозирам, че голяма демонична сила шепти в ушите ти, Джонатан Херондейл. Ти си силен, бориш се с нея, но тя те увлича, както морето увлича пясъка.

— Джейс — прошепна Джейс през побелелите си устни. — Джейс Лайтууд, не Херондейл.

Клеъри се хвана за по-практичната страна на въпроса.

— Откъде сте сигурни, че демон прави това? И какво можем да направим, за да го остави на мира?

Енок каза замислено:

Ритуалът трябва да бъде извършен отново, защитите да бъдат положени за втори път, както когато е бил роден.

— Вие можете ли да го направите? — попита Клеъри.

Закарая наклони глава. Може да бъде направено. Трябва да се подготвим, да извикаме една от Железните сестри и да бъде направен амулет… Той замълча. Джонатан трябва да остане при нас, докато извършим ритуала. Това е най-безопасното място за него.

Клеъри погледна отново Джейс, търсейки някаква емоция, каквото и да е — надежда, облекчение, задоволство… нещо. Лицето му обаче беше безизразно.

— За колко време? — попита той.

Закарая разтвори широко ръце:

Един, може би два дни. Ритуалът е създаден за новородени; ще трябва да го променим и пригодим за възрастен човек. Ако беше на повече от осемнайсет години, това щеше да е невъзможно. И сега ще бъде трудно, но можеш да бъдеш спасен.

„Да бъде спасен“. Не на такова нещо се беше надявала Клеъри, искаше й се да й кажат, че проблемът е лесен за разрешаване. Погледна Джейс. Той беше навел глава, косата му бе паднала напред, вратът му й се стори толкова уязвим, че сърцето я заболя.

— Няма проблем — каза нежно тя. — Ще остана тук с теб…

Не. Братята проговориха заедно, гласовете им бяха категорични. Той трябва да остане тук сам. За онова, което е необходимо да направим, той не трябва да се разсейва.

Клеъри усети как тялото на Джейс се напрегна. Последният път, когато беше сам в Града на тишината, беше несправедливо затворен, стана свидетел на ужасяващата смърт на повечето от Мълчаливите братя и беше измъчван от Валънтайн. Нямаше начин идеята да остане още една нощ сам в Града да не му се стори мъчителна.

— Джейс — прошепна тя, — ще направя каквото поискаш. Ако искаш да си тръгнем…

— Ще остана — каза той. Вдигна глава и гласът му прозвуча силно и ясно. — Ще остана. Направете каквото трябва, за да решите проблема. Искам да се обадиш на Изи и Алек. Кажи им… кажи им, че съм отишъл при Саймън да го държа под око. Кажи им, че ще се видим утре или вдругиден.

— Но…

— Клеъри — той нежно махна ръцете й, които обгръщаха врата му, и ги задържа в своите. — Беше права. Не е в мен причината. Нещо ми го причинява. Причинява го на нас. Знаеш ли какво означава това? Ако мога да бъда… излекуван… повече няма да се страхувам да бъда с теб. Бих останал и хиляда нощи в Града на тишината заради това.

Тя се наведе напред, без да се притеснява от присъствието на Мълчаливите братя и го целуна като бързо притисна устни към неговите.

— Ще се върна — прошепна тя. — Утре вечер след партито в „Айрънуъркс“, ще дойда да те видя.

Надеждата в очите му можеше да разбие сърцето й.

— Може би дотогава ще съм излекуван.

Тя докосна лицето му с върховете на пръстите си.

— Може би.

Саймън се събуди все още изтощен след дългата, изпълнена с кошмари нощ. Завъртя се по гръб и се втренчи в светлината, която идваше от единствения прозорец в стаята му.

Зачуди се дали щеше да спи по-добре, ако правеше като другите вампири и спеше през деня. Макар слънцето да не го нараняваше, нощта го привличаше и пораждаше у него желание да скита под тъмното небе и блестящите звезди. Нещо вътре в него искаше да живее в сенките и светлината пробождаше тази част от него като остър нож. По същия начин у него съществуваше копнежа за кръв. Беше се опитал да се пребори с този копнеж и беше загубил.

Изправи се със залитане, навлече някакви дрехи и отиде в дневната. Миришеше на препечени филийки и кафе. Джордан седеше на един от високите столове. Както обикновено, косата му стърчеше на всички посоки, а раменете му бяха прегърбени.

— Здрасти — каза Саймън. — Какво става?

Джордан го погледна. Беше блед под загара си.

— Имаме проблем — каза той.

Саймън примигна. Не беше виждал съквартиранта си върколак от онзи ден. Снощи се беше прибрал от Института и беше припаднал от изтощение. Джордан го нямаше и Саймън бе предположил, че е на работа. Може би обаче нещо се беше случило.

— Какво има?

В отговор Джордан бутна вестника към Саймън. „Дейли Нюз“ беше отворен някъде по средата. В горната част имаше зловеща снимка — зърнест образ на проснато върху някакъв тротоар тяло, със слаби крайници, огънати под странен ъгъл. Не приличаше на човешко, както понякога се случваше с мъртвите тела. Саймън щеше да попита Джордан защо му показва статията, когато текстът под снимката се заби в съзнанието му.

НАМЕРЕНО МЪРТВО МОМИЧЕ

Според информация от полицията в момента се разследва убийството на четиринайсетгодишната Морийн Браун, чието тяло беше открито в сряда, в 2 ч. през нощта, изхвърлено в кофа за боклук пред „Биг Епъл Дели“ на Трето Авеню. Въпреки че полицията не е излязла с официално становище за причината на смъртта, собственикът на магазина, който открил тялото, Майкъл Гарза, твърди, че гърлото й е било прерязано. Полицаите все още не са намерили оръжието…

Неспособен да чете повече, Саймън се отпусна тежко на един стол. Разпозна разноцветните ръкавици без пръсти и глупавата розова шапка, които носеше, когато я видя за последно. Господи, прииска му се да каже. О, Господи! Но думите не излязоха от устата му.

— На бележката не пишеше ли — каза Джордан със слаб глас — че ако не отидеш на онзи адрес, ще прережат гърлото на приятелката ти?

— Не — прошепна Саймън. — Не е възможно. Не.

Но си спомни: „Малката приятелка на братовчедката на Ерик. Как се казваше? Онази, която си пада по Саймън. Тя идва на всичките ни концерти и навсякъде разправя, че му е гадже.“

Саймън си спомни и телефона й, малкият й розов телефон със стикери и как го беше вдигнала, за да ги снима заедно. Усещането за ръката й върху рамото му, лека като пеперуда. Четиринайсетгодишна. Той се сви и обви ръце около тялото си, сякаш искаше да се смали и да изчезне.

14.

В КАКВО СЕ ПРЕВРЪЩАТ МЕЧТИТЕ

Джейс се мяташе неспокойно на тясното легло в Града на тишината. Той не знаеше къде спят Братята, а и те не изглеждаха склонни да разкрият това пред него. Единственото място, където можеше да легне, беше в една от килиите под Града, където обикновено държаха затворниците. Оставиха вратата отворена, за да не се чувства като в затвор, но каквото и въображение да имаше човек, мястото не би могло да бъде наречено приятно.

Въздухът беше тежък и задушен, беше съблякъл тениската си и лежеше върху завивките само по дънки, но и така му беше прекалено горещо. Стените имаха матово сив цвят и някой беше издълбал буквите Дж. Г. в камъка над рамката на леглото. В напуканото огледало се виждаше собственото му изкривено отражение и мивката. Да не говорим, че това помещение събуди у него повече от неприятни спомени.

Братята влизаха и излизаха от съзнанието му през цялата нощ, докато накрая той се почувства като окъсан парцал. Тъй като всичко се пазеше в голяма тайна, нямаше представа дали са постигнали някакъв напредък. Те изобщо не изглеждаха доволни, но Братята винаги бяха такива.

Той знаеше, че истинският тест е сънят. Какво щеше да сънува? Въртеше се, заровил лице в ръцете си. Не мислеше, че ще понесе още един сън, в който наранява Клеъри. Мислеше, че ще загуби разсъдъка си и това го плашеше. Никога не се беше страхувал от смъртта, но мисълта, че ще полудее, беше най-лошото, което можеше да си представи. Единственият начин да разбере това обаче, беше да заспи. Той затвори очи и се насили да сънува.

Заспа и засънува.

Намираше се в долината в Идрис, където се би със Себастиан и едва не загина. Беше есен, не разгара на лятото, както последния път, когато беше там. Листата бяха обагрени в златно и кафяво, в оранжево и червено. Той стоеше на брега на малка река — по-скоро поток, — която разделяше долината на две. В далечината към него се приближаваше някой, който той още не можеше да види ясно, но фигурата крачеше открито и целеустремено.

Беше абсолютно сигурен, че е Себастиан, но едва когато фигурата се приближи, успя да види по-ясно и осъзна, че не е възможно да е той. Себастиан беше висок, по-висок от Джейс, а този човек беше дребен — лицето му оставаше в сянка, но беше с глава или две по-нисък от Джейс. Беше слаб с кльощави детски рамене и кокалести китки, стърчащи от прекалено късите ръкави на блузата му.

Макс.

Образът на по-малкия му брат го зашемети и той падна на колене върху зелената трева. От падането не го заболя. Всичко беше някак неясно като в сън, каквото всъщност си беше. Макс изглеждаше както обикновено. Момче с кокалести колена, на прага на порастването и раздялата с детството. Но той никога нямаше да порасне.

— Макс — каза Джейс. — Макс, толкова съжалявам.

— Джейс — Макс стоеше на едно място. Излезе слаб вятър и отвя кафявата коса от лицето му. Очите му зад очилата бяха сериозни. — Не съм тук заради себе си — каза той. — Не съм тук, за да те преследвам или да те карам да се чувстваш виновен.

Разбира се, прозвуча глас в главата на Джейс. Макс винаги те е обичал, винаги ти се е възхищавал и е вярвал, че си чудесен.

— Сънищата, които имаш, са послания — каза Макс.

— Сънищата са повлияни от демон, Макс. Мълчаливите братя казаха…

— Те грешат — рече бързо Макс. — Сега те са съвсем малко на брой и силата им е по-слаба от преди. Сънищата трябва да ти кажат нещо. Не ги интерпретираш правилно. Те не те карат да нараниш Клеъри. Предупреждават те, че вече си я наранил.

Джейс поклати бавно глава.

— Не разбирам.

— Ангелите ме изпратиха да говоря с теб, защото аз те познавам — каза Макс с ясен детски глас. — Знам как се държиш с хората, които обичаш, и че никога не би ги наранил съзнателно. Ти обаче още не си се освободил напълно от влиянието на Валънтайн. Гласът му още ти нашепва; ти не осъзнаваш, че го чуваш, но е така. Сънищата ти казват, че докато не убиеш тази част от себе си, не можеш да бъдеш с Клеъри.

— Тогава ще я убия — отвърна Джейс. — Ще направя каквото трябва. Само ми кажи какво.

Макс му отправи ясна, светла усмивка и му подаде нещо. Беше кама със сребърна дръжка — камата със сребърната дръжка на Стивън Херондейл, онази, от кутията. Джейс веднага я позна.

— Вземи това — каза Макс. — И я обърни срещу себе си. Онази част от теб, която е с мен в този сън, трябва да умре. Другата част, която после ще се въздигне, ще бъде пречистена.

Джейс пое ножа.

Макс се усмихна.

— Добре. От тази страна има много хора, които се тревожат за теб. Баща ти е тук.

— Не Валънтайн…

— Истинският ти баща. Той ме накара да ти предам да използваш камата. Тя ще прореже всичко нечисто в душата ти.

Макс се усмихна като ангел, когато Джейс насочи камата с острието към себе си. В последния момент обаче Джейс се поколеба. Ситуацията много приличаше на онзи път, когато Валънтайн го беше пробол в сърцето. Той вдигна острието и направи дълъг разрез на дясната си ръка от лакътя до китката. Нямаше болка. Прехвърли ножа в лявата си ръка и направи същото и с другата. Кръв рукна от дългите разрези по ръцете му, по-червена от кръвта в истинския живот, кръв с цвят на рубин. Тя се стече по кожата му и закапа по тревата.

Чу как Макс изпусна тихо дъха си. Момчето се наведе и докосна кръвта с пръстите на дясната си ръка. Когато се изправи и вдигна ръка, пръстите му блестяха в алено. Направи една стъпка към Джейс, после друга. От това разстояние Джейс ясно виждаше лицето на Макс — гладката му детска кожа, прозрачните му клепачи, очите му — Джейс не помнеше да е имал толкова тъмни очи. Макс постави ръка върху кожата на гърдите на Джейс, точно над сърцето му и с кръвта започна да рисува руна. Джейс не я беше виждал преди, ъглите й се припокриваха и имаха странни форми.

Когато приключи, Макс отпусна ръка и отстъпи. Главата му се наклони на една страна, сякаш художник гледа творбата си. Внезапен пристъп на агония премина през Джейс. Кожата на гърдите му сякаш пламна. Макс стоеше, наблюдаваше го с усмивка и тръскаше ръка.

— Боли ли, Джейс Лайтууд? — попита той, но гласът вече не беше на Макс, а на някого другиго, висок и дрезгав, и познат.

— Макс… — прошепна Джейс.

— Както си причинявал болка, така болка ще ти бъде причинена — каза Макс, чието лице започна да потръпва и да се променя. — Както си причинявал мъка, така мъка ще ти бъде причинена. Сега си мой, Джейс Лайтууд. Мой си.

Болката беше ослепителна. Джейс падна напред, ръцете деряха гърдите му и над него се спусна тъмнина.

Саймън седна на дивана с лице в ръцете си. Главата му бучеше.

— Аз съм виновен — каза той. — Със същия успех можех да убия Морийн, докато пиех от кръвта й. Тя е мъртва заради мен.

Джордан се излегна на дивана срещу него. Беше с дънки и зелена тениска, върху блуза с дълъг ръкав, с дупки по маншетите. Беше мушнал палци в дупките и късаше плата. Около врата му проблясваше златният медальон на претор лупус.

— Стига — каза той. — Нямаше как да знаеш. Тя беше добре, когато я качих в таксито. Онези сигурно са я хванали и са я убили по-късно.

На Саймън му се зави свят.

— Но аз я ухапах. Тя няма да се съживи, нали? Няма да стане вампир?

— Не. Хайде, нали знаеш каква е процедурата? Трябваше да й дам да пие от кръвта ти, за да стане вампир. Ако беше пила от кръвта ти и после беше умряла, да, щяхме да обикаляме гробището с кол в ръка. Но случаят не е такъв. Мислех, че помниш тези неща.

Саймън усети вкуса на кисела кръв в гърлото си.

— Те са помислили, че е моя приятелка — каза той. — Предупредиха ме, че ще я убият, ако не отида, и когато не съм отишъл, са прерязали гърлото й. Сигурно е чакала цял ден, чудела се е дали ще отида. Надявала се е да отида… — стомахът му се разбунтува и той се наведе; дишаше тежко и се опитваше да не повърне.

— Да — отвърна Джордан, — но въпросът е кои са те? — той погледна сериозно Саймън. — Мисля, че е време да се обадиш в Института. Не обичам ловците на сенки, но съм чувал, че разследват случаите изключително внимателно. Може би ще имат някаква информация за адреса от бележката.

Саймън се колебаеше.

— Хайде — каза Джордан. — Направи достатъчно за тях. Позволи им и те да направят нещо за теб.

Саймън сви рамене и отиде за телефона си. Когато се върна в дневната, набра номера на Джейс. Изабел го вдигна на второто позвъняване.

— Пак ли ти?

— Съжалявам — каза Саймън неловко. Очевидно малката им интерлюдия в Храма не я беше размекнала толкова, колкото той се надяваше. — Търсех Джейс, но май ще трябва да говоря с теб…

— Чаровен, както винаги — каза Изабел. — Мислех, че Джейс е с теб.

— Не е — Саймън почувства безпокойство. — Кой ти каза това?

— Клеъри — отвърна Изабел. — Може би се опитват да откраднат малко време заедно — тя не звучеше притеснена, което бе логично; Клеъри е последният човек, който би излъгал за местонахождението на Джейс, ако той имаше някакви неприятности. — Не че има значение. Джейс е оставил телефона в стаята си. Ако го видиш, напомни му, че довечера трябва да дойде на партито в „Айрънуъркс“. Ако не се появи, Клеъри ще го убие.

Саймън почти беше забравил, че той също трябваше да отиде на партито.

— Добре — отвърна той. — Виж, Изабел. Имам един проблем.

— Казвай. Харесвам проблемите.

— Не съм сигурен, че ще харесаш този — каза той колебливо и набързо й обясни ситуацията. Тя ахна тихо, когато й разказа как бе ухапал Морийн; Саймън усети как гърлото му се стегна.

— Саймън — прошепна тя.

— Знам, знам — каза той нещастно. — Мислиш ли, че не съжалявам? Дори много повече.

— Ако я беше убил, щеше да нарушиш Закона. Щеше да станеш престъпник. Аз трябваше да убия теб.

— Но не го направих — каза той и гласът му потрепери. — Не го направих. Джордан се кълне, че е била добре, когато я е качил в таксито. А и във вестника пише, че гърлото е прерязано. Не съм го направил аз. Бил е някой друг, за да се добере до мен. Но не знам защо.

— Не сме приключили с този въпрос — гласът й беше твърд. — Но първо отиди да вземеш бележката, която са ти оставили. Искам да ми я прочетеш.

Саймън направи каквото му каза и беше възнаграден с рязко поемане на въздух от страна на Изабел.

— Знаех, че адресът ми звучи познато — каза тя. — Клеъри ме накара да се срещнем там вчера. Това е адресът на църква в центъра. Щабът на някаква демонична секта.

— Какво може да иска една демонична секта от мен? — попита Саймън и в замяна Джордан го изгледа любопитно, той все пак чуваше само половината разговор.

— Не знам. Ти си Дневен вампир. Имаш откачени сили. Примамлива мишена за лунатици и черни магьосници. Просто така стоят нещата. — Изабел можеше да прояви малко повече съчувствие, помисли си Саймън. — Виж, нали ще дойдеш на партито в „Айрънуъркс“? Ще се видим там и ще обсъдим следващата си стъпка. И ще кажа на мама какво се е случило с теб. Те вече разследват църквата Талто и ще добавят тази информация към останалите.

— Сигурно ще дойда — каза Саймън. Последното нещо, което му се искаше да направи, е да ходи на парти.

— И доведи и Джордан — каза Изабел. — Бодигардът ти ще ни е от полза.

— Не мога. Мая ще бъде там.

— Аз ще говоря с нея — отвърна Изабел. Прозвуча по-уверена, отколкото Саймън би бил на нейно място. — Ще се видим там.

Тя затвори. Саймън се обърна към Джордан, който лежеше на дивана, подпрял глава на една от плетените възглавници.

— Колко от разговора успя да разбереш? — попита той.

— Достатъчно, за да знам, че довечера ще ходим на парти — отвърна Джордан. — Чух за купона в „Айрънуъркс“. Но не съм от глутницата на Гароуей, така че не съм поканен.

— Май ще трябва да дойдеш като моя дама — Саймън пъхна телефона обратно в джоба си.

— Уверен съм в мъжествеността си, така че това не ме притеснява — каза Джордан. — Но не е зле да потърсим какво да облечем — провикна се той, когато Саймън тръгна към стаята си. — Искам да бъдеш красив.

Преди години, когато Лонг Айлънд Сити беше център на индустрията, а не моден квартал, пълен с художествени галерии и заведения, „Айрънуъркс“ беше текстилна фабрика. Сега представляваше огромна тухлена сграда, чийто интериор беше превърнат в празно, но красиво пространство. Подът бе направен от припокриващи се квадрати шлифована стомана; тънки стоманени греди се извиваха до тавана и бяха обвити с малки бели лампички. Стълбище от ковано желязо, украсено с висящи растения, се виеше на спирала до балкона горе. Огромен стъклен таван разкриваше гледка към нощното небе. Отвън дори имаше тераса, която се извисяваше над Ийст Ривър и разкриваше фантастична гледка към Фифти Найнт Стрийт Бридж — мостът блестеше, опънат като копие от Куинс до Манхатън.

Върколаците от глутницата на Люк бяха надминали себе си в украсата. Имаше изкусно подредени огромни глинени вази с бели цветя с дълги дръжки; маси с бели покривки, разположени в кръг около издигната сцена, на която струнен квартет върколаци свиреше класическа музика. На Клеъри й се прииска Саймън да беше тук, беше убедена, че „Струнен квартет вълколак“ би било чудесно име за групата.

Тя вървеше от маса на маса и подреждаше неща, които нямаха нужда от подреждане, играеше си с цветята и оправяше сребърните прибори, които всъщност си бяха добре. Досега бяха пристигнали малко гости, а тя не познаваше никого от тях. Майка й и Люк стояха до вратата, поздравяваха пристигащите и се усмихваха. Люк изглежда се чувстваше неудобно в костюм, а Джослин блестеше в разкроената си синя рокля. След събитията през последните няколко дни, й беше приятно да види майка си щастлива, макар че Клеъри се питаше доколко е искрена и до каква степен беше поза. Устните на Джослин бяха сковани и това притесни Клеъри — наистина ли беше щастлива или се усмихваше, въпреки болката?

Не че Клеъри се чувстваше по-различно. Каквото и да правеше, не можеше да спре да мисли за Джейс. Какво правеха Мълчаливите братя с него? Той добре ли е? Щяха ли да успеят да решат проблема с него, да блокират влиянието на демона? Беше прекарала безсънна нощ, лежеше вперила поглед в тъмнината на стаята си и се притесняваше, докато накрая буквално й стана лошо.

Повече от всичко й се искаше той да е тук. Сама беше избрала роклята си за тази вечер — толкова светло златна, че изглеждаше почти бяла и беше по-прилепнала по тялото й от обичайните й дрехи — с надеждата, че на Джейс ще му хареса, а сега той нямаше да я види. Знаеше, че е глупаво да се тревожи за такова нещо; беше готова до края на живота си да ходи облечена с дрипи, ако това би помогнало на Джейс. А и той винаги й беше казвал, че е красива и не се оплакваше, че често се обличаше с дънки и маратонки. Въпреки това си мислеше, че сега щеше да я хареса.

Докато тази вечер стоеше пред огледалото, почти се беше почувствала красива. Майка й винаги казваше, че се е развила малко по-късно и докато гледаше собственото си отражение, Клеъри се зачуди дали и с нея няма да стане така. Вече не беше плоска като дъска — миналата година смени сутиена си с един номер по-голям — и, ако присвиеше очи, й се струваше, че вижда… да, определено имаше ханш. Имаше извивки. Малки, но и това беше нещо.

Бижутата й бяха семпли, много изчистени.

Тя вдигна ръка и докосна пръстена на Моргенстърн на верижката около врата й. Едва тази сутрин я беше сложила отново, за първи път от няколко дни. Имаше чувството, че беше нещо като негласен жест на доверие към Джейс, начин да заяви верността си, независимо дали той го съзнаваше или не. Беше решила да я носи, докато го види отново.

— Клариса Моргенстърн? — каза тих глас зад рамото й.

Клеъри се обърна изненадано, гласът не й беше познат.

Видя слабо, високо момиче, което изглеждаше на около двайсет години. Кожата й беше с цвят на мляко и под нея прозираха яркозелени вени, русата й коса имаше същия зеленикав оттенък. Очите й бяха наситено сини и мраморни, и облечена с малка синя рокля, толкова тънка, че Клеъри имаше чувството, че момичето замръзва от студ. Споменът постепенно изплува от дълбините на съзнанието й.

— Кейли — каза бавно Клеъри, когато позна феята сервитьорка от „При Таки“, която беше сервирала на нея и семейство Лайтууд повече от един път. През главата й пробяга спомена, че между Кейли и Джейс някога беше имало нещо. Това обаче изглеждаше незначително на фона на всичко останало и тя не му обърна внимание. — Не знаех… Познаваш Люк?

— Не ме бъркай с гостите на това тържество — каза Кейли, слабата й ръка махна неопределено във въздуха. — Моята господарка ме прати да те открия, не да присъствам на забави — тя надникна любопитно през рамото й, сините и очи блестяха. — Досега не се бях замисляла, че майка ти се омъжва за върколак.

Клеъри вдигна вежди.

— И?

Кейли я изгледа от горе до долу леко развеселено.

— Господарката ми каза, че си много упорита, въпреки малкия си размер. В кралския двор биха те гледали от високо заради ниския ти ръст.

— Не сме в кралския двор — каза Клеъри — И не сме в „При Таки“. И, тъй като ти идваш при мен, имаш пет секунди да ми кажеш какво иска кралицата на феите. Не я харесвам особено и не съм в настроение за игричките й.

Кейли посочи с тънък пръст със зелен нокът шията на Клеъри.

— Господарката ми каза да те попитам защо носиш пръстена на Моргенстърн. От уважение към баща ти ли?

Ръката на Клеъри се стрелна към шията й.

— Заради Джейс… Защото Джейс ми го даде — каза тя, преди да успее да се спре и после се ядоса на привързаността си. Не беше никак умно да казва на кралицата на феите повече от необходимото.

— Но той не е от семейство Моргенстърн — каза Кейли, — а от семейство Херондейл и те имат свой, собствен пръстен. С изображение на чапли, а не на утринни звезди. Това няма ли да му подхожда повече? Душа, която се извисява като птица в полет, вместо да пада като Луцифер?

— Кейли — изръмжа Клеъри през зъби. — Какво иска кралицата на феите?

Момичето фея се засмя.

— Тя иска само да ти даде това — и отвори дланта си. Беше малко сребърно звънче с халка на края на дръжката, така че да може да се постави на верижка. Когато Кейли протегна ръката си напред, звънчето звънна леко и сладко като дъжд.

Клеъри се сви.

— Не искам дарове от господарката ти — каза тя. — Те винаги са обвити с лъжи и очаквания. Няма да бъда длъжница на кралицата.

— Това не е дар — каза нетърпеливо Кейли. — С него можеш да я призовеш. Кралицата ти прощава упоритото държание. Очаква в скоро време да потърсиш помощта й. Тя е готова да ти помогне, ако я помолиш. Трябва само да звъннеш и слуга на двора ще дойде и ще те заведе при нея.

Клеъри поклати глава.

— Никога няма да звънна.

Кейли сви рамене.

— Тогава няма да ти струва нищо да го вземеш.

Като в сън Клеъри видя как собствената й ръка се протяга и пръстите й посягат към звънчето.

— Ти би направила всичко, за да го спасиш — каза Кейли, гласът й беше нежен и сладък, като звъна на звънчето. — Всичко, каквото и да ти струва това, каквото и да се наложи да обещаеш на Ада или на Рая. Нали?

В главата на Клеъри прозвучаха гласове от миналото:

„Някога питала ли си се какви неистини има в историята, която майка ти ти е разказвала, и какво я е накарало да ти я разкаже? Наистина ли вярваш, че знаеш всички тайни от миналото си?“

„Мадам Доротея каза, че Джейс ще се влюби в неподходящ човек.“

„Той още може да бъде спасен. Но ще е трудно.“

Звънчето звънна, когато Клеъри го взе и го стисна в ръка. Кейли се усмихна, сините й очи заблестяха като стъклени мъниста.

— Мъдър избор.

Клеъри се поколеба. Преди обаче да успее да върне звънчето на феята, тя чу някой да я вика и се обърна към майка си, която си проправяше път през тълпата. После се завъртя бързо обратно и не остана изненадана, когато видя, че Кейли я няма, че се е стопила като мъгла на утринното слънце.

— Клеъри — каза Джослин, когато стигна до нея, — търсих те. — После Люк ми показа къде си и видях, че стоиш съвсем сама. Всичко наред ли е?

„Стоиш съвсем сама“. Клеъри се зачуди какъв вид прах ползваше Кейли — майка й би трябвало да може да види през него.

— Добре съм, мамо.

— Къде е Саймън? Мислех, че ще дойде.

Разбира се, че ще попита първо за Саймън, помисли си Клеъри, не за Джейс. Въпреки че и Джейс трябваше да дойде и, като гадже на Клеъри, може би трябваше вече да е дошъл.

— Мамо — каза тя и млъкна. — Някога ще започнеш ли да харесваш Джейс?

Зелените очи на Джослин омекнаха.

— Забелязах, че го няма, Клеъри. Просто не знаех дали ти се говори за това.

— Искам да кажа — продължи Клеъри упорито, — има ли нещо, което той може да направи, за да те накара да го харесваш?

— Да. Да те направи щастлива — Джослин докосна леко лицето й и Клеъри стисна здраво ръка, усещайки как звънчето се впива в кожата й.

— Той ме прави щастлива. Но не може да контролира всичко на този свят, мамо. Стават разни неща… — Клеъри затърси подходящата дума. Как можеше да обясни, без да разкрие истината, че не Джейс я караше да се чувства нещастна, а това, което ставаше с него?

— Обичаш го толкова много — каза нежно Джослин. — Това ме плаши. Винаги съм искала да си в безопасност.

— А виж какво се получи — започна Клеъри, но спря. Моментът не беше подходящ да отправя обвинения към майка си или да се кара с нея, не и сега. Не и докато Люк ги наблюдаваше от вратата със светнало от любов и притеснение лице. — Само ако го познаваше… — каза тя отчаяно. — Но може би всички казват така за гаджетата си.

— Права си — каза Джослин, с което я изненада. — Не го познавам много добре. Когато го видя, ми напомня малко за майка му. Не знам защо… той не прилича на нея. Тя беше изключително красива и изглеждаше толкова уязвима, колкото и той…

— Уязвим? — учуди се Клеъри. Мислеше, че само тя беше забелязала уязвимостта на Джейс.

— О, да — каза Джослин. — Исках да я мразя, защото отне Стивън от Аматис, но незнайно как на човек винаги му се приискваше да защити Селин. Джейс притежава тази нейна черта — тя прозвуча замислено. — Може би просто защото на този свят красивите неща толкова лесно се чупят — тя отпусна ръката си. — Няма значение. Аз си имам моите спомени и те са си мои. Джейс не е длъжен да носи и това бреме. Ще ти кажа едно нещо обаче. Ако той не те обичаше както те обича, а това е изписано на лицето му, когато те погледне, нямаше да го търпя и един миг. Не забравяй това, когато ми се ядосаш.

Тя отмина възражението на Клеъри, че не е ядосана, с усмивка и потупване по бузата и тръгна към Люк, като преди това я помоли да се смеси с присъстващите. Клеъри кимна и не отвърна нищо; докато гледаше как майка й се отдалечава, имаше чувството, че звънчето прогаря дланта й като горяща кибритена клечка.

В района около „Айрънуъркс“ имаше главно складове и художествени галерии, беше от типа квартали, които оставаха безлюдни през нощта, така че Джордан и Саймън лесно намериха къде да паркират. Саймън изскочи от колата и видя, че Джордан вече е на тротоара и го гледаше критично.

Саймън не беше взел хубави дрехи, когато си тръгна от къщи. Нямаше нищо луксозно — само късо спортно яке, което някога е било на баща му, — така че двамата с Джордан цял следобед кръстосваха Ийст Вилидж за нещо прилично за обличане. Накрая бяха намерили стар костюм, марка „Дзеня“, в магазин на име „Любовта ще спаси света“. В него се продаваха най-вече блестящи ботуши с платформи и шалове „Пучи“ от шейсетте. Саймън заподозря, че Магнус си купува дрехите от там.

— Какво? — попита сега той и неловко придърпа ръкавите на сакото. Беше му леко тясно, но според Джордан никой нямаше да забележи, ако не го закопчаваше. — Толкова зле ли изглеждам?

Джордан сви рамене.

— Ако се погледнеш в огледало, то няма да се счупи. Само се питах дали си въоръжен. Искаш ли нещо? Кама, може би? — той леко отвори собственото си сако и Саймън видя нещо дълго и метално да проблясва в подплатата.

— Нищо чудно, че с Джейс толкова си паснахте. И двамата сте като шантави самоходни арсенали. — Саймън поклати глава загрижено, обърна се и тръгна към входа на „Айрънуъркс“, който беше от другата страна на улицата. Над него имаше широка златна тента, която хвърляше правоъгълна сянка върху тротоара, както и червен килим с избродиран златен вълк върху него. Нямаше как това да не развесели Саймън.

Облегната на един от стълбовете, които поддържаха тентата, стоеше Изабел. Беше вдигнала косата си и носеше дълга червена рокля с цепка отстрани, която разкриваше по-голямата част от крака й. Златни обръчи обвиваха дясната й ръка. Те приличаха на гривни, но Саймън знаеше, че всъщност това е камшикът й от злато и сребро. Тя цялата беше покрита със знаци. Те се виеха по ръцете й, пълзяха нагоре по бедрото й, обвиваха гърлото й и красяха гърдите й. Голяма част от знаците се виждаха, благодарение на дълбокото деколте на роклята й. Саймън се опита да не я зяпа.

— Здравей, Изабел — каза той.

До него Джордан също се опитваше да не я зяпа.

— Хм — каза той. — Здрасти. Аз съм Джордан.

— Срещали сме се — отвърна Изабел студено и пренебрегна подадената й ръка. — Мая се опита да откъсне лицето ти. Добре се справи.

Джордан изглеждаше притеснен.

— Тя тук ли е? Добре ли е?

— Тук е — каза Изабел. — А дали е добре, не е твоя работа…

— Чувствам се отговорен — каза Джордан.

— И къде се крие това чувство? В панталона ти, може би?

Джордан изглеждаше възмутен.

Изабел махна със слабата си изрисувана ръка.

— Виж, каквото и да си правил в миналото, вече е минало. Знам, че сега си претор лупус и обясних на Мая какво значи това. Тя се съгласи да преглътне присъствието ти и ще се прави, че не съществуваш. Но това е всичко. Не я закачай, не се опитвай да я заговаряш, дори не я поглеждай или ще те смачкам така, че ще заприличаш на малко оригами на върколак.

Саймън се изхили.

— Смей се колкото искаш — Изабел посочи към него. — И с теб не иска да говори. Изглежда толкова зашеметяващо тази вечер, че ако си падах по мацки, щях да се пробвам, но и на двамата ви е забранено да говорите с нея. Ясно?

Те кимнаха, забили поглед в обувките си като гимназисти, които току-що са били наказани.

Изабел се отблъсна от стълба.

— Страхотно. Да влизаме.

15.

BEATI BELLICOSI

Пространството в „Айрънуъркс“ беше като живо от накачените блестящи разноцветни светлини. Много гости вече седяха по масите, но също толкова се разхождаха наоколо, понесли чаши с шампанско. Сервитьори — които също бяха върколаци, явно глутницата на Люк се грижеше за цялото тържество, забеляза Саймън — се движеха сред гостите и им подаваха чаши. Саймън отказа една. От купона на Магнус избягваше да пие нещо, което не беше приготвил сам.

Мая стоеше до една от тухлените колони, говореше с двама други върколаци и се смееше. Беше облечена с поразителна обшита с оранжев сатен рокля, която подчертаваше тъмната й кожа, а косата й беше като ореол от кафяво златни къдрици около лицето. Тя забеляза Саймън и Джордан и многозначително им обърна гръб. Гърбът на роклята й беше изрязан във формата на буквата „V“ и разкриваше много гола плът, включително и татуировка на пеперуда в долната част на гръбнака.

— Това го нямаше преди — каза Джордан. — Говоря за татуировката.

Саймън погледна Джордан. Той зяпаше бившата си приятелка с очевиден копнеж и това, помисли си Саймън, щеше да накара Изабел да го фрасне по лицето, ако не беше по-внимателен.

— Хайде — каза той, сложи ръка на гърба на Джордан и леко го побутна. — Да видим къде са местата ни.

Изабел, която ги наблюдаваше през рамо, се усмихна като котка.

— Добра идея.

Проправиха си път през тълпата към мястото, където бяха разположени масите и откриха, че тяхната е вече почти заета. Клеъри седеше на един от столовете и гледаше чашата си за шампанско, пълна с нещо, което по всяка вероятност беше джинджифилова бира. До нея седяха Алек и Магнус; и двамата носеха тъмните костюми, с които бяха пристигнали от Виена. Магнус си играеше с ресните на дългия си бял шал. Алек, с кръстосани на гърдите ръце, беше забил ядосано поглед някъде в пространството.

Когато видя Саймън и Джордан, Клеъри скочи на крака и облекчение заля лицето й. Заобиколи масата, за да поздрави Саймън и той видя, че носи много изчистена копринена рокля с цвят на слонова кост и ниски сандали. Понеже обувките й не бяха на ток, тя изглеждаше съвсем дребна. Пръстенът на Моргенстърн висеше на врата й и среброто проблясваше, закачено на верижката. Тя протегна ръце да го прегърне и промърмори.

— Мисля, че Алек и Магнус са скарани.

— Така изглежда — прошепна той в отговор. — Къде е гаджето ти?

Тогава тя дръпна ръцете си от врата му.

— Ще дойде по-късно — тя се обърна. — Здрасти, Кайл.

Той се усмихна малко неловко.

— Всъщност се казвам Джордан.

— И аз така чух — Клеъри махна към масата. — По-добре да седнем. Предполагам, че съвсем скоро ще започнат тостовете и прочее. И се надявам да донесат храната.

Всички седнаха. Настъпи дълга, неловка тишина.

— Е — каза накрая Магнус, прокарвайки дълъг бял пръст по ръба на чашата си с шампанско.

— Джордан, чух, че си претор лупус. Виждам, че носиш техен медальон.

Джордан кимна. Бузите му горяха, зелените му очи блестяха и беше ясно, че не слуша внимателно разговора. Той следеше с поглед Мая, която се движеше през залата, и пръстите му нервно се свиваха и разпускаха около ръба на покривката. Саймън се зачуди дали изобщо съзнава какво прави.

— Вече от три години.

— Добра организация — каза Магнус. — Познавам мъжа, който я основа в началото на 1800 година. Уулси Скот. Уважавана и стара фамилия върколаци.

Алек издаде неприятен гърлен звук.

— И с него ли си спал?

Котешките очи на Магнус се разшириха.

— Александър!

— Е, аз не знам нищо за миналото ти, нали? — попита Алек. — Ти не ми казваш нищо; само повтаряш, че няма значение.

Лицето на Магнус остана безизразно, но в гласа му се промъкна тъмна гневна нотка.

— Това означава ли, че винаги когато спомена някого от миналото си, ти ще ме питаш дали не съм имал връзка с него?

Алек продължи да гледа упорито, но Саймън изпита съчувствие към него, обидата в сините му очи беше очевидна.

— Може би.

— Веднъж срещнах Наполеон — каза Магнус. — Само че нямах връзка с него. Беше изненадващо скромен за французин.

— Виждал си Наполеон? — Джордан, който май беше изпуснал по-голямата част от разговора, изглеждаше впечатлен. — Значи е вярно онова, което се говори за магьосниците?

Алек го погледна с неприязън.

— Кое по-точно?

— Александър — каза студено Магнус и Клеъри срещна погледа на Саймън през масата. Очите й бяха ококорени, зелени и сякаш казваха: „О-о“ — Не можеш да се държиш грубо с всички, които ме заприказват.

Алек махна широко с ръце.

— И защо не? Да не ти съсипвам стила? Или може би си се надявал, че ще пофлиртуваш с някой върколак? Той е много привлекателен, ако си падаш по сексапилни типове с широки рамене.

— Хей! — каза Джордан меко.

Магнус закри лицето си с ръце.

— А наоколо има и много красиви момичета, тъй като очевидно не подбираш. Има ли нещо, по което не си падаш?

— По русалки — отговори Магнус в шепите си. — Миришат на водорасли.

— Не е смешно — каза ядосано Алек, избута стола си назад, стана от масата и изчезна сред множеството.

Магнус още държеше главата си с ръце, черните иглички на косата му стърчаха между пръстите му.

— Просто не разбирам — каза той, без да се обръща конкретно на някого, — защо миналото има такова значение.

За изненада на Саймън, Джордан му отговори.

— Миналото винаги има значение — каза той. — На това ни учат, когато станем претори. Не трябва да забравяш нещата, които си направил. Иначе няма да се поучиш от грешките си.

Магнус вдигна глава, златнозелените му очи проблеснаха през пръстите му.

— На колко години си? — попита той. — На шестнайсет?

— На осемнайсет — каза Джордан, леко стреснат.

На възрастта на Алек, помисли си Саймън и потисна усмивката си. Не че смяташе, че драмата между Алек и Магнус е смешна, но нямаше как да не го развесели изражението на Джордан. Той сигурно беше два пъти колкото Магнус — въпреки че беше висок, Магнус беше слаб и почти кльощав, — но очевидно се страхуваше от него. Саймън се обърна да срещне погледа на Клеъри, но тя гледаше втренчено входната врата, лицето й изведнъж беше станало бяло като платно. Тя пусна кърпата си на масата, промърмори „Извинете ме“, изправи се и буквално избяга.

Магнус вдигна ръце във въздуха.

— Ами, след като ще правим масово изселване… — каза той, изправи се грациозно и заметна шала около врата си. Той изчезна сред множеството, вероятно да потърси Алек.

Саймън погледна Джордан, който отново зяпаше Мая. Тя беше обърната с гръб към тях и говореше с Люк и Джослин, смееше се и отмяташе къдравата си коса назад.

— Дори не си го и помисляй — каза Саймън и се изправи. После посочи Джордан с пръст.

— Ти стой тук.

— И какво да правя? — попита Джордан.

— Каквото би правил един претор лупус в подобна ситуация. Медитирай. Използвай джедайските си сили. Каквото решиш. Ще се върна след пет минути, гледай да си още тук.

Джордан се облегна на стола си и бунтарски кръстоса ръце на гърдите си, но Саймън вече не му обръщаше внимание. Той се обърна и тръгна след Клеъри. Тя беше като червено-златна точица сред движещите се тела.

Той я настигна до една от обвитите в лампички колони и сложи ръка на рамото й. Тя се обърна и извика изненадано с широко отворени очи. Беше вдигнала ръка, сякаш да се защити. Отпусна се, когато видя кой е.

— Стресна ме!

— Очевидно — каза Саймън. — Какво става? Защо си толкова напрегната?

— Аз… — тя отпусна ръка и потръпна; макар да се насили да си придаде небрежно изражение, сърцето й препускаше лудешки. — Помислих, че видях Джейс.

— Така реших и аз — каза Саймън, — но…

— Но?

— Изглеждаш уплашена — не беше сигурен защо го каза и какво очакваше тя да му отвърне. Клеъри захапа устната си, както когато беше нервна. За миг погледът й се зарея някъде далеч; този поглед му беше много познат. Едно от нещата, които харесваше у нея, беше как се отдава на въображението си, колко лесно можеше да се обгради със стена от илюзорни светове на проклятия и принцеси, и провидения, и магии. Някога и той можеше да го прави, можеше да се отнася във въображаеми светове и те бяха невероятно вълнуващи, защото бяха безопасни… и бяха измислени. Сега, когато реалност и измислица се бяха слели, той се чудеше дали и тя като него, копнееше за миналото, за нормалното. Запита се дали нормалното беше като виденията или тишината — човек не осъзнаваше колко са му скъпи, докато не ги загубеше.

— Той е в труден период — каза тихо тя. — Страх ме е за него.

— Знам — отвърна Саймън. — Виж, не искам да любопитствам, но… той разбра ли какво става с него? Някой знае ли?

— Той… — тя млъкна. — Той е добре. Просто му е трудно да се справи с някои неща, свързани с Валънтайн. Сещаш се — това беше вярно, но Саймън знаеше, че лъже. Клеъри, която никога не криеше нищо от него. Той я погледна с укор. — Напоследък има кошмари — продължи тя. — Притеснява се, че е намесен демон…

— Че е намесен демон? — повтори Саймън невярващо. Знаеше, че Джейс има кошмари, той му беше казал, но не беше споменавал демони.

— Ами, очевидно съществуват демони, които могат да се домогнат до човек чрез сънищата му — обясни Клеъри, но май съжаляваше, че изобщо беше повдигнала темата. — Сигурна съм обаче, че не е нещо сериозно. Всеки сънува кошмари, нали? — тя сложи ръка върху неговата. — Ще отида да видя как е. После ще се върна — погледът й се плъзна покрай него към вратата, която водеше към терасата. Той кимна, но не я изпусна от поглед, докато се движеше през тълпата.

Тя изглеждаше толкова дребна — спомни си как в първи клас я беше изпратил до входната врата на дома й и я беше гледал как се качва по стълбите малка и решителна, а кутията й за обяд се удряше в коляното й. Той усети как сърцето му, което вече не биеше, се сви и се зачуди дали на света има нещо по-лошо от това да не можеш да защитиш любимите си хора.

— Изглеждаш болен — каза един глас до него. Дрезгав, познат глас. — Мислиш си какъв ужасен човек си ли?

Саймън се обърна и видя Мая да се обляга на колоната зад него. Около врата й имаше наниз съвсем малки бели кристали, а лицето й беше поруменяло от шампанското и топлината в залата.

— Или може би трябваше да кажа какъв ужасен вампир си — продължи тя. — Само че тогава ще излезе, че не те бива за вампир.

— Не ме бива за вампир — отвърна Саймън. — Но това не значи, че не бях и лошо гадже.

Тя се усмихна накриво.

— Бат каза да не те съдя прекалено строго. Каза, че мъжете имат навика да се държат глупаво с момичетата. И най-вече мъжете, които не са имали голям късмет в любовта.

— Сякаш гледа право в душата ми.

Мая поклати глава.

— Трудно ми е да ти се сърдя. Но работя по въпроса — каза тя и се обърна.

— Мая — повика я Саймън. Беше започнала да го боли главата и се почувства леко замаян. Но ако сега не говореше с нея, никога нямаше да го направи. — Моля те, почакай.

Тя се обърна и го погледна, и двете й вежди бяха вдигнати въпросително.

— Съжалявам за онова, което направих. Не го казвам за първи път, но наистина го мисля.

Тя сви рамене с безизразно изражение и не отвърна нищо.

Той игнорира болката в главата си.

— Може би Бат е прав — продължи той. — Но мисля, че има и още нещо. Исках да съм с теб, защото… Сигурно ще ти прозвучи много егоистично, но… ти ме караш да се чувствам нормално. Като човекът, който някога бях.

— Аз съм върколак, Саймън. Това не е никак нормално.

— Но ти… ти си… — каза той и се запъна с думите. — Ти си искрена и истинска… един от най-истинските хора, които някога съм познавал. Идваше ми на гости да играеш игри. Искаше да говорим за комикси, да ходим на концерти, да танцуваме, да правим нормални неща. Държеше се с мен, сякаш съм нормален човек. Никога не си ме наричала „Дневен вампир“ или изобщо „вампир“, а само Саймън.

— Така правят приятелите — каза Мая. Тя отново се беше облегнала на колоната, очите й блестяха леко, докато говореше. — Не гаджетата.

Саймън я гледаше. Главоболието му пулсираше като сърцебиене.

— А и дойде, и доведе Джордан — добави тя. — Къде ти беше умът?

— Не е честно — запротестира Саймън. — Аз нямах представа, че е бил…

— Знам, Изабел ми каза — прекъсна го Мая. — Само че това изобщо няма да ти се размине.

— О, така ли? — Саймън погледна към Джордан, който седеше сам на масата и изглеждаше като някой зарязан от дамата си, с която е имал уговорка за бал. Изведнъж Саймън се почувства много изморен — изморен да се тревожи за всички, изморен да се чувства виновен за нещата, които беше направил и които може би тепърва щеше да направи. — А Изи каза ли ти, че Джордан е избрал моя случай, за да бъде близо до теб? Трябва да чуеш как говори за теб. Дори как изрича името ти. Човече, само как ми се нахвърли, когато си помисли, че ти изневерявам…

— Не си ми изневерявал. Ние всъщност не бяхме гаджета. Изневярата е нещо различно…

Саймън се усмихна, когато Мая замълча и се изчерви.

— Прекрасно. Толкова много не го харесваш, че си готова да заемеш моята страна, независимо от всичко.

— Минаха години — отвърна тя. — Той така и не се опита да ме намери. Никога.

— Опитвал е. Знаеше ли, че през нощта, когато те е ухапал, се е превърнал за пръв път?

Тя поклати глава, къдриците й се разпиляха, големите й тъмни очи бяха сериозни.

— Не. Мислех, че знае…

— Че е върколак? Не. Знаел е, че губи контрол, но как да предположи, че се превръща във върколак? На другия ден, след като те ухапал, се върнал да те търси, но един претор лупус го спрял. Не му дали да се доближи до теб. Дори и тогава не спрял да те търси. Едва ли е имало и ден през последните две години, през който да не се е чудил къде си…

— Защо го защитаваш? — прошепна тя.

— Защото ти трябва да знаеш. Бях отвратителен като гадже и съм ти длъжник. Ти трябва да знаеш, че не е искал да те изостави. Приел е моя случай, само защото името ти се споменавало в досието ми.

Устните й се разделиха. Когато поклати глава, блестящите кристали на огърлицата й блеснаха като звезди.

— Не знам какво да правя с тази информация, Саймън. Какво трябва да направя?

— Не знам — отвърна Саймън. Имаше чувството, че някои забива пирони в главата му. — Но мога да ти кажа, че аз съм последният човек на този свят, който може да ти даде съвет за любовния ти живот — той притисна ръка към челото си. — Ще изляза навън. Да подишам малко свеж въздух. Джордан е там на масата, ако искаш да говориш с него.

Той махна с ръка към масите и после обърна гръб на питащите го очи, на очите на всички в залата, на приповдигнатите гласове и смеха, и се запъти към вратата.

Клеъри бутна вратата, която водеше към терасата и отвън я посрещна струя студен въздух. Тя потръпна, прииска й се да беше взела палтото си, но нямаше желание да се върне до масата. Излезе навън и затвори вратата след себе си.

Терасата беше просторна, с настилка от плоски камъни и парапет от ковано желязо. Тръстикови факли горяха в големи калаени съдове, но не можеха да затоплят въздуха, което вероятно обясняваше защо на терасата нямаше никого, освен Джейс. Той стоеше до парапета и гледаше реката.

Клеъри искаше да изтича към него, но се поколеба. Джейс носеше тъмен костюм, сакото над бялата риза бе разкопчано, главата му беше наклонена настрани. Никога не го беше виждала облечен така — изглеждаше по-възрастен и малко по-резервиран. Вятърът, идващ от реката, разроши косата му и тя си спомни как Джейс се беше оставил да бъде ухапан от Саймън, рискувайки живота си за нея.

— Джейс — извика го тя.

Той се обърна, погледна я и се усмихна. Клеъри познаваше тази усмивка и това явно отключи нещо вътре в нея, освободи я, тя изтича по камъните и се хвърли към него. Той я вдигна и я задържа във въздуха дълго време, лицето му беше заровено във врата й.

— Ти си добре — каза тя най-накрая, когато я пусна и изтри припряно сълзите, които се бяха търкулнали от очите й. — Искам да кажа… Мълчаливите братя нямаше да те пуснат, ако не си добре… Но нали казаха, че ритуалът изисква много време? Дни?

— Не отне толкова — той постави ръце от двете страни на лицето й и й се усмихна. Зад него мостът Куинсбъроу се извисяваше над реката. — Знаеш какви са Мълчаливите братя. Винаги правят от мухата слон. Всъщност церемонията не беше нищо особено — той се усмихна. — Чувствах се малко глупаво, защото е предназначена за бебета. През цялото време си мислех как искам да приключим по-бързо, за да мога да те видя в сексапилната ти коктейлна рокля. Това ме крепеше — той се усмихна, очите му я оглеждаха от горе до долу. — И, да ти кажа, не съм разочарован. Великолепна си.

— И ти изглеждаш доста добре — тя се засмя през сълзи. — Дори не знаех, че имаш костюм.

— Нямах. Трябваше да си купя — той плъзна палци по скулите й, където сълзите бяха оставили мокри следи. — Клеъри…

— Защо излезе на терасата? — попита тя. — Ужасно студено е. Не искаш ли да влезем вътре?

Той поклати глава.

— Исках да говоря с теб насаме.

— Е, казвай — промълви Клеъри. Махна ръцете му от лицето си и ги постави на кръста си. Изпитваше огромна нужда са го чувства до себе си. — Има ли някакъв проблем? Ще се оправиш ли? Моля те, не крий нищо. След всичко, което се случи, трябва да си се убедил, че се справям с лошите новини — осъзнаваше, че бърбори нервно, но не можеше да спре. Сърцето й сякаш биеше с хиляда удара в минута. — Искам само да си добре — каза тя колкото може по-спокойно.

Златните му очи потъмняха.

— Разглеждах нещата в кутията. Онази, която е била на баща ми. Но не почувствах нищо. Писмата, снимките… Не познавам онези хора. За мен те не са истински. А Валънтайн беше истински.

Клеъри примигна; не очакваше да каже това.

— Не забравяй, че трябва да мине време…

Той дори сякаш не я чу.

— Ако бях Джейс Моргенстърн, щеше ли да ме обичаш. Ако бях Себастиан, щеше ли да ме обичаш?

Тя стисна ръцете му.

— Ти не би могъл да бъдеш такъв.

— Ако Валънтайн беше направил с мен онова, което е направил със Себастиан, щеше ли да ме обичаш?

Въпросът беше настоятелен и тя не можеше да разбере защо. Клеъри каза:

— Но тогава нямаше да бъдеш ти.

Той задържа дъха си, сякаш думите й го бяха наранили… но защо? Това беше истината. Той не беше Себастиан. Той беше той.

— Не знам кой съм — отвърна Джейс. — Гледам се в огледалото и виждам Стивън Херондейл, но се държа като Лайтууд и говоря като баща ми… като Валънтайн. Виждам кой съм в твоите очи и се опитвам да бъда този човек, защото ти вярваш в него и, според мен, вярата може да ме превърне в човека, когото искаш.

— Ти си човекът, когото искам. Винаги си бил — каза Клеъри, но имаше чувството, че говори в празна зала. Сякаш Джейс не можеше да я чуе, независимо колко пъти му казваше, че го обича. — Разбирам. Имаш чувството, че не знаеш кой си, но аз знам. Знам. И един ден и ти ще разбереш. И не се тревожи, че дотогава ще ме загубиш. Това никога няма да се случи.

— Има един начин… — Джейс вдигна очи към нейните. — Дай ми ръката си.

Изненадана, Клеъри протегна ръка и си спомни първия път, когато я беше взел. Сега на нея имаше руна — отворено око. Едно време той напразно беше търсил и не я беше намерил. Сега той обърна ръката й и оголи китката й.

Клеъри потръпна. Вятърът от реката сякаш проникваше в костите й.

— Джейс, какво правиш?

— Помниш ли какво ти казах за сватбите на ловците на сенки? Как, вместо пръстени, си поставяме руни за любов и вярност? — погледна я с широко отворени и уязвими очи под гъстите си златни мигли. — Искам да ти поставя знак, който ще ни обвърже завинаги, Клеъри. Знакът е малък, но няма да изчезне. Съгласна ли си?

Тя се поколеба. Постоянна руна на такава млада възраст — майка й щеше да побеснее. Но нямаше избор, явно нищо друго не можеше да го убеди. Може би така щеше да успее. Мълчаливо извади стилито си и му го подаде. Той го взе и прокара пръсти по нейните. Сега тя трепереше още повече, беше премръзнала навсякъде, освен на местата, където я докосваше. Той обхвана ръката й със своята и нежно докосна кожата й със стилито; движеше го леко и после, когато тя нищо не каза, натисна по-силно. Беше й ужасно студено и изгарянето, което стилито й причини, беше почти приятно. Тя гледаше как тъмните линии се заизвиваха от върха му и образуваха структура от непрекъснати, ъгловати линии.

Внезапно изпита тревога и нервите й се опънаха. Структурата на руната не говореше за любов и преданост, у нея имаше нещо друго, нещо тъмно, нещо, което нашепваше за контрол и подчинение, за загуба и тъмнина. Беше ли объркал руната? Но това беше Джейс, със сигурност знаеше какво прави. И все пак нагоре по ръката й, от мястото, където стилито я докосваше, плъзна скованост — болезнено изтръпване, сякаш нещо разбуди нервните й окончания. Почувства се замаяна, земята под тях започна да се движи…

— Джейс — гласът й се извиси от притеснение. — Джейс, мисля, че бъркаш…

Той пусна ръката й. Държеше стилито със същата грация, с която би държал и оръжие.

— Съжалявам, Клеъри — каза той. — Наистина искам да сме обвързани завинаги. Никога не бих излъгал за това.

Тя отвори уста да го попита какво, по дяволите, иска да каже, но думи не излязоха. Тъмнината нахлуваше прекалено бързо. Последното нещо, което усети, докато падаше, бяха ръцете на Джейс.

След като сякаш цяла вечност се размотаваше на — според него — изключително скучното парти, накрая Магнус намери Алек сам на една маса в ъгъла, зад букет от изкуствени бели рози. На масата имаше няколко чаши с шампанско, повечето наполовина пълни, сякаш минаващите гости ги бяха оставили там. Алек изглеждаше самотен. Беше подпрял брадичка на ръцете си и гледаше мрачно в празното пространство. Той не вдигна поглед, дори когато Магнус издърпа с крак стола срещу него, завъртя го и седна, поставяйки ръце на дългата облегалка.

— Искаш ли да се върнем във Виена? — попита той.

Алек не отговори, продължи да гледа в нищото.

— А може да отидем и другаде — каза Магнус. — Където кажеш. В Тайланд, Южна Африка, Бразилия, Перу… О, чакай, не, забранено ми е да ходя в Перу. Бях забравил за това. Дълга история, но пък е забавна. Искаш ли да я чуеш?

Изражението на Алек говореше, че не му беше до това. Многозначително той се обърна и погледна към другата част на залата, сякаш струнният квартет върколаци го очароваше.

Тъй като Алек не му обръщаше внимание, Магнус реши да се позабавлява и започна да променя цвета на шампанското в чашите на масата. Направи едната синя, следващата розова и работеше върху зелената, когато Алек се протегна през масата и го удари по ръката.

— Престани — каза той. — Всички зяпат.

Магнус погледна пръстите си, от които излизаха сини искри. Може би беше прекалено очевидно. Той стисна юмруци.

— Добре, но трябва да правя нещо, за да не умра от скука, а ти не ми говориш.

— Не — каза Алек. — Искам да кажа, че ти говоря.

— О! — възкликна Магнус. — Попитах те дали искаш да отидем във Виена, в Тайланд или на луната и не си спомням да ми отговори.

— Не знам какво искам — Алек наведе глава и се заигра с една изоставена пластмасова вилица. Въпреки че очите му гледаха упорито надолу, бледосиният им цвят се виждаше и през спуснатите му клепачи, които бяха светли и тънки като пергамент. Магнус винаги беше смятал хората за по-красиви от всички други живи създания на земята и често се чудеше защо. След няколко години той ще се промени, беше казала Камила. Но именно смъртността ги правеше такива, каквито са, тя беше яркият пламък. „Смъртта е майка на красотата“, както беше казал поетът. Той се зачуди дали ангелът някога е мислил да направи верните си хора нефилимите безсмъртни. Но не, колкото и силни да бяха, те падаха, както хората са падали в битките през вековете. — Пак имаш онова изражение — каза Алек раздразнено и погледна през миглите си. — Сякаш гледаш нещо, което аз не мога да видя. За Камила ли си мислиш?

— Не точно — отвърна Магнус. — Каква част от разговора ми с нея успя да чуеш?

— По-голямата — Алек бодна покривката с вилицата. — Бях на вратата. Чух достатъчно.

— Май не е било достатъчно — Магнус се вгледа във вилицата, тя изхвръкна от ръката на Алек и полетя през масата към него. Той я хвана и каза: — Спри да нервничиш. Какво от нещата, които казах на Камила, те притесни толкова много?

Алек вдигна сините си очи.

— Кой е Уил?

Магнус се засмя леко.

— Уил. Мили Боже! Беше много отдавна. Уил беше ловец на сенки като теб. И да, той наистина приличаше на теб, но ти нямаш абсолютно нищо общо с него. По-скоро Джейс е като Уил, говоря за характера. А и отношенията ми с теб са съвсем различни от онези, която имах с Уил. Това ли те притеснява?

— Не ми харесва мисълта, че си с мен, само защото приличам на някакъв мъртвец, когото си харесвал.

— Не съм казвал такова нещо. Камила го намекна. Тя е майстор на намеците и манипулациите. Винаги е била такава.

— Ти не й каза, че греши.

— Ако й позволиш, Камила ще те атакува на всеки фронт. Ако се опиташ да се защитиш за нещо, тя ще те нападне за друго. Единственият начин да се справиш с нея е да не й обръщаш внимание.

— Тя каза, че красивите момчета са твоята гибел — рече Алек. — Прозвуча сякаш съм поредния в дългия списък на момчета играчки. Един умира или си заминава, ти си намираш следващия. Аз съм нищо. Аз съм… ежедневие.

— Александър…

— Което — продължи Алек и отново се втренчи в покривката, — не е никак честно, защото за мен ти си всичко друго, но не и ежедневие. Промених целия си живот заради теб. За теб обаче всичко си е същото, нали? Явно това значи да живееш вечно. Нищо никога да няма значение.

— Уверявам те, че ти означаваш…

— Бялата книга — каза внезапно Алек. — Защо я искаше толкова силно?

Магнус го погледна объркано.

— Знаеш защо. Това е много могъща книга със заклинания.

— Но я искаше заради нещо определено, нали? Заради някакво заклинание? — Алек си пое накъсано въздух. — Не е нужно да отговаряш, по лицето ти личи, че е вярно. То… заклинанието може да ме направи безсмъртен, нали?

Това разтърси Магнус до мозъка на костите му.

— Алек — прошепна той. — Не. Не, аз… аз не бих направил такова нещо.

Алек го прониза със сините си очи.

— Защо не? Защото през всичките тези векове и при всичките си връзки никога не си се опитвал да направиш някого безсмъртен като теб? Ако можеше да ме имаш завинаги, би ли ме искал?

— Разбира се! — каза Магнус, но осъзна, че почти крещи, и понижи глас. — Но ти не разбираш. Няма нищо безплатно. Цената на безсмъртието…

— Магнус? — Изабел бързаше към тях с телефон в ръка. — Магнус, трябва да говоря с теб.

— Изабел — по принцип Магнус харесваше сестрата на Алек. Но не и в момента. — Прекрасна, чудесна Изабел. Би ли се разкарала, ако обичаш? Моментът наистина не е подходящ.

Изабел премести поглед от Магнус към брат си и после отново се обърна към Магнус.

— Значи не искаш да ти кажа, че Камила току-що е избягала от Храма и че майка ми настоява да отидеш в Института незабавно и да им помогнеш да я намерят?

— Не — каза Магнус. — Не искам да ми го казваш.

— Е, лошо — отвърна Изабел. — Защото това е истината. Не си длъжен да ходиш, но…

Тя не довърши изречението, но Магнус знаеше какво иска да каже. Ако не отидеше, Клейва щеше да заподозре, че той има нещо общо с бягството на Камила, а това беше последното нещо, което му трябваше. Мерис щеше да побеснее и да опява заради връзката му с Алек дори още повече. А и…

— Тя е избягала? — попита Алек. — Никой никога не е бягал от Храма.

— Е — каза Изабел, — сега вече има избягал.

Алек се свлече още повече на стола си.

— Върви — каза той. — Случаят е спешен. Просто върви. По-късно ще говорим.

— Магнус… — Изабел сякаш се извиняваше, но гласът й беше настоятелен.

— Добре — Магнус се изправи. — Но — добави той, спря до стола на Алек и се наведе към него, — ти не си ежедневие.

Алек поруменя.

— Щом казваш — отвърна той.

— Да — каза Магнус, обърна се и тръгна след Изабел към изхода.

Отвън, на безлюдната улица, Саймън се облегна на обвитата с бръшлян тухлена стена на „Айрънуъркс“ и се вгледа в небето. Светлините на моста засенчваха звездите и се виждаше единствено плътна чернота. Изведнъж силно му се прииска да можеше да вдиша студения въздух, за да прочисти главата си, да можеше да го усети върху лицето си, върху кожата си. Беше само по една тънка блуза, но това нямаше значение. Не можеше да усети студа и дори малко по малко, с всеки изминал ден, ставаше все по-трудно да си спомни какво е да трепериш от студ, споменът му се изплъзваше като нещо случило се в друг живот.

— Саймън?

Той замръзна на място. Този глас, тих и познат, носещ се като нишка в студения въздух. Усмихни се. Това беше последното нещо, което му беше казала.

Но това не беше възможно. Тя беше мъртва.

— Няма ли да ме погледнеш, Саймън? — гласът й беше тих, както винаги, беше като дихание. — Аз съм тук.

Ужас започна да пълзи нагоре по гръбнака му. Той отвори очи и завъртя бавно глава.

Морийн стоеше в кръга светлина, който хвърляше една улична лампа на самия ъгъл на булевард „Върнън“. Беше облечена с дрехите, с които сигурно е била погребана. Дълга бяла непорочна рокля. Косата й падаше права по раменете й и блестеше в жълто на светлината на лампата. По нея все още имаше пръст. На краката й имаше малки бели чехли. Лицето й бе смъртно бяло, с кръгове руж по бузите, а устата й беше обагрена в тъмно червено, сякаш нарисувана с маркер.

Колената на Саймън омекнаха. Той се плъзна по стената, на която се облягаше, седна на земята и сви колене. Имаше чувството, че главата му ще се пръсне.

Морийн се закикоти тихо, типично по момичешки, и излезе от светлия кръг. Тръгна към него и погледна надолу. На лицето й беше изписано развеселено задоволство.

— Знаех, че ще се изненадаш — каза тя.

— Ти си вампир — каза Саймън. — Но… как? Не го направих аз. Знам, че не съм.

Морийн поклати глава.

— Не беше ти. Но се случи заради теб. Те мислеха, че съм ти гадже. Отвлякоха ме от стаята ми през нощта и ме държаха в клетка цял ден. Казаха ми да не се притеснявам, защото ще дойдеш. Но ти не дойде. Така и не се появи.

— Не знаех — гласът на Саймън заглъхна. — Щях да дойда, ако знаех.

Морийн отметна русата си коса над рамо с жест, който внезапно и болезнено напомни на Саймън за Камила.

— Няма значение — каза тя с детския си гласец. — Когато слънцето залезе, ми казаха, че мога да умра или да избера да живея така. Като вампир.

— И си избрала това?

— Не исках да умирам — каза тя. — Сега ще съм красива и млада завинаги. Мога да стоя будна цяла нощ и няма нужда да се прибирам. А и тя се грижи за мен.

— За кого говориш? Коя е тя? Камила ли имаш предвид? Виж, Морийн, тя е луда. Не я слушай — Саймън се изправи залитайки. — Ще ти помогна. Ще намерим къде да отидеш. Ще те науча да бъдеш вампир…

— О, Саймън — тя се усмихна и той видя идеална редица малки бели зъби. — Не мисля, че и ти знаеш как да бъдеш вампир. Не искаше да ме ухапеш, но го направи. Помня. Очите ти станаха целите черни, като на акула, и ти ме ухапа.

— Толкова съжалявам. Ако ми позволиш да ти помогна…

— Можеш да дойдеш с мен. Така ще ми помогнеш.

— Да дойда с теб къде?

Морийн се огледа нагоре и надолу по празната улица. Приличаше на призрак в тънката бяла рокля. Вятърът духаше около тялото й, но тя очевидно не чувстваше студ.

— Ти беше избран. Защото си Дневен вампир — каза тя. Онези, които са отговорни за това, искат теб. Но вече знаят, че носиш Знака. Не могат да те хванат, освен ако ти не пожелаеш да отидеш при тях. Затова ме изпратиха при теб — тя наклони глава като птица. — Аз може и да не съм ти скъпа, но следващият път ще е твой любим човек. Ще продължат да отвличат хора, които обичаш, докато накрая не остане никой. Така че по-добре ела с мен и разбери какво искат.

— Ти знаеш ли? — попита Саймън. — Знаеш ли какво искат?

Тя поклати глава. Беше толкова бледа под светлината на лампата, че изглеждаше почти прозрачна, сякаш той можеше да погледне през нея. Както, предположи Саймън, изглеждаше и самият той.

— Има ли значение? — каза тя и протегна ръка.

— Не. Може би няма — рече и пое ръката й.

16.

АНГЕЛИТЕ НА НЮ ЙОРК

— Пристигнахме — каза Морийн на Саймън.

Тя беше спряла по средата на тротоара и гледаше нагоре към солидната сграда от камък и стъкло, която се извисяваше над тях. Очевидно беше проектирана да изглежда като луксозните жилищни комплекси, построени в Горен Ийст Сайд, Манхатън, преди Втората световна война, но съвременните елементи я издаваха — високите прозорци и медния покрив, недокоснат все още от ръждата, спуснатите по предната част на фасадата на сградата транспаранти, които обещаваха „ЛУКСОЗНИ АПАРТАМЕНТИ НА ЦЕНА ОТ 750 000 долара“. Явно покупката на апартамент ти даваше право да използваш градината на покрива, фитнес центъра, басейна и двадесет и четири часова охрана от началото на декември. Комплексът все още беше в строеж и по обикалящото строежа скеле бяха поставени табели „НЕ ВЛИЗАЙ: ЧАСТНА СОБСТВЕНОСТ“.

Саймън погледна Морийн. Изглежда много бързо беше свикнала да бъде вампир. Бяха бягали по моста Куинсбъроу и нагоре по Второ авеню, за да стигнат до тук и белите й чехли се бяха изпокъсали. Тя обаче така и не намали темпото и дори не се изненада, че не се е изморила.

Сега гледаше сградата нагоре с блажено изражение, дребното й лице светеше от, както предположи Саймън, очакване.

— Тук е затворено — каза той, осъзнавайки, че това е очевидно. — Морийн…

— Ш-ш-шт! — протегна малката си ръка и дръпна табелата, закачена на ъгъла на скелето. Чу се звук от трошене на пластмаса. Парчетата се посипаха в краката на Саймън. Морийн захвърли остатъка от табелата и се усмихна на дупката, която беше направила.

Един стар човек, който разхождаше близо до тях на каишка малък пудел с палтенце, се спря и се втренчи в тях.

— Трябва да вземеш палто на сестричката си — каза той на Саймън. — Толкова е кльощава, че ще премръзне до смърт в това време.

Преди Саймън да успее да отговори, Морийн се обърна към мъжа с яростно изражение, оголвайки всичките си зъби, включително и издължените остри кучешки зъби.

— Аз не съм му сестра! — изсъска тя.

Мъжът пребледня, взе кучето си и забърза нататък.

Саймън поклати глава към Морийн.

— Това не беше нужно.

Зъбите й бяха пробили долната й устна — и на Саймън му се беше случвало, преди да свикне с тях. Тънки струйки кръв се процеждаха по брадичката й.

— Не ми казвай какво да правя — каза тя раздразнено, но зъбите й се прибраха. Тя избърса брадичката си с ръка типично по детски и размаза кръвта. После се обърна към дупката. — Хайде!

Провря се през нея и той я последва. Минаха през едно пространство, което строителният екип използваше за изхвърляне на боклук. Навсякъде по земята бяха пръснати счупени инструменти, натрошени тухли, стари найлонови торби и кутийки от кока-кола. Морийн повдигна роклята си и грациозно си проправи път през отломките с отвратено изражение на лицето. Тя прескочи една тясна канавка и стигна до напукани каменни стъпала. Саймън я следваше.

Стъпалата водеха към две широко отворени стъклени врати. През вратите се виждаше богато украсено мраморно фоайе. Масивен полилей висеше от тавана, но нямаше светлина, която да освети кристалните висулки. В помещението беше прекалено тъмно и един човек нямаше да види нищо. Имаше мраморно бюро за портиера, дълъг зелен шезлонг под огледало със златна рамка и няколко асансьора в едната част на помещението. Морийн натисна бутона на асансьора и за изненада на Саймън, той светна.

— Къде отиваме? — попита той.

Асансьорът спря със съскане. Морийн влезе и Саймън я последва. Асансьорът беше облицован със златно и червено, с матови стъкла на всяка от стените.

— Нагоре — натисна копчето с надпис „ПОКРИВ“ и се засмя. — Нагоре, към Рая — каза тя и вратите се затвориха.

— Не мога да намеря Саймън.

Изабел, която се беше облегнала на една колона в „Айрънуъркс“ и се опитваше да не изпадне в мрачно настроение, погледна нагоре и видя Джордан да се извисява над нея. Той наистина беше ненормално висок, помисли си тя. Сигурно бе поне метър и деветдесет. Първия път, когато го видя, си беше помислила, че изглежда много привлекателно с разрошената си тъмна коса и зелените очи. Сега обаче знаеше, че е бивше гадже на Мая и категорично го беше отметнала в ума си като момче табу.

— Ами, не съм го виждала — каза тя. — Мислех, че си негов пазител.

— Той ми каза, че след малко ще се върне. Беше преди четирийсет минути. Помислих, че отива до тоалетната.

— Що за пазител си ти? Не трябва ли да ходиш до тоалетната с него? — попита Изабел.

Джордан изглеждаше ужасен.

— Момчетата — каза той, — не ходят с други момчета до тоалетната.

Изабел въздъхна.

— Латентният страх от хомосексуализма ще те довърши някой път — каза тя. — Ела, да го потърсим.

Обиколиха залата, движейки се измежду гостите. Алек се мръщеше, седнал сам на една маса и си играеше с празна чаша за шампанско.

— Не, не съм го виждал — каза той в отговор на въпроса им. — Макар че всъщност изобщо не съм го търсил.

— Е, можеш да дойдеш да го потърсим заедно — отвърна Изабел. — Така ще се занимаваш с нещо, вместо просто да изглеждаш нещастно.

Алек сви рамене и тръгна с тях. Решиха да се разделят и да покрият цялата зала. Алек тръгна нагоре по стълбите, за да го потърси на балконите на второто ниво. Джордан излезе на външните тераси и пред входа. Изабел пое залата. Тъкмо се чудеше дали, ако погледнеше под масите, щеше изглежда смешно, когато Мая изникна зад нея.

— Всичко наред ли е? — попита тя. Погледна нагоре към Алек и после в посоката, в която беше изчезнал Джордан. — Знам кога някой търси нещо. Какво търсите? Проблем ли има?

Изабел й разказа за Саймън.

— Говорих с него преди около половин час.

— Джордан също, но сега Саймън го няма. А, тъй като напоследък някой се опитва да го убие…

Мая остави чашата си на масата.

— Ще ви помогна.

— Не е нужно. Знам, че точно сега не си падаш особено по Саймън…

— Това не значи, че няма да му помогна, ако има проблем — каза Мая, сякаш Изабел говореше абсурдни неща. — Джордан не трябваше ли да го наблюдава?

Изабел вдигна ръце във въздуха.

— Да, но очевидно момчетата не ходят с други момчета до тоалетната или нещо такова. Не говореше никак смислено.

— Момчетата никога не говорят смислено — каза Мая и тръгна след нея. Провряха се през тълпата, макар Изабел вече да беше сигурна, че няма да намерят Саймън тук. Започваше да усеща студенина в стомаха си и тя ставаше все по-голяма и все по-студена. Когато всички се събраха на масата, от която тръгнаха, имаше чувството, че е изпила чаша ледена вода.

— Не е тук — каза тя.

Джордан изруга, после впери виновно поглед в Мая.

— Съжалявам.

— Има и по-лоши неща — отвърна тя. — И каква ще е следващата ни стъпка? Някой опита ли да му се обади по телефона?

— Включва се направо гласова поща — каза Джордан.

— Някаква идея къде може да е отишъл? — попита Алек.

— В най-добрия случай се е върнал в апартамента — каза Джордан. — В най-лошия преследвачите му най-накрая са се докопали до него.

— Какви преследвачи? — Алек гледаше объркано. Изабел беше разказала на Мая какво става със Саймън, но не беше имала възможност да обясни на брат си.

— Ще отида да проверя в апартамента — каза Джордан. — Ако е там, добре. Ако не е, пак от там трябва да започна. Те знаят къде живее, бяха ни изпратили съобщение. Може би ще има ново съобщение — но не звучеше твърде обнадежден.

За части от секундата Изабел взе решение.

— Ще дойда с теб.

— Няма нужда да…

— Не, има. Аз накарах Саймън да дойде тази вечер. Аз съм отговорна за това. А и купонът е скапан.

— Да — съгласи се Алек; изглеждаше облекчен от перспективата да се махне от тук. — И аз така мисля. Може всички да отидем. Да кажа ли на Клеъри?

Изабел поклати глава.

— Партито е в чест на майка й. Не би било честно. Да видим какво ще успеем да свършим ние тримата.

— Вие тримата? — попита Мая, леко раздразнение се прокрадна в гласа й.

— Искаш ли да дойдеш с нас, Мая? — каза Джордан.

Изабел замръзна. Не беше сигурна как би реагирала Мая, ако бившият й приятел я заговореше директно. Устата на момичето леко се присви и за момент погледна Джордан не с омраза, а замислено.

— Става въпрос за Саймън — отвърна тя накрая, сякаш това решаваше всичко. — Ще си взема палтото.

Вратите на асансьора се отвориха сред плетеница от тъмнина и сенки. Морийн отново се засмя високо и затанцува в тъмното, а Саймън тръгна след нея с въздишка.

Намираха се в просторна, облицована с мрамор стая без прозорци. Нямаше лампи, но на стената вляво от асансьора имаше двойна стъклена врата, която беше отворена. През нея Саймън виждаше плоската повърхност на покрива и нощното небе над него, осеяно със слабо светещи звезди.

Вятърът отново духаше силно. Той последва Морийн навън на студения въздух; роклята й се вееше и тя му заприлича на нощна пеперуда, която пляска с криле на вятъра. Градината на покрива беше елегантна, както съобщаваше и табелата долу. Подът беше облицован с големи осмоъгълни плочи; имаше големи саксии с цветя, които цъфтяха под стъклени похлупаци, и храсти, грижливо подрязани във форми на чудовища и животни. Пътеката, по която вървяха, беше оградена от малки светещи лампи. Навсякъде около тях се издигаха високи жилищни сгради от стъкло и стомана, а прозорците им светеха.

Пътеката свършваше с няколко облицовани стъпала, над които имаше широк квадратен подиум. Висока стена обикаляше цялата градина, която определено беше проектирана като място, където жителите на сградата да се събират. В центъра имаше голям квадратен бетонен блок, който може би беше предвиден за грил, предположи Саймън; подиумът беше ограден от подрязани розови храсти, които щяха да цъфнат през юни и един ден декоративните решетки щяха да изчезнат под завеса от листа. Можеше да стане привлекателно място — луксозна градина на покрив в Горен Ийст Сайд, където човек да се отпусне в някой шезлонг, докато гледа как Ийст Ривър проблясва на залеза и как градът се простира пред него като мозайка от светлини.

Само че подът и плочките бяха зацапани, по тях беше разлята някаква тъмна, лепкава течност, с която беше нарисуван груб кръг в по-голям кръг. Мястото между двата кръга беше запълнено с надраскани руни. Макар че Саймън не беше ловец на сенки, беше виждал достатъчно руни върху кожата на нефилимите и знаеше какво се съдържа в Сивата книга. Тези не бяха такива. Изглеждаха заплашително и някак грешни, като проклятие, надраскано на непознат език.

В самия център на кръга стоеше бетонният блок. Върху него лежеше голям правоъгълен предмет, покрит с тъмен плат. Формата му наподобяваше ковчег. Още руни бяха надраскани около основата на блока. Ако във вените на Саймън течеше кръв, тя щеше да замръзне.

Морийн плесна с ръце.

— О! — каза тя с приказен гласец. — Красиво е.

— Красиво? — Саймън погледна бързо към издутата форма върху бетонния блок. — Морийн, какво, по дяволите…

— Значи го доведе — каза женски глас, пленителен, силен и… познат. Саймън се обърна. На пътеката зад него стоеше висока жена с къса тъмна коса. Беше много слаба и носеше дълго, тъмно, пристегнато с колан палто; приличаше на фатална жена от шпионски филм от четирийсетте. — Морийн, благодаря ти — продължи тя. Имаше изсечено, красиво лице с остри черти, високи скули и големи тъмни очи. — Справи се много добре. Вече можеш да си вървиш — тя обърна поглед към Саймън. — Саймън Люис, благодаря ти, че дойде.

В момента, в който изрече името му, той я позна. Последният път, когато я беше видял, тя стоеше в дъжда пред бар „Алто“.

— Вие. Помня ви. Дадохте ми визитката си. Музикалният промоутър. Леле, явно много искате да промоцирате групата ми. Не мислех, че сме толкова добри.

— Не бъди саркастичен — каза жената. — Няма смисъл — тя отклони поглед встрани. — Морийн, можеш да си вървиш — този път гласът й беше твърд и Морийн, която кръжеше наоколо подобно на малък дух, нададе тънък писък и тръгна по обратния път.

Саймън гледаше как изчезва през вратата към асансьорите и почти съжали, че си отива. Морийн не беше особено приятна компания, но без нея се почувства сам. Която и да беше тази странна жена, аурата й излъчваше тъмна сила, макар замъгленото му от жажда за кръв съзнание да не го беше забелязало преди.

— Танцувай с мен, Саймън — каза тя и сега гласът й долетя от друга посока, няколко крачки по-далеч. Саймън се завъртя и я видя да стои до бетонния блок в центъра на кръга. Облаците се движеха бързо пред луната и хвърляха постоянно сменящи се сенки по лицето й, докато говореше. Той стоеше в основата на стъпалата и трябваше да вдигне глава нагоре, за да я погледне. — Мислех, че лесно ще те хвана. Че си обикновен вампир. При това нов вампир. И друг път съм срещала дневен вампир, макар и не през последните сто години. Да — добави тя и се усмихна на изражението му, — по-стара съм, отколкото изглеждам.

— Изглеждате доста стара.

Тя не обърна внимание на обидата.

— Изпратих най-добрите си хора да те доведат, а оцеля само един. И той бръщолевеше нещо несвързано за божествен огън и гневът Божи. Вече не ми беше полезен. Трябваше да го отстраня. Това ме подразни. После реших да се справя с теб лично. Проследих те на глупавия ви концерт, а след това, когато дойдох при теб, го видях. Знакът. Като човек, който лично е познавал Каин, съм добре запозната с формата му.

— Познавали сте Каин лично? — Саймън поклати глава. — Нали не мислите, че ще ви повярвам?

— И да вярваш, и да не вярваш — каза тя, — за мен няма никакво значение. По-стара съм от легендите за твоя вид, момче. Вървяла съм по пътеките на Райската градина. Познавах Адам преди Ева да се появи. Аз бях първата му жена, но не пожелах да му се подчиня, затова Бог ме прокуди и направи на Адам нова жена, извая я от собственото му тяло, за да му служи — тя се усмихна леко. — Имам много имена. Но ти можеш да ме наричаш Лилит, първият от всички демони.

При тези думи Саймън, който не беше чувствал студ от почти два месеца, потрепери. И преди беше чувал това име. Не можеше да си спомни точно къде, но знаеше, че името е синоним на тъмнина, злини и ужаси.

— Знакът ти ме постави пред дилема — каза Лилит. — Аз имам нужда от теб, Дневен вампире. От живителната ти сила, от кръвта ти. Но не мога да те насиля или да те нараня.

Тя каза това, сякаш да се нуждае от кръвта му беше най-естественото нещо на света.

— Вие… пиете кръв? — попита Саймън. Чувстваше се замаян, сякаш беше попаднал в странен сън. Не можеше да е истина.

Тя се засмя.

— Кръвта не е храна за демони, глупаво дете. Това, което искам, не е за мен — тя протегна слабата си ръка. — Приближи се.

Саймън поклати глава.

— Няма да пристъпя в кръга.

Тя сви рамене.

— Много добре, тогава. Исках само да ти дам възможност да видиш по-добре — тя бавно раздвижи пръсти, почти небрежно, жест на някой, който дърпа завеса. Черният плат, покриващ предмета с форма на ковчег, изчезна.

Саймън впери поглед в това, което се разкри под него. Не беше сбъркал за ковчега. Беше голяма стъклена кутия, достатъчно дълга и широка, за да побере човек. Стъклен ковчег, помисли си той, като на Снежанка. Това обаче не беше приказка. В ковчега имаше мътна течност, а в течността плуваше Себастиан — гол от кръста нагоре, а светлорусата му коса се носеше около него като бледи водорасли.

Нямаше залепени съобщения на вратата на апартамента на Джордан, нямаше върху или под постелката, на пръв поглед нямаше нищо необичайно и в апартамента. Докато Алек стоеше на пост долу на стълбите, а Мая и Джордан ровеха в раницата в дневната, Изабел стоеше на вратата на спалнята на Саймън и гледаше мълчаливо стаята, в която той беше спал през последните няколко дни. Беше толкова гола — само стени, без никаква декорация — гол под с матрак и бял чаршаф, сгънат в долния му край, и един-единствен прозорец, с изглед към „Авеню Бий“.

Тя чуваше града, в който беше израснала и чийто шумове бяха винаги около нея, още от бебе. Тишината в Идрис й се беше сторила ужасяващо чужда без звука на аларми, крещящи хора, сирени на линейки и музика, които в Ню Йорк никога не заглъхваха напълно, дори и в мъртвите часове на нощта. Сега обаче, докато стоеше и гледаше малката стая на Саймън, тя се замисли колко самотно и далечно звучат тези шумове. Запита се дали не се е чувствал сам през нощта, докато е лежал тук и е гледал тавана.

Тя така и не беше виждала стаята на Саймън в дома му.

Може би беше цялата в плакати на групи, спортни трофеи, кутии от игрите, които толкова обичаше, музикални инструменти, книги — всички вещи на един обикновен живот. Тя така и не бе поискала да му отиде на гости, а и той така и не я бе поканил. Беше се страхувала да се запознае с майка му; страхуваше се от всичко, което би могло да се сметне за по-сериозно обвързване. Сега обаче, докато гледаше празната стая и слушаше суматохата на града наоколо, почувства пристъп на страх за Саймън. И също толкова голям пристъп на съжаление.

Тя се обърна и понечи да се върне, но спря, защото долови тих шепот от дневната. Разпозна гласа на Мая. Не звучеше ядосана, което я изненада само по себе си, предвид колко открито мразеше Джордан.

— Нищо — казваше тя. — Ключове, куп листове с резултати от игри… — Изабел се облегна на вратата. Виждаше Мая от едната страна на кухненския плот. Тя беше пъхнала ръка в джоба с цип на раницата на Саймън. Джордан беше застанал от другата страна на плота и я гледаше. Гледаше нея, забеляза Изабел, а не какво правеше — както момчетата те гледат, ако са толкова заслепени от теб, че всяко твое движение ги очарова. — Ще проверя портмонето му.

Джордан, който беше сменил официалното си облекло с дънки и кожено яке, се намръщи.

— Странно, че го е оставил. Може ли? — той протегна ръка над плота.

Мая се дръпна толкова бързо, че изпусна портмонето.

— Не исках… — Джордан прибра бавно ръката си — Съжалявам.

Мая си пое дълбоко въздух.

— Виж — каза тя, — говорих със Саймън. Знам, че не си имал намерение да ме променяш. Знам, че не си бил наясно какво се случва с теб. Помня какво беше. Помня колко ужасена бях.

Джордан отпусна бавно и внимателно ръце на плота. Беше странно, помисли си Изабел, да гледаш как толкова висок човек се опитва да изглежда толкова безобиден и малък.

— Трябваше да съм до теб.

— Но преторът не ти е позволил — отвърна Мая. — А и да бъдем честни, ти не си знаел какво е да си върколак. Щяхме да сме като двама слепци, които се въртят в кръг. Може би стана по-добре, че те нямаше. Това ме накара да избягам и да потърся помощ. От глутницата.

— Отначало се надявах Пазителите да те намерят — прошепна той. — И да те видя отново. После осъзнах, че това е егоистично и че трябва да се надявам да не съм те заразил. Знаех, че шансовете са петдесет на петдесет. Мислех, че може би ти си извадила късмет.

— Е, не извадих късмет — каза тя безпристрастно. — През годините свикнах да мисля за теб като за чудовище. Вярвах, че си знаел какво правиш, когато ме ухапа. Мислех, че си си отмъстил за онази целувка с момчето. Затова те намразих. Като те мразех, всичко беше някак по-лесно. Имаше кого да виня.

— Нормално е да ме виниш. Аз съм виновен.

Тя прокара пръст по плота, избягвайки погледа му.

— Наистина те обвинявам, но… не както преди.

Джордан вдигна ръце и сграбчи косата си. Гърдите му се вдигаха и спускаха бързо.

— Не минава и ден, без да мисля за това, което ти причиних. Аз те ухапах. Аз те превърнах. Аз те направих, каквато си. Аз вдигнах ръка срещу теб. Аз те нараних. Човекът, когото обичах повече от всичко друго на този свят.

Очите на Мая заблестяха от сълзи.

— Не говори така. Това не помага. Мислиш, че ще ми стане по-леко ли?

Изабел високо прочисти гърлото си и влезе в дневната.

— Е? Намерихте ли нещо?

Мая погледна настрани и замига бързо. Джордан отпусна ръце и каза:

— Нищо особено. Тъкмо щяхме да прегледаме портмонето му — той го вдигна от мястото, където Мая го беше изпуснала. — Ето — хвърли го на Изабел.

Тя го хвана и го отвори. Училищна карта, лична карта с постоянен адрес в Ню Йорк, перце за китара, пъхнато в отделението за кредитни карти. Десет доларова банкнота и касова бележка за зарове. Нещо друго улови погледа й — визитка, пъхната внимателно зад снимка на Саймън и Клеъри от будка за моментални снимки, направена в някакъв магазин. И двамата се усмихваха.

Изабел извади визитката и се загледа в нея. Имаше завъртян, някак абстрактен дизайн на летяща сред облаци китара. Под китарата имаше име.

„Сатрина Кендал, музикален промоутър“. Под името имаше телефонен номер и адрес в Горен Ийст Сайд. Изабел се намръщи. Нещо, някакъв спомен, изплува в съзнанието й.

Изабел вдигна визитката към Джордан и Мая, които се стараеха да не се гледат един друг.

— Какво мислите за това?

Преди да успеят да отговорят, вратата на апартамента се отвори и влезе Алек. Той се мръщеше.

— Намерихте ли нещо? Стоя долу вече от трийсет минути, а не забелязах нищо подозрително. Освен ако не броим един студент, който повърна на стъпалата пред сградата.

— Ето — каза Изабел и подаде визитката на брат си. — Виж това. Не ти ли се струва странно?

— Нали не говориш само за факта, че няма музикален промоутър, който да се интересува от глупавата група на Люис? — попита Алек и пое визитката с два пръста. Между очите му се появиха бръчки. — Сатрина?

— Името означава ли нещо за теб? — попита Мая. Очите й още бяха червени, но гласът й беше спокоен.

— Сатрина е едно от седемнадесетте имена на Лилит, майката на всички демони. Затова магьосниците се наричат „децата на Лилит“ — каза Алек. — Защото от нея са произлезли демоните, а те на свой ред са създали расата на магьосниците.

— И помниш всичките й седемнайсет имена? — усъмни се Джордан.

Алек го изгледа студено.

— Ти кой беше?

— О, Алек, млъкни — каза Изабел с тон, с който говореше само на брат си. — Виж, не всички можем да помним скучни факти. Предполагам не помниш другите имена на Лилит?

Алек високомерно започна да изброява:

— Сатрина, Лилит, Ита, Кали, Батна, Талто…

— Талто! — извика Изабел. — Това е! Знаех си, че има нещо. Знаех си, че има връзка.

Тя набързо им разказа за църква Талто, какво беше намерила Клеъри там и как то беше свързано с мъртвото бебе демон в „Бет Израел“.

— Иска ми се да ми беше казала по-рано — отвърна Алек. — Да. Талто е едно от имената на Лилит. А Лилит винаги е била асоциирана с бебета. Тя е била първата жена на Адам, но избягала от Райската градина, защото не искала да се подчинява нито на него, нито на Бог. Бог я прокълнал за непокорството й всяко дете, което роди, да умира. Според легендата тя опитвала отново и отново да роди дете, но всички се раждали мъртви. Накрая се заклела, че ще си отмъсти на Бог и ще направи човешките бебета слаби или ще ги убива. Може да се каже, че е демон богиня на мъртвите деца.

— Но ти каза, че е майка на демоните — рече Мая.

— Успяла е да създаде демоните като разпръснала капки от кръвта си по земята на място, наречено Едом — обясни Алек. — Тъй като те се родили от омразата й към Бог и Човечеството, станали демони — той забеляза, че всички го гледат и сви рамене. — Това е просто една история.

— Всички истории са верни — каза Изабел. Това беше станало нейно мото още от дете. Всички ловци на сенки вярваха в него. Нямаше религия, нямаше истина или мит, в които да няма поне зрънце истина. — Знаеш това, Алек.

— Знам и нещо друго — каза Алек и й върна визитката. — Телефонният номер и адресът са измислени. Няма начин да съществуват.

— Може би — отвърна Изабел и пъхна визитката в джоба си. — Но все отнякъде трябва да започнем да търсим. Ще започнем от там.

Саймън можеше само да гледа втренчено. Тялото, което плуваше в ковчега — тялото на Себастиан — не изглеждаше живо; поне не дишаше. Но не беше и съвсем мъртво. Бяха минали два месеца. Ако беше мъртъв, Саймън бе сигурен, че щеше да изглежда много по-зле от сега. Тялото на Себастиан беше много бяло като мрамор. Едната му ръка беше превързана при китката, но иначе по него нямаше никакви белези. Изглеждаше заспал, очите му бяха затворени, ръцете му стояха отпуснати отстрани. Само фактът, че гърдите му не се надигаха и спускаха показваше, че има нещо нередно.

— Но — каза Саймън, съзнавайки, че звучи глупаво, — Себастиан е мъртъв. Джейс го уби.

Лилит постави бледата си ръка върху стъклената повърхност на ковчега.

— Джонатан — каза тя и Саймън си спомни, че това всъщност беше истинското му име. Гласът й беше някак нежен, когато проговори, сякаш се обръщаше към дете. — Красив е, нали?

— Хм — отвърна Саймън като гледаше с отвращение създанието в ковчега, което беше убило деветгодишния Макс Лайтууд. Съществото, което беше убило Ходж. Което се беше опитало да убие всички тях. — Честно казано, не е мой тип.

— Джонатан е уникален — каза тя. — Доколкото ми е известно, той е единственият ловец на сенки, който е част от по-висш демон. Това го прави много могъщ.

— Той е мъртъв — каза Саймън. Имаше чувството, че е важно да направи тази забележка, макар и Лилит да не му обръщаше внимание.

Тя гледаше надолу към Себастиан и се намръщи.

— Вярно е. Джейс Лайтууд се промъкна зад него и го прободе в сърцето.

— Вие как…

— Бях в Идрис — каза Лилит. — Преминах, когато Валънтайн отвори портал към световете на демоните. Не за да се бия в глупавата му битка. Най-вече от любопитство. Този Валънтайн беше толкова високомерен… — тя млъкна и сви рамене. — Затова Раят го наказа, разбира се. Видях жертвата, която пренесе; видях как Ангелът се въздигна и се обърна към него. Видях какво се случи. Аз съм най-старият демон. Познавам Старите закони. Живот за живот. Спуснах се към Джонатан. Беше прекалено късно. Човешката част от него умря на мига, сърцето му спря да бие, дробовете му да дишат. Старите закони не бяха достатъчни. Дори и тогава се опитах да го върна. Но вече беше късно. Успях да направя само това. Да го запазя за този миг.

Саймън се запита за момент какво щеше да се случи, ако решеше да избяга — можеше да се втурне покрай лудия демон и да се хвърли от покрива на сградата. Нито едно живо създание не можеше да го нарани заради Знака, но се съмняваше, че тази сила щеше го предпази от сблъсъка му със земята. Той обаче беше вампир. Ако паднеше от четирийсететажна сграда и строшеше всичките си кости, щеше ли да оздравее? Преглътна и забеляза, че Лилит го наблюдаваше развеселено.

— Не се ли сещаш за какво говоря? — каза тя със студен, съблазнителен глас и преди Саймън да успее да отвърне, тя се наведе напред и подпря лакти на ковчега. — Знаеш ли как са възникнали нефилимите? Как ангел Разиел смесил кръвта си с кръвта на хората и дал на един от тях да пие и как този човек станал първия нефилим?

— Това съм го чувал.

— Така Ангелът създал нов вид. А сега, с Джонатан, ще се роди друг нов вид. Както Джонатан, ловецът на сенки, дал начало на нефилимите, така и този Джонатан ще даде начало на новия вид, който аз смятам да създам.

— Нов вид, който смятате… — Саймън вдигна ръце. — Вижте, искате да създадете нов вид от мъртвец? Давайте тогава. Не виждам какво общо има това с мен.

— Сега той е мъртъв. Но няма да остане така завинаги — гласът на Лилит беше хладен, безстрастен. — Има, разбира се, един вид долноземци, чиято кръв притежава силата да съживява.

— Вампирите — каза Саймън. — Искате да превърна Себастиан във вампир?

— Той се казва Джонатан — тонът й беше остър. — И да, в известен смисъл. Искам да го ухапеш, да пиеш от кръвта му и в замяна да му дадеш от кръвта си…

— Няма да го направя.

— Сигурен ли си?

— Свят, в който Себастиан го няма — Саймън умишлено произнесе това име, — е по-добър, отколкото свят, в който той съществува. Няма да го направя — гняв се надигна у Саймън като приливна вълна. — А и да исках, не бих могъл. Той е мъртъв. Вампирите не могат да съживяват мъртъвци. Би трябвало да знаете това, след като сте толкова мъдра. Ако душата се е отделила от тялото, нищо не може да я върне обратно. За щастие.

Лилит наклони глава към него.

— Май наистина не знаеш. Клеъри така и не ти е казала.

На Саймън започна да му писва.

— Какво да ми каже?

Тя се подсмихна.

— Око за око, зъб за зъб, живот за живот. За да не настъпи хаос, трябва да има ред. Цената за един живот, дарен на Светлината, е друг живот, дарен на Тъмнината.

— Нямам никаква представа за какво говорите — каза Саймън бавно и отчетливо. — И не ми пука. Вие, злодеите, и зловещите ви евгенични[1] планове вече наистина започнахте да ми лазите по нервите. Така че сега ще си тръгна. Опитайте се да ме спрете. Заплашете ме или ме нападнете. Държа да опитате.

Тя го погледна и се подсмихна.

— „Каин, стани.“ — каза тя. — Приличаш на него. И той беше голям инат като теб. И безразсъден.

— Той е тръгнал срещу Бог. А аз се изправям срещу вас. — Саймън се обърна да си ходи.

— На твое място не бих обърнала гръб на себе си, Дневен вампире — каза Лилит и нещо в гласа й го накара да погледне назад към нея; тя все още се облягаше на ковчега на Себастиан.

— Мислиш, че не можеш да бъдеш наранен? — каза тя подигравателно. — Наистина, аз не мога да вдигна ръка срещу теб. Не съм глупава. Виждала съм светия огън на божественото. Не искам да се насочи срещу мен. Аз не съм Валънтайн и не пожелавам неща, които не разбирам. Аз съм демон, но много стар. Познавам човечеството по-добре, отколкото си мислиш. Познавам слабостите му — гордостта, жаждата за власт, копнежа за плът, алчността, суетата и любовта.

— Любовта не е слабост.

— О, така ли? — каза тя и погледа й се плъзна студено и целенасочено покрай него.

Той се обърна, макар и да не искаше, защото знаеше, че трябва да го направи.

На алеята беше застанал Джейс, с тъмен костюм и бяла риза. Пред него стоеше Клеъри, все още с красивата златиста рокля, с която беше на партито в „Айрънуъркс“. Дългата й чуплива червена коса се беше освободила от кока и падаше по раменете. Тя стоеше неподвижно в кръга, който образуваха ръцете на Джейс. Двамата биха изглеждали романтично, ако в едната си ръка Джейс не държеше дълъг нож с блестяща кокалена дръжка и ако острието му не беше притиснато в гърлото на Клеъри.

Саймън впери поглед в Джейс в пълен шок. По лицето на Джейс не беше изписана никаква емоция, нямаше светлина в очите му. Той изглеждаше абсолютно равнодушен.

Много леко Джейс наклони глава.

— Доведох я, лейди Лилит — каза той. — Както пожелахте.

[1] Евгеника — теория за подобряване на човешките наследствени белези чрез различни форми на вмешателство. — Бел.ред. ↑

17.

И КАИН СТАНА

Клеъри не си спомняше някога да й е било толкова студено.

Дори когато беше изпълзяла от езерото Лин, кашляйки и плюейки отровните му води на брега, не й беше толкова студено. Дори когато беше помислила, че Джейс е мъртъв, не беше усетила такава ледена парализа да обвива сърцето си. Защото беше пламнала от гняв, гняв срещу баща й. Сега обаче чувстваше само студ, до пръстите на краката си.

Бе дошла в съзнание в мраморното фоайе на странна сграда, под сянката на незапален полилей. Джейс я носеше — едната му ръка беше под сгънатите й колене, а другата под главата й. Все още замаяна и изморена, тя бе заровила глава във врата му за момент и се бе опитала да си спомни къде е.

— Какво се случи? — беше прошепнала тя.

Бяха стигнали до един асансьор. Джейс бе натиснал копчето и Клеъри чу как кабината тръгна надолу към тях. Но къде се намираха?

— Изпадна в безсъзнание — бе й отвърнал той.

— Но как… — и тогава тя си спомни и замълча. Ръцете му около нея, паренето на стилито по кожата й, тъмната вълна, която я обгърна. Нещо не беше наред с руната, която й беше нарисувал, нещо с начинът, по който изглеждаше и по който я усещаше. За момент бе останала неподвижна и после бе казала: „Пусни ме“.

Той я бе оставил да стъпи на краката си и се бяха вгледали един в друг. Клеъри можеше да протегне ръка и да го докосне, но за пръв път откакто го познаваше, не искаше. Беше изпитала ужасното чувство, че гледа непознат. Той приличаше на Джейс, звучеше като Джейс, прегръщаше я като Джейс. Очите му обаче бяха чужди и далечни, както и леката усмивка на устните му.

Вратата на асансьора се бе отворила зад него. Тя си спомни как в нефа на Института беше казала „Обичам те“ на затворените врати на асансьора. Сега вратите зееха празни, черни като входа на пещера. Тя беше потърсила стилито в джоба си, но го нямаше.

— Ти ме накара да припадна с онази руна — беше казала тя. — Ти ме доведе тук. Защо?

Красивото му лице бе съвсем безизразно.

— Трябваше. Нямах избор.

Тогава тя се бе обърнала и побягнала към вратата, но той беше по-бърз. Както винаги. Изправил се пред нея, бе протегнал ръце й препречил пътя й.

— Клеъри, не бягай. Моля те. Заради мен.

Тя го беше погледнала невярващо. Гласът му бе същият — звучеше като Джейс, но не съвсем. Сякаш слушаше запис, помисли си тя, всички тонове и извивки на гласа му бяха там, но нямаше живот. Как не беше забелязала досега? Бе си помислила, че звучи сдържано заради стреса и болката, но не. Той просто не беше там. Стомахът й се беше преобърнал и тя отново се беше спуснала към вратата. Той обаче я хвана през кръста и я придърпа към себе си. Тя го беше отблъснала, пръстите й се бяха впили в плата на ризата му и я бяха разкъсали.

После бе замръзнала и бе впила поглед в него. На кожата на гърдите му, точно над сърцето му, имаше руна.

Не я беше виждала преди. Не беше черна като руните на ловците на сенки, а тъмночервена, с цвят на кръв. Липсваше й изящната грация на руните от Сивата книга. Беше надраскана, грозна, линиите и бяха остри и жестоки, а не заоблени и добронамерени.

Изглежда Джейс не я виждаше. Той беше погледнал надолу към себе си, сякаш недоумяваше какво гледа тя.

— Няма проблем. Не ме нарани.

— Тази руна… — беше започнала тя, но беше спряла рязко. Може би той не знаеше, че има руна. — Пусни ме, Джейс — беше казала вместо това и отстъпила назад. — Не е нужно да правиш това.

— Грешиш — бе отвърнал той и отново протегнал ръце към нея.

Този път тя не му се противопостави. Какво щеше да постигне, ако избягаше? Не можеше просто да го остави тук. Джейс все още беше някъде там, затворен зад безжизнените очи, може би я викаше. Тя трябваше да остане с него. Трябваше да разбере какво се случва. Беше му позволила да я вдигне и да я вкара в асансьора.

Той беше извадил ножа чак след като излязоха от асансьора и беше казал:

— Никога не бих те наранил. Знаеш това, нали? — но беше отметнал косата й с върха на острието и го беше притиснал към гърлото й. Леденостуден въздух беше ударил голите й рамене и ръце, когато излязоха на покрива. Усещаше топлите му ръце на местата, на които я докосваше, също и топлината на тялото му през тънката рокля, но това не можеше да я стопли. Не и отвътре. Отвътре беше изпълнена с натрошени парчета лед.

Беше й станало още по-студено, когато видя Саймън да я гледа с огромни тъмни очи. Лицето му изглеждаше побеляло от шок, беше като платно. Гледаше към нея и Джейс, сякаш виждаше нещо фундаментално погрешно — човек с лице, обърнато навътре, или карта на света, на която нямаше суша, а само вода.

Клеъри почти не погледна жената зад него с тъмната коса и слабото жестоко лице. Погледът й незабавно се закова върху прозрачния ковчег на каменния подиум. Той сякаш блестеше отвътре, като че ли осветен от вътрешна светлина. Водата, в която плуваше Джонатан, може би изобщо не беше вода, а някаква не толкова естествена течност. При други обстоятелства, помисли си безстрастно Клеъри, тя вероятно би изкрещяла при вида на брат си — той плуваше спокойно, приличаше на мъртвец и лежеше неподвижно в нещо, което напомняше на стъкления ковчег на Снежанка. Тя обаче стоеше замръзнала и гледаше шокирана.

„Устни, червени като кръв, кожа, бяла като сняг, коса, черна като абанос“. Е, поне донякъде съвпадаше. Когато се запозна със Себастиан, косата му беше черна, но сега беше сребристо бяла и се носеше около главата му като водорасло албинос. Имаше същия цвят, като косата на баща му. На баща им. Кожата му беше толкова бледа, сякаш бе направена от блестящи кристали. Устните му обаче бяха ярко наситени, както и клепачите.

— Благодаря, Джейс — каза жената, която Джейс беше нарекъл лейди Лилит. — Добра работа свърши, при това бързо. Отначало мислех, че ще имам проблеми с теб, но май съм се притеснявала напразно.

Клеъри се втренчи в нея. Макар да не й беше позната, гласът й беше познат. Беше го чувала и преди. Но къде? Опита се да се отдръпне от Джейс, но хватката му се затегна. Върхът на ножа докосна гърлото й. Чиста случайност, помисли си тя. Джейс — дори и този Джейс — никога не би я наранил.

— Ти — каза тя на Лилит през стиснати зъби. — Какво си сторила на Джейс?

— Дъщерята на Валънтайн говори? — усмихна се жената с тъмната коса. — Саймън? Би ли й обяснил?

Саймън сякаш щеше да повърне.

— Нямам никаква представа — каза той, сякаш се задушаваше. — Повярвай ми, вие сте последните хора, които очаквах да видя тук.

— Мълчаливите братя казаха, че за случващото се с Джейс е отговорен демон — каза Клеъри и забеляза, че изражението на Саймън стана още по-объркано. Жената, обаче, само я гледаше с очи като плоски обсидианови кръгове. — Ти си този демон, нали? Но защо Джейс? Какво искаш от нас?

— От вас? — Лилит избухна в смях. — Сякаш ти имаш някакво значение. Защо вие? Защото сте средство, за да постигна целта си. Защото двете момчета ми трябват, а и двамата те обичат. Защото Джейс Херондейл е човекът, на когото имаш доверие повече от всеки друг на света. А и Дневния вампир те обича толкова, че би жертвал живота си. Теб не мога да нараня — каза тя, обръщайки се към Саймън. — Но нея мога. Толкова ли си упорит, че да стоиш и да гледаш как Джейс прерязва гърлото й, вместо да дадеш малко от кръвта си?

Саймън заприлича на смъртник. Поклати глава бавно, но преди да може да проговори, Клеъри каза:

— Саймън, не! Не го прави, каквото и да иска. Джейс не би ме наранил.

Бездънните очи на жената се обърнаха към Джейс. Тя се усмихна.

— Порежи я. Само малко.

Клеъри усети как рамената на Джейс се напрягат, както в парка, когато я беше учил да се бие. Тя усети нещо на гърлото си, нещо като пареща целувка, студено и горещо едновременно, усети как нещо топло потече по ключицата й. Очите на Саймън се разшириха.

Той я беше порязал. Той все пак го беше направил. Клеъри си спомни как Джейс се беше свил на пода в стаята в Института, каква болка се излъчваше от всяка част на тялото му.

„Сънувам, че идваш в стаята ми. И после аз те наранявам. Порязвам те или те удушавам, или те намушквам и ти умираш, гледаш ме със зелените си очи, докато животът ти изтича в ръцете ми.“

Не му беше повярвала. Не напълно. Той беше Джейс. Той никога нямаше да я нарани. Погледна надолу и видя как кръвта изцапа деколтето на роклята й. Приличаше на червена боя.

— Сега се убеди — каза жената. — Той прави каквото му наредя. Не го вини. Той е напълно подчинен на силата ми. Седмици наред се промъквах в главата му, видях сънищата му, опознах страховете и копнежите му, мъките и желанията му. В един сън аз му поставих знак и оттогава този знак гори през него, през кожата му и стига чак до душата му. Сега душата му е в моите ръце, мога да правя с нея каквото си искам. Той ще направи всичко, което му наредя.

Клеъри си спомни думите на Мълчаливите братя. „Когато се ражда ловец на сенки, се извършва ритуал и върху детето се полагат определени защитни заклинания и от Мълчаливите братя, и от Железните сестри. Когато Джейс е починал и после е бил възкресен, той се е родил за втори път и е бил лишен от тези защити и ритуали. Останал е отворен като незаключена врата — отворен за всякакви демонични влияния и сили.“

Аз съм виновна, помисли си Клеъри. Аз го върнах и исках това да остане в тайна. Ако бяхме казали на някого какво се случи, може би ритуалът щеше да бъде извършен навреме и Лилит нямаше да влезе в главата му. Стана й лошо от чувството за вина. Зад нея Джейс мълчеше, неподвижен като статуя, ръцете му я обгръщаха, а ножът още беше на гърлото й. Тя го усети върху кожата си, когато си пое въздух, за да проговори. Опита се обаче, въпреки всичко, да запази гласа си спокоен.

— Разбирам, че контролираш Джейс. Но не разбирам защо. Със сигурност има и други, по-лесни начини да ме заплашиш.

Лилит въздъхна, сякаш вече всичко й беше станало много досадно.

— Ти си ми необходима — каза тя с преувеличено търпение, — за да накарам Саймън да направи каквото искам, тоест, да ми даде кръвта си. А Джейс ми трябваше, не само за да те докарам тук, а и за да се презастраховам. В магията трябва да има баланс, Клариса — тя посочи към грубо начертания черен кръг върху плочите и после към Джейс. — Той беше първият. Първият, който се върна от мъртвите, първата душа, върната в този свят, в името на Светлината. Затова и аз трябва успешно да върна втора душа в името на Тъмнината. Разбираш ли сега, глупаво момиче? Всички сте ми необходими. Саймън, за да умре. Джейс, за да живее. Джонатан, за да се върне. А ти, дъще на Валънтайн, ще направиш всичко това възможно.

Гласът на жената демон стихна до тихо пеене. Изумена, Клеъри си спомни къде е чувала този глас. Беше видяла баща си да стои в пентаграма и жена с черна коса и пипала вместо очи коленичеше в краката му. Жената беше казала: „Дете, родено с тази кръв в себе си ще надмине по сила великите демони от бездните между световете. Но това ще попари хуманността му, както отровата в кръвта попарва живота.“

— Знам — каза Клеъри през стиснатите си устни. — Знам коя си. Видях как поряза китката си, изля кръвта в чаша и я даде на баща ми. Ангел Итуриел ми показа това в едно видение.

Очите на Саймън се местеха между Клеъри и жената, в чиито тъмни очи имаше лека изненада. Клеъри предположи, че тя рядко се изненадваше.

— Видях как баща ми те призова. Знам как те нарече. Милейди от Едом. Ти си Великия демон. Твоята кръв е превърнала брат ми в това, което е. Ти го превърна в… нещо ужасно. Ако не беше ти…

— Да. Така е. Дадох от кръвта си на Валънтайн Моргенстърн, той я даде на момчето си и се получи това — жената положи нежно ръка, почти като милувка, на стъклената повърхност на ковчега на Джонатан. На лицето й имаше странна усмивка. — Може да се каже, че в известен смисъл аз съм майка на Джонатан.

— Казах ти, че адресът не е истински — рече Алек.

Изабел не му обърна внимание. От мига, в който бяха минали през вратите на сградата, рубинът на врата й беше започнал да пулсира слабо, като туптенето на далечно сърце. Това означаваше, че наоколо имаше демон. При други обстоятелства щеше да очаква брат й да усети нещо странно, но той очевидно беше изпаднал в меланхолия заради Магнус и не можеше да се съсредоточи.

— Извади магическата си светлина — каза му тя. — Оставих моята вкъщи.

Той я погледна раздразнено. Във фоайето беше тъмно, толкова тъмно, че нормално човешко същество нямаше да види нищо. Мая и Джордан виждаха чудесно в тъмното, тъй като бяха върколаци. Те стояха в срещуположните краища на помещението — Джордан разглеждаше мраморното бюро, а Мая се беше облегнала на стената и разглеждаше пръстените си.

— Трябва да я носиш навсякъде — отвърна Алек.

— Така ли? А ти носиш ли си сензора? — озъби му се тя. — Едва ли. Аз поне имам това — тя потупа висулката. — Сигурна съм, че тук има нещо. Нещо демонично.

Джордан завъртя глава.

— Тук има демони?

— Не знам, може би само един. Просветна и угасна — каза Изабел. — Но би било прекалено голямо съвпадение, ако сме сбъркали адреса. Трябва да проверим.

Слаба светлина се разля около нея. Тя се огледа и видя Алек да държи магическия камък. Светлината струеше през пръстите му и хвърляше странни сенки по лицето му, като го правеше да изглежда по-стар, отколкото беше, а очите му — тъмносини.

— Да вървим — каза той. — Да обиколим етажите един по един.

Тръгнаха към асансьора. Първо вървеше Алек, после Изабел, Джордан и накрая Мая. Ботушите на Изабел имаха шумозаглушаващи руни, но токчетата на Мая тракаха по мраморния под, докато вървеше. Тя се намръщи, спря да ги събуе и продължи боса. Когато Мая влезе в асансьора, Изабел забеляза, че носи златен пръстен с тюркоаз на палеца на левия си крак.

Джордан погледна към краката й и каза изненадано:

— Помня този пръстен. Купих ти го от…

— Млъкни — каза Мая и натисна копчето. Вратите се затвориха и Джордан млъкна.

Спираха на всеки етаж. Повечето бяха все още в процес на строеж, нямаше лампи и от таваните висяха кабели, подобно на лозници. На прозорците имаше заковани парчета шперплат. Найлони се вееха като призраци. Изабел държеше в ръка сензора, но нищо не се случи, докато не стигнаха десетия етаж. Когато вратите се отвориха, тя почувства как в шепата й нещо затуптя, сякаш между пръстите й имаше малка птичка и тя беше започнала да пляска с криле.

Тя прошепна:

— Тук има нещо.

Алек само кимна, Джордан отвори уста да каже нещо, но Мая силно го сръга с лакът. Изабел се плъзна покрай брат си и излезе на площадката пред асансьорите. Рубинът пулсираше и вибрираше в ръката й.

Зад нея Алек прошепна:

— Сандалфон — светлина се разля покрай Изабел и освети площадката. За разлика от другите етажи, които бяха видели, този изглеждаше поне отчасти завършен. Голи гранитни стени се издигаха около тях и подът беше облицован с гладки черни плочи. Коридор водеше в две посоки. В единия край имаше купчина строително оборудване и оплетени кабели. Другият свършваше със сводеста врата. Зад вратата ги подканваше тъмнина.

Изабел се обърна да види приятелите си. Алек беше прибрал магическата светлина и държеше горяща серафимска кама, която осветяваше асансьора като фенер. Джордан беше извадил голям, брутално изглеждащ нож и го стискаше здраво в дясната си ръка. Мая изглежда се опитваше да прибере косата си. Когато отпусна ръце обаче, държеше дълъг, остър фуркет. Ноктите й бяха пораснали и очите й горяха с див, зеленикав отблясък.

— След мен — каза Изабел. — Тихо.

„Туп-туп“, пулсираше рубинът до гърлото на Изабел, сякаш някой я буташе настойчиво с пръст, когато тръгна по коридора. Не чуваше другите зад гърба си, но знаеше, че са там от дългите сенки, които хвърляха по тъмните гранитни стени. Гърлото й се стегна, нервите й се опънаха, както винаги преди битка. Това беше най-неприятната част — очакването. По време на самата битка само тя имаше значение; но сега трябваше да се съсредоточи и да не се разсейва.

Арката над тях увеличи размера си. Беше от мрамор и прекалено старомодна за такава модерна сграда; по стените й имаше гравирани спирали. Изабел бързо погледна нагоре, докато минаваше и се стресна. Издялано в камъка лице на ухилен гаргойл я гледаше похотливо. Тя се намръщи и се обърна да огледа помещението, в което беше влязла.

Намираха се в просторна стая с висок таван, очевидно предвидена един ден да се превърне в апартамент. По стените от пода до тавана имаше прозорци, през които се откриваше гледка към Ийст Ривър и Куинс в далечината. Една табела на Кока-Кола проблясваше в червено над черната вода. Светлините на околните сгради блещукаха в нощния въздух като гирлянди на коледно дърво. Самата стая беше тъмна и изпълнена със странни сенки, разположени на равни интервали една от друга ниско до земята. Изабел объркано присви очи. Това не бяха живи създания, очевидно бяха някакви квадратни мебели, но какви…?

— Алек — каза тя тихо. Сензорът пулсираше сякаш беше жив, а рубиненото й сърце беше болезнено горещо върху кожата й.

За миг брат й беше до нея. Той вдигна камата и стаята се изпълни със светлина. Ръката на Изабел полетя към устата й.

— О, Боже Господи! — прошепна тя. — О, в името на Ангела, не!

— Вие не сте му майка — гласът на Саймън замря; Лилит дори не се обърна да го погледне. Ръцете й още бяха върху стъкления ковчег. Себастиан плуваше в него, мълчалив и нищо неподозиращ. Краката му бяха боси, забеляза Саймън. — Той си има майка. Майката на Клеъри. Клеъри му е сестра. Себастиан… Джонатан… няма да остане доволен, ако я нараните.

При тези думи Лилит се обърна и се засмя.

— Дързък опит, Дневен вампире — каза тя. — Но аз знам истината. Гледах как синът ми расте. Често го посещавах като приемах формата на бухал. Видях как жената, която го беше родила, го намрази. У него няма любов към нея и не би трябвало да има, нито пък към сестра му. Той прилича повече на мен, отколкото на Джослин Моргенстърн — тъмните й очи се преместиха от Саймън към Джейс и Клеъри. Двамата почти не бяха помръднали. Клеъри все още стоеше в ръцете на Джейс и ножът беше на гърлото й. Той го държеше нехайно, сякаш почти не го забелязваше. Саймън обаче знаеше колко бързо можеше да се впусне Джейс в действие. — Джейс — каза Лилит, — влез в кръга. Вземи и момичето със себе си.

Джейс покорно тръгна напред, бутайки Клеъри пред себе си. Когато пресякоха начертаната с черно линия, руните вътре припламнаха внезапно в яркочервено — нещо друго също светна. Руната в лявата част на гърдите на Джейс, точно над сърцето, заблестя изведнъж толкова силно, че Саймън затвори очи. Дори през затворените си очи, той виждаше руната — злокобна плетеница от гневни линии.

— Отвори очи, Дневен вампире — сопна му се Лилит. — Моментът настъпи. Ще ми дадеш ли кръвта си или ще откажеш? Знаеш каква ще бъде цената.

Саймън погледна Себастиан в ковчега и едва сега забеляза нещо. Руна, същата като горящата на гърдите на Джейс, се виждаше и върху неговите голи гърди. Тя обаче започна да избледнява, когато Саймън впери поглед в нея. След миг беше изчезнала и Себастиан отново лежеше неподвижен и блед. Без да се движи. Без да диша.

Мъртъв.

— Не мога да го върна — каза Саймън. — Той е мъртъв. Бих му дал от кръвта си, но той няма да я преглътне.

Дъхът на Лилит изсвистя ядосано през зъбите й и за момент очите й заблестяха с разяждащ огън.

— Първо трябва да го ухапеш — каза тя. — Ти си Дневен вампир. Ангелска кръв тече в тялото ти, в кръвта и сълзите ти, в течността в зъбите ти. Кръвта ти на Дневен вампир ще го съживи достатъчно, за да може да преглъща и да пие. Ухапи го и му дай от кръвта си, и той ще се върне при мен.

Саймън впери див поглед в нея.

— Нима казвате… казвате, че имам силата да съживявам мъртвите?

— Откакто си Дневен вампир, ти притежаваш тази сила — каза тя. — Но не и правото да я използваш.

— Правото?

Тя се усмихна и прокара дълъг, лакиран в червено нокът по капака на ковчега на Себастиан.

— Казват, че историята се пише от победителите — рече тя. — Може би няма кой знае каква разлика между страната на Светлината и страната на Тъмнината. Все пак, без Тъмнина, Светлината няма да има какво да прогонва.

Саймън я погледна объркано.

— Баланс — обясни тя. — Има закони, по-стари, отколкото можеш да си представиш. Един от тях е, че не можеш да върнеш онова, което вече е мъртво. Когато душата ти напусне тялото, тя става притежание на смъртта. И не може да бъде върната обратно, без да платиш за това.

— И вие сте готова да платите. За него? — Саймън махна с ръка към Себастиан.

— Той е цената — тя отметна глава назад и се засмя. Прозвуча почти като човешки смях. — Ако Светлината съживи една душа, и Тъмнината има право да съживи една. Това е мое право. Но може би трябва да питаш малката си приятелка Клеъри за какво говоря.

Саймън погледна Клеъри. Тя сякаш щеше да припадне.

— Разиел — каза тихо тя. — Когато Джейс умря…

— Джейс е умрял?! — гласът на Саймън се качи с една октава. Джейс, макар и да беше тема на разговора, остана спокоен и равнодушен, ръката му държеше стабилно ножа.

— Валънтайн го намушка — изрече Клеъри почти шепнешком. — И после Ангелът уби Валънтайн и ми каза да си пожелая каквото поискам. Аз исках единствено Джейс да е жив. Поисках да го върне и той го стори… Заради мен — очите й изглеждаха огромни на крехкото й бяло лице. — Беше мъртъв само няколко минути… Не беше минало почти никакво време…

— И това е достатъчно — рече Лилит. — Кръжах около сина си по време на битката му с Джейс; видях как падна и умря. Последвах Джейс до езерото и видях как Валънтайн го уби и после как Ангелът го възкреси. Знаех, че това е моят шанс. Спуснах се към реката и извадих тялото на сина си. Запазих го непокътнато за този момент — тя погледна с обич ковчега. — Трябва да има баланс. Око за око. Зъб за зъб. Живот за живот. Джейс е на едната везна. Ако Джейс живее, и Джонатан трябва да живее.

Саймън не можеше да откъсне очи от Клеъри.

— Това, което казва за Ангела… истина ли е? — попита той. — И не си казала на никого?

За негова изненада Джейс отговори. Той потърка бузата си в косата на Клеъри и каза:

— Това беше нашата тайна.

Зелените очи на Клеъри проблеснаха, но тя не помръдна.

— Сега разбираш, Дневен вампире — каза Лилит. — Просто взимам това, което е мое. Според закона онзи, който е бил върнат първи, трябва да е в кръга, когато вторият се завърне — тя посочи Джейс с презрително махване на пръстите. — Той е тук. Ти си тук. Всичко е подготвено.

— Значи Клеъри не ви трябва — рече Саймън. — Не я намесвайте в това. Пуснете я.

— Напротив, трябва ми. Тя ще мотивира теб. Аз не мога да те нараня, носителю на Знака, или да те заплаша, или да те убия. Но мога да пронижа сърцето ти като пронижа нейното. И ще го направя.

Тя погледна към Клеъри и Саймън проследи погледа й.

Клеъри. Беше толкова бледа, че изглеждаше почти синя, а може би това беше заради студа. Зелените й очи бяха ококорени на бялото й лице. Ивица засъхнала кръв се спускаше от ключицата към деколтето на роклята й, която сега беше опръскана с кръв. Ръцете й бяха отпуснати, но трепереха.

Саймън я гледаше сега, но я виждаше и като седемгодишна, с кльощави ръце и лунички, и онези сини пластмасови фиби, с които прибираше косата си, докато не стана на единайсет. Замисли се за първия път, когато беше забелязал вече женствените й форми под раздърпаната тениска и дънките и как се беше поколебал да задържи ли погледа си или да отмести очи. Замисли се за смеха й и как бързо движеше молива по страниците, оставяйки заплетени образи по тях — спираловидни замъци, бягащи коне, фигури с ярки цветове, родени в главата й. „Можеш да ходиш на училище сама, само ако Саймън е с теб“, беше казала майка й. Замисли се как държеше ръката й, докато пресичаха улицата и усещането каква невероятна задача му бяха възложили — отговорността за безопасността й.

Някога беше влюбен в нея и може би част от него винаги щеше да я обича, защото тя беше първата му любов. Не това обаче имаше значение сега. Тя беше Клеъри, тя беше част от него, винаги е била и завинаги щеше да бъде. Докато я гледаше, тя много бавно поклати глава. Той знаеше какво му казва: „Не го прави. Не й давай каквото иска. Да става каквото ще става.“

Той влезе в кръга; когато краката му преминаха нарисуваната линия, почувства тръпка, като от електрически удар, да минава през него.

— Добре — каза той. — Ще го направя.

— Не! — извика Клеъри, но Саймън не я погледна. Той гледаше Лилит, която се усмихна студено и злорадо, вдигна лявата си ръка и я прокара по повърхността на ковчега.

Капакът му се отдели назад по начин, който странно напомни на Саймън как се отваря консерва сардини. Горният пласт стъкло се плъзна, разтопи се и се стече върху гранитния пиедестал, превръщайки се отново в малки късчета стъкло, когато капките докосваха земята.

Сега ковчегът беше отворен и приличаше на аквариум; тялото на Себастиан плуваше вътре. На Саймън му се стори, че отново вижда руната на гърдите му да проблясва, когато Лилит протегна ръце към аквариума. Докато Саймън гледаше, тя взе отпуснатите му ръце и ги кръстоса на гърдите със странно нежен жест, пъхвайки превързаната му ръка под здравата. Тя отметна кичур мокра коса от неподвижното бяло чело и отстъпи.

— Хайде на работа, Дневен вампире — каза тя.

Саймън тръгна към ковчега. Лицето на Себастиан беше отпуснато, клепачите му — неподвижни. На шията му не се виждаше пулс. Саймън си спомни колко силно беше пожелал кръвта на Морийн. Как копнееше да впие зъби в кожата й и да освободи кръвта под нея. Но това… Да се храни от труп… От самата мисъл стомахът му се обърна.

Въпреки че не гледаше към нея, беше сигурен, че Клеъри го наблюдава. Усети как тя си пое въздух, когато се наведе над Себастиан. Усещаше и Джейс, как го гледа с празни очи. Протегна се над ковчега и сключи ръце около студените хлъзгави рамене на Себастиан. Преглътна импулса си да повърне, наведе се и заби зъби в шията на Себастиан. Черна демонска кръв се изля в устата му, горчива като отрова.

Изабел се движеше тихо сред каменните пиедестали. Алек вървеше с нея, Сандалфон беше в ръката му и хвърляше мъждукаща светлина из помещението. Мая повръщаше в единия ъгъл на стаята, подпряна с една ръка на стената; Джордан се суетеше около нея, сякаш искаше да протегне ръка и да я успокои, но се страхуваше да не го смъмрят.

Изабел не винеше Мая, че повръща. Ако не бяха дългите години на обучение, и тя щеше да повърне. Никога не беше виждала нещо, което дори да наподобява това. В стаята имаше десетки, може би поне петдесет, каменни пиедестали. Върху всеки от тях имаше ниска плетена кошница. Във всяка кошница имаше бебе. И всички бебета бяха мъртви.

Отначало, докато обикаляше покрай редиците, таеше надежда, че може да намери живо бебе. Тези деца обаче бяха мъртви от доста време. Кожата им беше сива, личицата им бяха посинели и обезцветени. Бяха увити в тънки одеяла и, въпреки че в стаята беше студено, Изабел не вярваше, че е достатъчно студено, за да са починали от студ. Не беше сигурна как са умрели; не можеше да се насили да ги огледа по-отблизо. Това определено беше проблем за Клейва.

По лицето на Алек се стичаха сълзи. Той ругаеше, когато стигнаха до последните пиедестали. Мая се беше изправила и се облягаше на прозореца; Джордан й беше дал нещо, може би кърпичка, която тя притискаше към лицето си. Студените бели светлини на града горяха зад нея, прорязвайки тъмното стъкло като диаманти.

— Из — каза Алек, — кой може да направи нещо такова? Защо някой… дори и демон…

Той млъкна. Изабел знаеше за какво си мисли той. За раждането на Макс. Тя беше на седем, Алек — на девет. Бяха се навели над люлката на брат си, развеселени и омагьосани от очарователното ново създание. Бяха си играли с малките му пръстчета и се бяха смели на странните физиономии, които правеше, когато го гъделичкаха.

Сърцето й се сви. Макс. Докато вървеше покрай наредените в редица малки кошници, сега превърнати в малки ковчези, започна да я залива вълна всепоглъщащ ужас. Не можеше да игнорира ярката, вече постоянна светлина на висулката на врата си. Светлина, която говореше за Велик демон.

Спомни си какво беше видяла Клеъри в моргата на „Бет Израел“. „Приличаше на нормално бебе. С изключение на ръцете. Вместо пръсти имаше нокти…“

Тя протегна предпазливо ръце към една от кошниците. Много внимателно, без да докосва бебето, тя дръпна тънкото одеяло, с което беше увито.

Усети как дъхът и излезе със свистене. Обикновени пухкави ръчички, закръглени бебешки китки. Но пръстите му… вместо пръсти имаше нокти, черни като изгоряла кост и заострени в края. Тя неволно отстъпи назад.

— Какво? — Мая беше тръгнала към тях. Все още изглеждаше зле, но гласът й беше спокоен. Джордан вървеше след нея с ръце в джобовете. — Какво намерихте?

— В името на Ангела! — Алек стоеше до Изабел и гледаше надолу към кошницата. — Изи, имаш ли представа какво става тук?

Изабел бавно повтори онова, което Клеъри й беше казала в църква Талто.

— Някой експериментира с бебета. Опитва се да направи и други като Себастиан.

— Защо някой би искал друг като него? — гласът на Алек беше изпълнен с чиста омраза.

— Той беше бърз и силен — каза Изабел. Изпита почти физическа болка, когато изрече нещо хубаво за убиеца на брат си, за онзи, който се беше опитал да убие и нея. — Може би се опитва да създаде раса от супербойци или нещо такова.

— Не се е получило — очите на Мая бяха потъмнели от мъка.

Чу се шум, толкова тих, че едва-едва подразни слуха на Изабел. Главата й рязко се завъртя, а ръката й се стрелна към колана, където беше навит камшикът й. Нещо в тъмните сенки в края на стаята до вратата се раздвижи. Съвсем леко, но Изабел вече се беше откъснала от другите и бягаше към него. Втурна се в коридора, близо до асансьорите. Там имаше нещо — сянка, която беше излязла от тъмното и се движеше покрай стената. Изабел набра скорост и се хвърли напред, събаряйки сянката на пода.

Не беше дух. Докато падаха, Изабел с изненада чу типично човешко възклицание от сенчестата фигура. Двамата се проснаха заедно на земята и се претърколиха. Фигурата определено беше човешка — слаба и по-ниска от Изабел, и облечена със сив анцуг и маратонки. Остри лакти се изстреляха нагоре и се забиха в ключицата на Изабел. Коляно потъна в слънчевия й сплит. Тя издиша и се претърколи, търсейки камшика си. Докато го извади, фигурата вече беше на крака. Изабел се обърна по корем и замахна с камшика; краят му се уви около глезена на непознатия и се стегна. Тя дръпна камшика към себе си и събори фигурата.

После се изправи на крака и посегна със свободната си ръка към стилито си, което беше затъкнато отпред на роклята й. С бърз замах изрисува руната никс на лявата си ръка. Зрението й бързо се пригоди, цялото помещение сякаш се изпълни със светлина, когато руната за нощно виждане започна да действа. Сега вече виждаше по-ясно нападателя си. Слабата фигура със сив анцуг и сиви маратонки заотстъпва назад, докато гърба и се удари в стената. Качулката на анцуга падна и откри лицето й. Главата беше гладко обръсната, но чертите определено бяха женско, с остри скули и големи тъмни очи.

— Спри — каза Изабел и дръпна силно камшика. Жената извика от болка. — Не се опитвай да избягаш.

Жената изсъска през зъби.

— Червей. Неверница. Няма да ти кажа нищо.

Изабел пъхна стилито обратно в роклята си.

— Ако дръпна достатъчно силно камшика, ще среже крака ти — тя го дръпна леко, затегна го и се приближи, като застана пред жената и впи поглед в нея. — Онези бебета, какво се е случило с тях?

Жената се изкикоти.

— Те не бяха достатъчно силни. Слаба стока, прекалено слаба.

— Прекалено слаба за какво? — когато жената не отговори, Изабел изръмжа: — Или ми отговори, или ще загубиш крака си. Ти избираш. Не мисли, че няма да оставя кръвта ти да изтече на пода. Убийците на деца не заслужават милост.

Жената оголи зъби и изсъска като змия.

— Ако ме нараниш, тя ще те размаже.

— Коя… — Изабел млъкна, спомняйки си думите на Алек.

„Талто е другото име на Лилит. Може да се каже, че е демон богиня на мъртвите деца“. — Лилит. Ти почиташ Лилит. И си направила това… за нея?

— Изабел — беше Алек, вдигнал Сандалфон пред себе си. — Какво става? Мая и Джордан претърсват наоколо за още… деца, но изглежда всички са в голямата стая. Какво става тук?

— Този… човек — каза Изабел с отвращение, — е от църква Талто. Очевидно те боготворят Лилит. И са убили всички онези бебета заради нея.

— Не ги убихме — жената опита да се изправи. — Не ги убихме. Жертвахме ги. Тествахме ги и се оказаха слаби. Не е наша вината.

— Нека позная — каза Изабел. — Опитали сте да инжектирате демонска кръв на бременни. Но демонската кръв е токсична. Бебетата не са имали шанс. Родили са се деформирани и после са починали.

Жената изскимтя. Беше много тих звук, но Изабел видя как Алек присви очи. Той умееше по-добре да разчита реакциите на хората.

— Едно от тези бебета е било твое — рече той. Как можа да инжектираш на собственото си дете демонска кръв?

Устата на жената потрепери.

— На нас инжектираха кръвта. На майките. Това ни направи по-силни, по-бързи. На съпрузите ни също. Но се разболяхме. Ставахме все по-болни и по-болни. Опадаха ни косите, ноктите ни… — тя вдигна ръце и показа почернелите си нокти; на някои пръсти бяха паднали, на други — окървавени и разранени. Ръцете й бяха осеяни с черни петна. — Всички умираме — каза тя. В гласа й се долови леко задоволство. — Ще бъдем мъртви до ден.

— Накарала те е да вземеш отрова, а още я боготвориш? — попита Алек.

— Вие не разбирате — гласът й беше дрезгав, замечтан. — Преди нямах нищо. И никого до себе си. Бях на улицата. Спях върху вентилационни шахти, за да не замръзна. Лилит ми намери дом и семейство, което се грижеше за мен. Само като усещах присъствието й, се чувствах в безопасност. Дотогава не се бях чувствала така.

— Виждала си Лилит — каза Изабел, като се опита с всички сили да прозвучи, сякаш и вярва. Беше запозната с демоничните култове, веднъж беше писала доклад за Ходж. Той й беше написал висока оценка върху него. Повечето култове почитаха демони, които бяха въображаеми или измислени. Някои сектанти успяваха да призоват слаби, незначителни демони, които или убиваха всички, или с удоволствие превръщаха почитащите ги в слуги; хората се грижеха за тях и искаха съвсем малко в замяна. Не беше чувала за култ, който боготвори Велик демон и чиито членове бяха виждали този демон от плът и кръв. Не и толкова Велик демон, силен като Лилит, майката на магьосниците. — Била си в нейно присъствие?

Жената премрежи клепачи.

— Да. Нейната кръв е у мен и усещам, когато тя е наблизо. Както сега.

Изабел не можа да се въздържи и ръката й се изстреля към висулката. Тя светваше и угасваше, откакто бяха влезли в сградата. Изабел беше решила, че пулсира заради демоничната кръв в мъртвите деца, но присъствието на Велик демон беше много по-логично обяснение.

— Тя е тук? Къде е?

Жената изглеждаше вече много отнесено.

— Горе — каза тя неопределено. — С момчето вампир. Онзи, който излиза през деня. Тя ни изпрати да й го доведем, но той е защитен. Не можехме да го докоснем. Онези, които отидоха за него, умряха. После брат Адам се върна и каза, че свят огън пази момчето. Лейди Лилит се ядоса. Тя го уби на място. Извади късмет да умре от нейната ръка, това е голяма чест — гласът й затрепери. — А тя е умна. Лейди Лилит. Откри друг начин да примами момчето…

Камшикът падна от внезапно омекналата ръка на Изабел.

— Саймън? Примамила е Саймън тук? Защо?

— Никой, който тръгне срещу нея — издиша жената, — няма да се върне…

Изабел падна на колене и вдигна камшика си.

— Престани — каза тя с разтърсващ тон. — Спри да дрънкаш и ми кажи къде е. Къде го е завела? Къде е Саймън? Кажи ми или ще…

— Изабел — каза сериозно Алек. — Из, няма смисъл. Тя е мъртва.

Изабел се втренчи в жената невярващо. Изглежда беше умряла между две вдишвания, очите й бяха широко отворени, чертите на лицето й бяха отпуснати. Сега вече се виждаше, че въпреки глада, опадалата коса и синините, тя вероятно е била много млада, на не повече от двайсет.

— По дяволите!

— Не разбирам — каза Алек. — Какво може да иска Велик демон от Саймън? Той е вампир. Вярно, силен вампир, но…

— Знакът на Каин — каза Изабел разсеяно. — Трябва да има нещо общо със Знака. Трябва.

— Тя тръгна към асансьора и натисна копчето. — Ако Лилит наистина е била първата жена на Адам, а Каин е бил син на Адам, то Знакът на Каин трябва да е стар колкото нея.

— Къде отиваш?

— Тя каза, че са горе — отвърна Изабел. — Ще претърся всеки етаж, докато го намеря.

— Тя не може да го нарани, Изи — каза Алек с разумния тон, който Изабел мразеше. — Знам, че се притесняваш, но той има Знака на Каин, той е недосегаем. И Велик демон не може да го нарани. Никой не може.

Изабел се намръщи на брат си.

— Тогава за какво мислиш, че й е притрябвал? За да има кой да й взима прането от обществената пералня през деня? Сериозно, Алек…

Чу се звън и стрелката над най-далечния асансьор светна. Изабел тръгна към вратата, когато тя започна да се отваря. Оттам нахлу светлина… и след светлината вълна от мъже и жени — без коси, изпити и облечени в сиви анцузи и маратонки, се изсипаха навън. Те размахваха импровизирани оръжия, събрани от строителните отломки: назъбени парчета стъкло, счупена арматура, бетонни блокове. Не издадоха нито звук. В пълна тишина и по зловещ начин, те излязоха от асансьора като един и тръгнаха към Алек и Изабел.

18.

БЕЛЕЗИ НА ОГЪНЯ

Над реката се кълбяха облаци, както понякога се случваше през нощта, и носеха със себе си гъста мъгла. Те не можеха да скрият онова, което се случваше на покрива, само обгърнаха с мъгла всичко останало. Издигащите се наоколо сгради бяха като мрачни стълбове светлина, а луната едва блестеше — като забулена лампа — през трупащите се ниско долу облаци.

Счупените парчета от стъкления ковчег, разпилени по плочките на пода, блестяха като кристали лед; и Лилит блестеше, бледа на лунната светлина и гледаше как Саймън стои наведен над неподвижното тяло на Себастиан и пие от кръвта му.

Клеъри не можа да издържи. Знаеше, че Саймън мрази онова, което правеше, и знаеше, че го прави заради нея. Заради нея, и може би малко и заради Джейс. Знаеше и каква беше следващата част от ритуала. Саймън щеше да даде доброволно от кръвта си на Себастиан и щеше да умре. Вампирите можеха да умрат, ако кръвта им изтечеше. Той щеше да умре, щеше да го загуби завинаги и за всичко това щеше да е виновна единствено тя.

Усещаше Джейс зад себе си, притискащите му ръце, лекото, ритмично туптене на сърцето му до голите й рамене. Спомни си как я беше прегърнал на стъпалата на Залата на Съглашението в Идрис. Шумът от вятъра в листата, когато я беше целунал, топлите му длани на лицето й. Беше усетила биенето на сърцето му и си беше помислила, че ничие сърце не бие като неговото, сякаш всяко отделно тупкане пасваше идеално с нейното.

Той трябваше да е някъде там. Като Себастиан в стъкления си затвор. Трябваше да има начин да стигне до него.

Лилит гледаше надвесения над Себастиан Саймън, тъмните й очи бяха широко отворени и втренчени в него. Сякаш Клеъри и Джейс изобщо не бяха там.

— Джейс — прошепна Клеъри. — Джейс, не искам да гледам.

Тя притисна гърба си към него, сякаш се опитваше да се сгуши в ръцете му и се престори, че трепери, когато ножът одраска гърлото й.

— Моля те, Джейс — прошепна тя. — Ножът не ти трябва. Знаеш, че не мога да те нараня.

— Но защо…

— Искам само да те погледна. Искам да видя лицето ти.

Тя усети как гърдите му бързо се надигнаха и спаднаха.

Тръпка премина през него, сякаш се бореше с нещо, съпротивляваше се. После се раздвижи, само както той можеше — леко като проблясване на светлина. Задържа дясната си ръка около нея, а с лявата прибра ножа в колана си.

Сърцето й заби лудо. Мога да избягам, помисли си, но той щеше да я хване; после моментът отмина. Секунди по-късно ръцете му бяха отново около нея, дланите му хванаха ръцете й и я завъртяха. Тя усети как пръстите му проследиха гърба й и голите й треперещи рамене, когато я обърна с лице към себе си.

Сега тя не виждаше Саймън и жената демон, макар че още усещаше присъствието им зад гърба си; от това по гръбнака й полазиха тръпки. Вдигна поглед към Джейс. Лицето му й беше толкова познато. Чертите му, начинът, по който косата падаше на челото му, бледия белег на едната му скула и още един на слепоочието му, миглите му, с един тон по-тъмни от косата му.

Очите му бяха с цвят на светложълто стъкло. Това беше различното, помисли си тя. Той все още изглеждаше като Джейс, само очите му бяха ясни и безизразни — тя сякаш гледаше през прозорец в празна стая.

— Страх ме е — каза Клеъри.

Той погали рамото й и тръпка премина по нервните й окончания; стана й лошо, когато осъзна, че тялото й все още реагираше на докосването му.

— Няма да позволя да ти се случи нищо.

Тя впери поглед в него. Наистина го вярваш, нали? Сякаш не виждаш противоречието между действията и намеренията си. Някак тя ти е отнела тази способност.

— Няма да можеш да я спреш. Тя ще ме убие, Джейс.

Той поклати глава.

— Не. Тя не би направила това.

На Клеъри й се прииска да изкрещи, но запази гласа си предпазлив, внимателен, спокоен.

— Знам, че си някъде там, Джейс. Истинското ти аз. — Притисна се още по-плътно към него. Токата на колана му се заби в талията й. — Можеш да я победиш…

Не трябваше да казва това. Джейс се напрегна и тя видя как в очите му проблесна страдание — приличаше на животно в капан. В следващия миг страданието се превърна в непоколебимост.

— Не мога.

Тя потръпна. Изражението му беше ужасно. Толкова ужасно. Когато тя потрепери, погледът му омекна.

— Студено ли ти е? — попита той и за миг прозвуча отново като Джейс, загрижен как се чувства. От това гърлото й се стегна.

Тя кимна, макар и физическият студ да беше последното нещо в ума й.

— Може ли да пъхна ръце под якето ти?

Джейс кимна. Якето му не беше закопчано; тя плъзна ръце под него и докосна леко гърба му. Беше зловещо тихо. Градът изглеждаше замръзнал като в ледена призма. Дори светлината, излъчваща се от сградите около тях, беше неподвижна и студена.

Той дишаше бавно, ритмично. Клеъри виждаше руната върху гърдите му през разкъсаната му риза. Тя сякаш пулсираше, когато той си поемаше въздух. Изглежда отвратително, залепена за него като пиявица, изсмукваща доброто у Джейс — помисли си тя.

Спомни си думите на Люк за това как можеш да унищожиш една руна. „Ако я деформираш достатъчно, можеш да отслабиш или да заличиш силата й. Понякога в битка врагът може да се опита да изгори или нареже кожата на ловец на сенки, за да го лиши от силата на руните му.“

Тя задържа очите си върху лицето на Джейс. Забрави какво се случва, помисли си тя. Забрави за Саймън, за ножа на гърлото ти. Това, което ще кажеш сега има по-голямо значение от всичко, което си изричала до този момент.

— Помниш ли какво ми каза в парка? — прошепна тя.

Той погледна надолу към нея изненадано.

— Какво?

— Когато ти казах, че не говоря италиански. Помня думите ти, значението на онзи цитат. Според теб означаваше, че любовта е най-голямата сила на земята. По-голяма от всичко друго.

Тънка линия се появи между веждите му.

— Аз не…

— Напротив — стъпвай внимателно, каза си тя, но не успя да се въздържи и не можа да скрие напрежението, което се появи в гласа й. — Помниш. Най-голямата сила, каза ти. По-голяма от тази на Рая или Ада. Трябва да е по-голяма и от силата на Лилит.

Нищо. Той се втренчи в нея, сякаш не я чуваше. Беше като да крещи в черен, празен тунел. Джейс, Джейс, Джейс! Знам, че си там!

— Има начин да ме защитиш и пак да направиш каквото тя иска. Това би било най-доброто, нали? — тя притисна тялото си към неговото и стомахът й се присви. Сякаш прегръщаше Джейс и все пак не беше той, изпълваше я и радост, и ужас едновременно. Усети как тялото му откликна на нейното, туптенето на сърцето му в ушите й, във вените й. Той не беше престанал да я желае, въпреки че Лилит беше замъглила съзнанието му. — Ще ти прошепна как — каза тя и прокара устни по врата му. Тя вдиша аромата му, познат като миризмата на собствената й кожа. — Слушай.

Клеъри вдигна лице и той се наведе към нея; ръката й се спусна надолу към кръста му и стисна дръжката на ножа в колана. Замахна с него нагоре, както той я беше учил по време на тренировките — балансира тежестта му в дланта си и разряза дъгообразно лявата страна на гърдите му. Джейс извика — по-скоро от изненада, отколкото от болка, предположи тя, — кръв бликна от раната и потече по кожата му, зацапвайки руната. Той притисна гърдите си с ръка, и когато те се оцветиха в червено впери поглед в нея. Очите му бяха големи, сякаш наистина го беше заболяло, сякаш наистина не вярваше, че го е предала.

Лилит извика и Клеъри се дръпна назад. Саймън вече не беше наведен над Себастиан; беше се изправил и гледаше Клеъри, притиснал с ръка устата си. Черна демонска кръв капеше от брадичката по бялата му риза. Очите му бяха широко отворени.

— Джейс! — гласът на Лилит се извиси от учудване. — Джейс, хвани я… Заповядвам ти…

Джейс не помръдна. Местеше поглед от Клеъри към Лилит, към окървавената си ръка и пак отначало. Саймън беше започнал да отстъпва; изведнъж рязко потръпна и спря, преви се на две и се свлече на колене. Лилит отмести поглед от Джейс и тръгна към Саймън с изкривено лице.

— Ставай! — изписка тя. — Изправи се на крака! Ти пи от неговата кръв. Сега му дай от твоята!

Саймън седна с усилие, после се отпусна на земята и повърна черна кръв. Клеъри си спомни как в Идрис беше казал, че кръвта на Себастиан е като отрова. Лилит се опита да го ритне, но залитна силно, сякаш невидима ръка я беше блъснала. Тя изпищя — без думи, само писък, като крясъкът на бухал. Звук на неподправена омраза и гняв.

Човешко създание не можеше да издаде такъв звук. Клеъри имаше чувството, че назъбено стъкло прорязва ушите й и извика:

— Остави Саймън на мира! Не му е добре. Не виждаш ли, че не му е добре?

Веднага съжали, че е проговорила. Лилит бавно се обърна, погледът й се плъзна към Джейс, студен и заповеднически.

— Казах ти, Джейс Херондейл — гласът й прокънтя. — Не позволявай на момичето да излезе от кръга. Отнеми оръжието й.

Клеъри беше забравила, че още държи ножа. Беше й толкова студено, че беше почти безчувствена, но движена от вълна изпепеляващ гняв към Лилит и всичко останало — ръката й хвърли ножа на земята. Той се плъзна по плочките и спря до краката на Джейс. Той се взря невиждащо в него.

Устата на Лилит беше тънка червена линия. Бялото на очите й бе изчезнало и сега те бяха изцяло черни. Не приличаше на човек.

— Джейс — изсъска тя. — Джейс Херондейл, чу ме. И ми се подчини.

— Вземи го — каза Клеъри като гледаше Джейс. — Вземи го и убий или мен, или нея. Изборът е твой.

Джейс бавно се наведе и вдигна ножа.

Алек държеше в едната ръка Сандалфон и хачивара[1] — идеално оръжие за отбиване на много нападатели — в другата. Поне шестима сектанти лежаха в краката му мъртви или в безсъзнание.

Беше се бил с много демони, но имаше нещо особено зловещо в боя със сектантите от църква Талто. Всички се движеха като един, нетипично за човешки същества и приличаха на злокобна тъмна приливна вълна. Зловещо беше и това, че не издаваха нито звук и бяха изумително силни и бързи. Освен това изглежда не се страхуваха да умрат. Макар и Алек, и Изабел да им крещяха да отстъпят, те продължаваха да напредват без звук в стегната орда и се хвърляха към ловците на сенки със самоубийствено безразличие, както леминги се хвърлят от скала. Бяха избутали Алек и Изабел надолу по коридора, в голямата стая с каменните пиедестали, когато шумът от битката накара Джордан и Мая да дотичат — Джордан като вълк, Мая още като човек, но с извадени нокти.

Сектантите почти не обърнаха внимание на присъствието им. Те се биеха и падаха един след друг, докато Алек, Мая и Джордан ги посичаха с ножове, нокти и ками. Камшикът на Изабел образуваше блестящи форми във въздуха, разсичаше тела и хвърляше пръски кръв наоколо.

Мая се справяше особено добре. Поне дузина сектанти лежаха около нея, а тя вече нападаше следващия с огнен гняв, ръцете и ноктите й бяха опръскани с кръв до китките.

Сектант пресече пътя на Алек и се хвърли към него с разперени ръце. Качулката му беше спусната и не се виждаше нито лицето, нито пола, нито възрастта му. Сандалфон се заби в лявата част на гърдите му. Той изпищя — мъжки писък, висок и дрезгав. Срина се, дерейки с нокти гърдите си, където пламъци облизваха краищата на дупката в анцуга му. Алек се извърна, стана му лошо. Мразеше да вижда какво ставаше с хората, когато серафимска кама пронизваше кожата им.

Внезапно усети изгаряне по гърба, обърна се и видя друг сектант да размахва назъбено парче арматура. Той беше без качулка — мъж, чието лице беше толкова изпито, че скулите сякаш щяха да пробият кожата. Той изсъска и се хвърли към Алек, който отскочи настрани и импровизираното оръжие изсвистя покрай него. Алек се завъртя и ритна ръката на сектанта — той изпусна парчето арматура на пода, отстъпи назад, спъна се в някакво тяло и побягна.

Алек се поколеба за миг. Сектантът беше стигнал почти до вратата. Алек знаеше, че трябва да го последва — беше сигурен, че мъжът отива да предупреди някого или да извика подкрепление, — но се чувстваше изморен до смърт, отвратен и му се гадеше. Тези хора сякаш бяха обладани, може би дори вече не бяха хора, но въпреки това имаше чувството, че убива човешки същества.

Зачуди се какво би казал Магнус, но всъщност вече знаеше. Алек и преди се беше бил с подобни създания — със слуги на демони. Почти цялото им човешко същество беше обсебено от демонична енергия, те копнееха да убиват, а човешките им тела умираха бавно в агония. Никой не можеше да им помогне — нито да ги излекува, нито да ги върне. Алек чу гласа на Магнус, сякаш магьосникът беше до него. „Да ги убиеш, е истинска проява на милост.“

Алек закачи хачиварата на колана си, затича се, блъсна вратата и излезе в коридора след побягналия сектант. Коридорът беше празен, вратата на най-далечния асансьор се отвори и прозвуча странен пронизителен алармен звук. Имаше няколко врати. Алек сви рамене, избра една напосоки и се втурна през нея.

Озова се в лабиринт от малки стаи, които бяха почти завършени — стените бяха набързо облепени с гипсокартон и снопове от разноцветни жици стърчаха от дупките в тях. Серафимската кама хвърляше светлина по стените, докато той внимателно прекосяваше стаите; нервите му бяха опънати до скъсване. Изведнъж долови движение и скочи. После отпусна камата и видя чифт червени очи и малко сиво тяло да се мушва в дупка в стената. Алек изкриви уста. Ето това беше Ню Йорк. Дори и в една такава новопостроена сграда имаше плъхове.

Накрая стаите го отведоха в по-голямо помещение — не колкото това с пиедесталите, но по-просторно от другите. Там имаше стена от стъкло, а част от нея беше облепена с картони.

В единия ъгъл на стаята, до някакви открити тръби, се беше свила тъмна фигура. Алек се приближи внимателно. Това игра на светлината ли беше? Не, фигурата определено беше човешка — в тъмни дрехи, наведена и сгушена. Руната за нощно виждане на Алек потръпна, когато той присви очи и продължи напред. Фигурата се оказа слаба жена, боса, ръцете й бяха оковани пред нея за една от тръбите. Тя вдигна глава, когато Алек я приближи, а слабата светлина от прозорците освети бледата й бяло руса коса.

— Александър? — каза тя, гласът й бе изпълнен със съмнение. — Александър Лайтууд?

Беше Камила.

— Джейс — гласът на Лилит изсвистя като камшик по гола плът; дори Клеъри потръпна при звука му. — Заповядвам ти да…

Джейс замахна рязко с ръка — при което Клеъри се напрегна и обви ръце около тялото си — и хвърли ножа по Лилит. Той проряза въздуха и потъна в гърдите й; тя залитна, извадена от равновесие. Токчетата на Лилит се плъзнаха по гладкия камък, жената демон се изправи с ръмжене и посегна да извади ножа от гърдите си. Съскайки нещо на език, който Клеъри не разбираше, тя го издърпа. Ножът падна със свистене на земята, острието му беше наполовина разядено, сякаш от силна киселина.

Тя се завъртя към Клеъри.

— Какво му направи? Какво му направи? — очите й, изцяло черни до преди малко, сега изглеждаха изцъклени и ококорени. Малки черни змийчета се плъзгаха от едната очна орбита към другата. Клеъри извика и отстъпи, препъвайки се в ниските храсти. Тази Лилит беше видяла тя във видението на Итуриел — с играещи очи и дрезгав, ехтящ глас. Лилит настъпваше към Клеъри…

И изведнъж Джейс застана между тях и блокира пътя на Лилит. Отново беше себе си. У него изглежда гореше праведен огън, както у Разиел през онази ужасна нощ край езерото Лин. Беше извадил серафимската кама от колана си; бялото сребро се отразяваше в очите му, кръв се процеждаше през дупката в ризата му и се стичаше по голата му кожа. Как само я гледаше, как гледаше Лилит… Ако ангелите можеха да се надигнат от Ада, помисли си Клеъри, сигурно и те биха изглеждали така.

— Микаил — каза той.

Клеъри не разбра дали заради силата на името или заради яростта в гласа му, но острието светна по-силно от всички серафимски ками, които беше виждала някога. Заслепена, тя погледна встрани за момент, и видя Саймън да лежи свит до стъкления ковчег на Себастиан.

Сърцето в гърдите й се сви. Ако демонската кръв на Себастиан го беше отровила? Знакът на Каин нямаше да му помогне. Той доброволно си го беше причинил. Заради нея. Саймън.

— А, Михаил — гласът на Лилит беше изпълнен със смях, когато тръгна към Джейс. — Водачът на Небесното войнство. Познавах го.

Джейс вдигна серафимската кама, тя заблестя като звезда — толкова силно, че Клеъри се зачуди дали на хората няма да им се стори като пронизващ небето фар.

— Не се приближавай.

За изненада на Клеъри, Лилит спря.

— Михаил уби демон Самаел, когото аз обичах — каза тя. — Защо, малки ловецо на сенки, вашите ангели са толкова студени и безмилостни? Защо унищожават всичко, което не им се подчини?

— Нямах представа, че си такъв защитник на свободната воля — отвърна Джейс и начинът, по който го каза — с натежал от сарказъм глас, — увери още повече Клеъри, че отново е какъвто беше преди. — Тогава защо не ни пуснеш да си вървим? Мен, Саймън и Клеъри? Какво ще кажеш, демоне? Всичко свърши. Вече не ме контролираш. Няма да нараня Клеъри и Саймън няма да ти се подчини. А колкото до онази отрепка, която се опитваш да възкресиш… Предлагам ти да се отървеш от него, преди да се е разложил. Защото той няма да се върне, отдавна му е минал гаранционният срок.

Лицето на Лилит се разкриви. Тя се изплю към Джейс; слюнката й беше черен пламък, който удари земята и се превърна в змия; змията се спусна към Джейс с отворена паст. Джейс я размаза с ботуша си и се хвърли към жената демон с извадено острие. Лилит обаче изчезна като сянка, когато светлината я освети, и се материализира отново зад гърба му. Той се завъртя, тя вдигна едва-едва ръце и постави отворена длан върху гърдите му.

Джейс полетя. Микаил изпадна от ръката му и се плъзна по каменните плочи. Джейс се носеше във въздуха и се блъсна в ниския покрив с такава сила, че по камъка се появиха пукнатини. После се удари силно в земята, видимо изумен.

Задъхвайки се, Клеъри побягна към падналата серафимска кама, но така и не я стигна. Лилит вдигна Клеъри с двете си тънки, ледени ръце и я захвърли с невероятна сила. Клеъри се блъсна в един от ниските храсти, клоните му злобно раздраха кожата й, отваряйки дълги, дълбоки рани. С усилие успя да се освободи, роклята й се заплете в листата. Чу как коприната се разкъса, когато се отдръпна от храста, обърна се и видя Лилит да изправя Джейс на крака; ръката и беше сграбчила окървавената му риза.

Жената демон му се усмихна и черните й зъби проблеснаха като метални.

— Радвам се, че отново си на крака, малки нефилиме. Искам да гледам лицето ти, докато те убивам, няма да те намушкам в гръб, както ти направи със сина ми.

Джейс избърса с ръкав лицето си, и платът се оцвети в червено от дългата рана на бузата му.

— Той не е твой син. Ти си му дала кръв. Това не го прави твой. Майко на магьосниците… — той обърна глава и изплю кръв. — Ти не си ничия майка.

Змийските очи на Лилит заблестяха гневно. Клеъри забеляза, че всяка от змийските глави има по две собствени очи, блестящи и червени. Стомахът й се обърна, когато змиите са раздвижиха и огледаха тялото на Джейс от глава до пети.

— Нарязала е руната ми. Колко грубо — изсъска тя.

— Но ефективно — каза Джейс.

— Не можеш да ме победиш, Джейс Херондейл — рече тя. — Може да си най-великият ловец на сенки, който този свят някога е познавал, но аз съм повече от Велик демон.

— Тогава се бий с мен — каза Джейс. — Ще ти дам оръжие. Аз ще се сражавам със серафимската кама. Да се бием един срещу друг и да видим кой ще победи.

Лилит го погледна, поклати бавно глава, тъмната й коса се уви около нея като пушек.

— Аз съм най-старият демон — каза тя. — Аз не съм мъж. У мен няма мъжка гордост и не можеш да ме съблазниш с една такава битка. Това е слабост, присъща изцяло на твоя пол, не на моя. Аз съм жена. Ще използвам всякакво оръжие, за да получа каквото искам — и тогава тя го пусна с презрение. Джейс се олюля за момент, бързо възвърна равновесието си и се протегна към Микаил.

Сграбчи камата точно когато Лилит се разсмя и вдигна ръце. Отворените й длани избълваха кълба от сенки. Дори Джейс изглеждаше шокиран, когато те образуваха два еднакви черни сенчести демона, с блестящи червени очи. Те се хвърлиха на земята и започнаха да рият с крака и да ръмжат. Това са кучета, помисли си Клеъри учудено, две бесни, злобно изглеждащи черни кучета, които приличаха на добермани.

— Адски хрътки — издиша Джейс. — Клеъри…

Той не довърши, тъй като едно от кучетата скочи към него с отворена като на акула паст. Миг по-късно и второто се втурна напред и се хвърли право към Клеъри.

— Камила? — главата на Алек се замая. — Какво правиш тук?

На мига усети, че прозвуча като идиот. Потисна желанието си да се удари по челото. Последното, което искаше, беше да изглежда като глупак пред бившата на Магнус.

— Лилит заповяда да ме доведат — каза жената вампир със слаб, разтреперан глас. — Накара последователите й да проникнат в Храма. Той не е затворен за хора, а те са хора… или нещо такова. Прерязаха веригите ми и ме доведоха тук, при нея — тя вдигна ръце, веригата, която оковаваше китките й за тръбата издрънча. — Отнесоха се жестоко с мен.

Алек се наведе и очите му застанаха на едно ниво с тези на Камила. По вампирите не оставаха синини — те оздравяваха прекалено бързо, — но отляво косата й беше зацапана с кръв и това го накара да мисли, че тя казва истината.

— Да кажем, че ти вярвам — рече той. — Тя какво иска тя теб? Доколкото знам, Лилит не се интересува особено от вампири.

— Знаеш защо Клейва ме беше заловил — отвърна тя. — Трябва да си чул.

— Убила си трима ловци на сенки. Магнус каза, че някой ти е заповядал да го направиш… — той млъкна. — Лилит?

— Ако ти кажа, ще ми помогнеш ли? — долната устна на Камила затрепери. Очите й бяха огромни, зелени, умоляващи. Беше много красива. Алек се зачуди дали някога Магнус я е смятал за красива. Прииска му се да я разтърси.

— Бих могъл — каза той, учуден от студенината в собствения си глас. — Не можеш обаче да ми предложиш много. Мога да си тръгна и да те оставя на Лилит, за мен не би имало голямо значение.

— Напротив — рече тя. Гласът й беше нисък. — Магнус те обича. Не би те обичал, ако си способен да оставиш някого в беда.

— Той е обичал и теб — каза Алек.

Тя се усмихна горчиво.

— Очевидно си е взел поука.

Алек леко се залюля на токовете си.

— Виж — каза той, — кажи ми истината. Ако го направиш ще те освободя и ще те върна на Клейва. Те ще се отнесат по-добре към теб от Лилит.

Тя погледна окованите си за тръбата китки.

— Клейвът ме окова. Лилит ме окова. Не виждам голяма разлика.

— Изборът е твой. Можеш да се довериш на мен или на нея — отвърна Алек. Знаеше, че рискува много.

Изчака няколко напрегнати мига и накрая тя каза:

— Много добре. След като Магнус ти вярва, и аз ще ти се доверя — тя вдигна глава и се опита да изглежда колкото може по-достойно, въпреки разкъсаните дрехи и окървавената коса. — Лилит дойде при мен, не аз отидох при нея. Беше чула, че се опитвам да се върна като водач на манхатънския клан на мястото на Рафаел Сантяго. Каза, че ще ми помогне, ако аз помогна на нея.

— Като убиваш ловци на сенки?

— Тя искаше кръвта им — каза Камила. — За бебетата. Инжектираше кръв на ловци на сенки и демонска кръв на майките и се опитваше да повтори онова, което Валънтайн беше направил на сина си. Обаче не се получи. Раждаха се изроди и умираха — тя улови отвратения му поглед и добави. — Отначало не знаех за какво й е кръвта. Може да не ме харесваш, но не си падам по убийства на невинни.

— Можеше да й откажеш — каза Алек. — Тя просто ти е предложила.

Камила се усмихна уморено.

— Ако искаш да живееш векове като мен — рече тя, — трябва да знаеш как да играеш. Да избираш правилните съюзници в подходящия момент. Да си не само със силните, а и с онези, за които вярваш, че могат да те направят по-силен. Знаех, че ако не се съглася да помогна на Лилит, тя ще ме убие. По природа демоните са недоверчиви и щеше да си помисли, че ще отида при Клейва и ще им издам плановете й, дори и да й бях обещала да мълча. Реших, че Лилит представлява по-голяма опасност за мен от вашия вид.

— А и не си имала нищо против да убиваш ловци на сенки.

— Те бяха членове на Кръга — каза Камила. — Бяха убивали от моя вид. И от твоя.

— А Саймън Люис? Защо се интересуваше от него?

— Всеки би искал Дневния вампир да е на негова страна — сви рамене Камила. — И знаех, че носи Знака на Каин. Един от вампирите на Рафаел все още ми е верен. Той ми даде тази информация. Малко долноземци знаят за Саймън и това го прави ценен съюзник.

— Това ли иска Лилит от него?

Камила ококори очи. Кожата й стана много бяла и под нея Алек забеляза как вените й потъмняха, структурата личеше ясно под белотата на лицето й, като напукан порцелан. Гладуващите вампири накрая полудяваха и губеха съзнание, ако дълго време не бяха пили кръв. Колкото по-стари бяха, толкова повече можеха да издържат, но Алек нямаше как да не се запита от колко време не се беше хранила.

— Какво искаш да кажеш?

— Очевидно е примамила Саймън да дойде тук — каза Алек. — Някъде в сградата са.

Камила впери поглед в него за момент, после се разсмя.

— Истинска ирония. Тя така и не го спомена пред мен и аз не й казах за него. А явно и двете сме преследвали една и съща цел. Ако тя го търси, то е заради кръвта му. Ритуалът, който извършва, със сигурност включва кръв. Неговата кръв, кръв на долноземец и ловец на сенки. Определено ще й е от голяма полза.

Алек почувства безпокойство.

— Но тя не може да го нарани. Знакът на Каин…

— Ще намери начин да заобиколи тази пречка — каза Камила. — Тя е Лилит, майка на магьосниците. Жива е от много време, Александър.

Алек се изправи на крака.

— Тогава по-добре да разбера с какво се е захванала.

Веригата на Камила издрънча, когато тя се опита да се изправи на колене.

— Чакай… Ти каза, че ще ме освободиш.

Алек се обърна и я изгледа.

— Не е вярно. Казах, че ще те предам на Клейва.

— Но ако ме оставиш тук, Лилит може да ме намери първа — тя отметна зацапаната си коса; лицето й се напрегна. — Александър, моля те. Умолявам те…

— Кой е Уил? — попита Алек. Думите излязоха рязко, неочаквано и за него, и той се ужаси.

— Уил? — за миг лицето й стана безизразно; после по него се появи разбиране и закачливост. — Чул си разговора ми с Магнус.

— Част от него — издиша бавно Алек. — Уил е мъртъв, нали? Магнус каза, че го е познавал много отдавна…

— Знам какво те тревожи, млади ловецо на сенки — гласът на Камила беше станал мелодичен и нежен. През прозорците зад нея Алек виждаше как проблясващите светлини на самолет, прелитащ над града. — Отначало си бил щастлив. Мислел си за момента, не за бъдещето. Сега си осъзнал истината. Ти ще остарееш и един ден ще умреш. Но не и Магнус. Той ще продължи да живее. Няма да остареете заедно. Ще се разделите.

Алек се замисли за хората в самолета високо в студения, леден въздух и как гледаха града, който им приличаше на поле от блестящи диаманти. Разбира се, самият той никога не беше летял със самолет. Само можеше да предположи как се чувстват: самотни, откъснати от света.

— Няма как да знаеш, че ще се разделим — каза той.

Тя се усмихна със съчувствие.

— Сега си красив — каза тя. — Но какъв ще си след двайсет години? След четирийсет? Петдесет? Ще обича ли сините ти очи, когато те помътнеят, когато нежната ти кожа се набразди? Когато ръцете ти се сбръчкат и отслабнат, когато косата ти побелее…

— Млъкни — Алек чу разтреперания си глас и се засрами. — Просто млъкни. Не искам да слушам.

— Не е нужно да става така — Камила се наведе към него, зелените й очи заблестяха. — А ако ти кажа, че не е нужно да остаряваш? Че не е нужно да умираш?

Алек почувства вълна от гняв.

— Не искам да ставам вампир. Не и само и единствено заради смъртта. Не си прави труда да ми го предлагаш.

За съвсем кратък миг лицето й се изкриви. После се изглади веднага, възвърна контрола си, усмихна се леко и каза:

— Не това исках да ти предложа. А ако има и друг начин? Друг начин да останете заедно завинаги?

Алек преглътна. Почувства устата си суха като шкурка.

— Какъв? — попита той.

Камила вдигна ръце. Веригата издрънча.

— Освободи ме.

— Не. Първо ми кажи.

Тя поклати глава.

— Няма — изражението й беше твърдо като мрамор, както и гласът й. — Каза, че нямам какво да ти предложа. Обаче имам. И няма да пропилея шанса си.

Алек се поколеба. В главата му прозвуча тихия глас на Магнус. „Тя е майстор на намеците и манипулацията. Винаги е била такава.“

Но, Магнус, помисли си той, ти така и не ми каза. Така и не ме предупреди за това. Че един ден ще се събудя и ще осъзная, че отивам на място, където ти не можеш да дойдеш. Че сме съвсем различни. Че няма „докато смъртта ни раздели“ за онези, които никога не умират.

Той направи една крачка към Камила, после още една. Вдигна дясната си ръка и замахна със серафимската кама колкото може по-силно. Камата проряза веригите и китките й се разделиха — все още беше с белезниците, но можеше да движи ръце. Тя ги вдигна с доволно, триумфиращо изражение.

— Алек? — каза Изабел от вратата на стаята. Алек се обърна и я видя да стои там с камшика в ръка. Той беше изцапан с кръв, както ръцете й и копринената й рокля. — Какво правиш тук?

— Нищо. Аз… — Алек почувства срам и ужас и без да се замисли застана пред Камила, сякаш за да попречи на сестра си да я види.

— Всички са мъртви — каза Изабел мрачно. — Сектантите. Убихме и последния. Ела. Отиваме да потърсим Саймън — тя присви очи към Алек. — Добре ли си? Изглеждаш блед.

— Аз я освободих — изфъфли Алек. — Не трябваше. Просто…

— Кого си освободил? — Изабел пристъпи в стаята. Мъждивата светлина на града се отрази в роклята й и тя засия като дух. — Алек, за какво говориш?

Изражението й беше недоумяващо, объркано. Алек се обърна, проследи погледа й и видя… нищо. Тръбата още беше там, част от веригата лежеше до нея, по праха по пода имаше съвсем леки отпечатъци. Но Камила я нямаше.

Клеъри едва успя да вдигне ръце пред себе си преди адската хрътка да й се нахвърли — гюле от мускули, кости и горещ, вонящ дъх. Краката й поддадоха, тя си спомни как Джейс я беше учил да пада и да се защитава. Съветите му обаче на мига се изпариха от съзнанието й и тя удари земята с лакти; когато кожата й се разкъса, изпита агонизираща болка. Секунда по-късно хрътката беше върху нея, лапите й пристискаха гърдите на Клеъри, възлестата й опашката се мяташе напред-назад в гротескна имитация на веселие. На върха на опашката имаше бодлива топка, подобно на средновековен боздуган и от закръгления гръден кош на кучето излизаше дрезгаво ръмжене, толкова силно и високо, че Клеъри усети как костите й вибрират.

— Дръж я там! Разкъсай гърлото й, ако се опита да избяга — излая Лилит, когато втората хрътка скочи към Джейс. Той се бореше с нея, превърташе се отново и отново — кълбо от зъби, ръце и крака и зловещо мятаща се опашка. С болка Клеъри завъртя глава настрани и видя Лилит да върви към стъкления ковчег и Саймън, който още лежеше свит до него.

Себастиан плуваше в ковчега, неподвижен като удавник; млечният цвят на водата беше потъмнял, вероятно от кръвта му.

Хрътката я прикова към земята и изтрака с челюсти до ухото й. От звука вълна на ужас премина през нея, но страхът беше премесен с гняв. Гняв към Лилит и към нея самата. Тя беше ловец на сенки. Едно беше да се предаде пред Ненаситен демон, когато още не беше чувала за нефилимите. Сега обаче тя беше минала някакво обучение. Би трябвало да се справи по-добре.

„Всичко може да се превърне в оръжие“, беше й казал Джейс в парка. Тежестта на адската хрътка беше смазваща; Клеъри издаде звук, сякаш се задушава, и протегна ръце към гърлото си, уж за да си поеме въздух. Хрътката излая и изръмжа, оголвайки зъбите си; пръстите на Клеъри се сключиха около верижката, на която висеше пръстенът на Моргенстърн. Тя я дръпна силно и верижката се скъса; после я запрати към лицето на кучето и го удари силно през очите. Хрътката се сви назад и зави от болка, а Клеъри се претърколи и застана на колене. Кучето се сви с окървавени очи и се приготви за скок. Верижката се беше изплъзнала от ръката й, а пръстенът се беше изтърколил. Когато кучето скочи, тя потърси с ръка верижката…

Искрящо острие проряза нощта на сантиметри от лицето на Клеъри и отдели главата на кучето от тялото му. То нададе един-единствен вой и изчезна, оставяйки след себе си петно от изгорено върху камъка и воня на демон във въздуха.

Появиха се ръце и изправиха нежно Клеъри на крака. Джейс. Беше затъкнал горящата серафимска кама в колана си и я беше хванал с две ръце, вперил поглед в нея. Невъзможно бе да опише или дори да нарисува този поглед — надежда, шок, любов, копнеж и гняв се четяха в изражението му. Ризата му беше разкъсана на няколко места и прогизнала с кръв; якето му го нямаше, а косата му беше мокра от пот. За миг двамата просто се гледаха, ръцете му болезнено я стискаха. После проговориха едновременно.

— Ти… — започна тя.

— Клеъри — все още стискайки ръцете й, той я отблъсна от себе си и от кръга към пътеката, която водеше към асансьорите — Върви! — каза задъхано той. — Махай се от тук, Клеъри.

— Джейс…

Той си пое разтреперано въздух.

— Моля те — рече и я пусна; извади серафимската кама от колана си и се обърна към кръга.

— Стани — изръмжа Лилит. — Стани!

Една ръка разтърси рамото на Саймън и изпрати вълна от ужасна болка през главата му. Той плуваше в тъмнина, но сега отвори очи и видя нощното небе, звездите и надвисналото над него бяло лице на Лилит. Очите й бяха изчезнали и на тяхно място имаше виещи се черни змии. Шокът от тази гледка беше достатъчен да изправи Саймън на крака.

Още щом стана обаче, му се повдигна и едва не падна отново на колене. Затвори очи, за да спре гаденето и чу Лилит да лае името му, после усети дланта й върху ръката си, и как го бутна напред. Той й позволи да го направи. Устата му беше пълна с отвратителния горчив вкус на кръвта на Себастиан, тя се разпростираше из вените му, а от това му се повдигаше и го караше да трепери до мозъка на костите си. Имаше чувството, че главата му тежи хиляда килограма и му се виеше свят на прииждащи и отдръпващи се вълни.

Изведнъж студеният допир на Лилит върху ръката му изчезна. Саймън отвори очи и видя, че стои над стъкления ковчег, точно както преди. Себастиан плуваше в тъмна, мътна течност, лицето му беше гладко, на шията му не се забелязваше пулс. Видя двете тъмни дупки отстрани на гърлото му, където го беше ухапал.

Дай му от кръвта си, прокънтя гласът на Лилит, не високо, а в главата му. Направи го сега.

Саймън вдигна замаяно поглед. Зрението му се замъгляваше. Той се напрегна да види Клеъри и Джейс през настъпващия мрак.

Използвай зъбите си, каза Лилит. Разкъсай китките си. Дай на Джонатан от кръвта си. Изцели го.

Саймън вдигна китката към устата си. „Изцели го.“ Да вдигнеш някого от мъртвите беше много повече от изцеление, помисли си той. Може би ръката на Себастиан щеше да порасне отново. Може би тя това искаше да каже. Той изчака зъбите му да се покажат, но това не стана. Беше му прекалено лошо, за да се храни, помисли си той и потисна шантавия импулс да се изсмее.

— Не мога — каза той, задъхвайки се. — Не мога да…

— Лилит! — гласът на Джейс проряза въздуха, Лилит се обърна и невярващо изсъска. Саймън бавно отпусна китката си, опитвайки се да фокусира погледа си. Той се съсредоточи върху светлината пред него и видя трепкащия пламък на серафимската кама, която Джейс държеше в лявата си ръка. Сега Саймън го виждаше добре — ясен образ сред тъмнината. Якето му го нямаше, беше мръсен, ризата му беше скъсана и черна от кръв, но очите му бяха ясни, непоколебими и съсредоточени. Вече не приличаше на зомби или на някой, излязъл от ужасяващ кошмар.

— Къде е тя? — попита Лилит, очите й змии се залюляха напред. — Къде е момичето?

Клеъри. Замъгленият поглед на Саймън претърси тъмнината около Джейс, но никъде не я видя. Зрението му започна да се прояснява. Видя размазаната по плочките кръв и парчета разкъсан сатен върху острите клони на един храст. Върху петната кръв имаше нещо като отпечатъци от лапи. Саймън усет как нещо стегна гърдите му. Бързо погледна обратно към Джейс. Джейс изглеждаше ядосан — дори много ядосан, — но не съсипан, както Саймън предполагаше, че ще изглежда, ако нещо се беше случило с Клеъри. Къде беше тя?

— Тя няма нищо общо с това — каза Джейс. — Казваш, че не мога да те убия, демоне. Аз пък твърдя, че мога. Да видим кой е прав.

Лилит започна да се движи толкова бързо, че заприлича на размазано петно. В един миг беше до Саймън, в следващия беше на стъпалото над Джейс. Замахна с ръка към него; той се наведе, извъртя се зад нея и разсече със серафимската кама рамото й. Тя изпищя и се нахвърли върху него, пръскайки кръв от раната си. Черният цвят на кръвта блещукаше като оникс. Тя събра ръце, сякаш за да смачка острието между тях. Дланите й се удариха с трясък, но Джейс вече го нямаше — беше на няколко крачки, а светлината на серафимската кама танцуваше във въздуха пред него като намигващо заядливо око.

Ако, който и да е друг ловец на сенки беше на мястото на Джейс, помисли си Саймън, вече щеше да е мъртъв. Спомни си думите на Камила: „Човек не може да се бори с божественото“. Ловците на сенки бяха хора, въпреки кръвта на Ангела, а Лилит беше много повече от демон.

Внезапно Саймън усети болка. С изненада осъзна, че зъбите му най-накрая се бяха показали и бяха пробили долната му устна. Болката и вкуса на кръвта го стреснаха. Той започна да се изправя бавно на крака, без да изпуска Лилит от поглед. Но тя не обръщаше внимание на него и на това, което той правеше. Очите й бяха приковани върху Джейс. Ръмжейки отново, тя скочи към него. Саймън сякаш гледаше как нощни пеперуди се стрелкат напред-назад, докато наблюдаваше как двамата се бият на покрива. Въпреки вампирското си зрение, му беше трудно да следи движенията им — как прескачаха храстите, как се спускаха през алеите. Лилит притисна Джейс към ниската стена до един слънчев часовник, чиито цифри блестяха в златно. Джейс се движеше толкова бързо, че беше като размазано петно, светлината на Микаил фучеше около Лилит и тя сякаш беше обвита в мрежа от блестящи, почти невидими влакна. Всеки друг щеше да бъде нарязан на парчета за секунди. Лилит обаче се движеше като тъмна вода, като пушек. Сякаш изчезваше и се появяваше отново, и макар Джейс да не изглеждаше уморен, Саймън усещаше как той се изнервя.

Накрая се случи. Джейс замахна настървено със серафимската кама към Лилит… и тя я хвана във въздуха, ръката й се уви около острието. От дланта й закапа черна кръв, когато дръпна оръжието към себе си. Капките, когато падаха на земята, се превръщаха в обсидианови змии, които се плъзгаха в храстите.

Тя пое острието с двете си ръце и го вдигна. Кръв, приличаща на ивици катран, се стичаше по двете й бледи китки към лактите. Лилит оголи зъби и счупи острието на две — едната половина се разпадна на блестящ прах в ръцете й, а другата — дръжката и назъбената част от острието — припламна като полузадушен пламък от пепел.

Лилит се усмихна.

— Горкичкият Михаил — каза тя. — Винаги е бил толкова слаб!

Джейс се беше задъхал, ръцете му стояха стиснати в юмруци отстрани, от потта косата му беше залепнала за челото.

— Ти и твоето самохвалство! — каза той. — „Познавах ангел Михаил“, „Познавах Самаел“, „Ангел Гавраил ми правеше косата.“ Сякаш участваш в сериала „Аз съм в групата“, само че с библейски герои.

Джейс само се правеше на смел, помисли си Саймън, на смел и язвителен, защото вярваше, че Лилит ще го убие. Това беше начинът, по който той искаше да си отиде — без страх и с вдигната глава. Като воин. Като ловец на сенки. Предсмъртната му песен нямаше как да е друга — шеги и сарказъм, престорена арогантност и поглед, който казва: „Аз съм по-добър от теб“. Саймън не го беше осъзнал досега.

— Лилит — продължи Джейс, успявайки да изговори името й като проклятие. — Учил съм за теб в училище. Небесата са те прокълнали да бъдеш безплодна. Имала си хиляди бебета и всички са умрели. Нали така?

Лилит вдигна блестящото острие с безстрастно изражение.

— Внимавай, малки ловецо на сенки.

— Или какво? Или ще ме убиеш? — кръв се стичаше по лицето на Джейс от раната на бузата му; той не протегна ръка да я избърше. — Давай!

Не. Саймън се опита да направи крачка; коленете му се подкосиха и той падна, удряйки главата си в земята. Пое си дълбоко въздух. Не му трябваше кислород, но някак си дишането му помагаше, успокояваше го. Той се протегна, сграбчи ръба на каменния пиедестал и подпирайки се на него, се изправи. Тилът му пулсираше. Нямаше начин да успее навреме. Лилит трябваше само да замахне с назъбеното острие, което държеше…

Но тя не го направи. Гледаше Джейс, без да мърда. Изведнъж очите на Джейс проблеснаха и чертите му се отпуснаха.

— Не можеш да ме убиеш — каза той и гласът му се извиси. — Както вече каза, аз съм ти необходим. Аз съм единственото нещо, което задържа него — той посочи стъкления ковчег на Себастиан, — в този свят. Ако аз умра, и той ще умре. Нали така? — той направи крачка назад. — Бих могъл да скоча от покрива. Да се самоубия. Да сложа край.

За пръв път Лилит изглеждаше истински притеснена. Главата й се завъртя на едната, а после на другата страна, очите змии потръпнаха, сякаш се опитваха да уловят вятъра.

— Къде е тя? Къде е момичето?

Джейс избърса кръвта и потта от лицето си и се усмихна криво; устната му беше разцепена и кръв потече по брадичката му.

— Забрави за нея. Пратих я долу, докато се беше разсеяла. Няма я, далеч е от теб.

Лилит изръмжа.

— Лъжеш.

Джейс отново пристъпи назад. Още няколко крачки и щеше да стигне до ниската стена на ръба на сградата. Джейс можеше да понесе много, знаеше Саймън, но падане от четирийсететажна сграда щеше да е прекалено дори за него.

— Забравяш — каза Лилит, — че аз бях там, ловецо на сенки. Видях как умря. Видях как Валънтайн плака над тялото ти. После видях как Ангела попита Клариса какво иска, какво иска повече от всичко друго на този свят и тя каза, че иска теб. Нима мислите, че вие единствени в света можете да върнете любимия си от мъртвите и това да няма последствия? Точно това си мислехте, нали? И двамата! Глупаци. — Лилит се изплю. — Вие се обичате, всички го виждат в очите ви. Такава любов може да опожари света или да го обвие със слава. Не, тя не би те оставила. Не и ако мисли, че си в опасност. — Лилит отметна глава, ръката й се изстреля напред, пръстите й се бяха превърнали в нокти. — Ето.

Чу се писък, един от храстите се разтвори и разкри Клеъри, която се криеше в него. Ритайки и дърпайки се, тя пропълзя напред, пръстите й драскаха земята, търсейки напразно нещо, за което да се хване. Дланите й оставяха кървави следи по плочките.

— Не! — Джейс тръгна напред, но замръзна, когато Клеъри подскочи във въздуха и остана да виси там, люлеейки се пред Лилит. Беше боса, сатенената й рокля — сега толкова разкъсана и мръсна, че изглеждаше по-скоро червено-черна, отколкото бяла — се увиваше около нея, а една от презрамките й беше скъсана и висеше. Косата й се бе изплъзнала от блестящите гребени и се бе разпиляла по раменете й. Зелените й очи гледаха Лилит с омраза.

— Кучка такава — каза тя.

Лицето на Джейс представляваше маска на ужаса. Той наистина беше вярвал, че Клеъри я няма, осъзна Саймън. Беше си мислил, че е в безопасност. Лилит обаче беше права. Сега тя ликуваше, очите змии затанцуваха, когато раздвижи ръцете си, подобно на кукловод, и Клеъри се завъртя и изстена във въздуха. Лилит щракна с пръсти и нещо като сребърен камшик удари тялото на Клеъри, разряза роклята и кожата под нея. Клеъри изпищя и притисна ръце към раната, а кръвта й закапа по плочките като ален дъжд.

— Клеъри! — Джейс се завъртя към Лилит. — Добре — каза той. Сега беше блед, храбростта му се беше изпарила, кокалчетата на стиснатите му в юмруци ръце побеляха. — Добре. Пусни я и ще направя каквото искаш, Саймън също. Ще ти позволим да…

— Ще ми позволите?! — чертите на Лилит се промениха. Змиите се заизвиваха от очните кухини, бялата й кожа бе прекалено опъната и искряща, устата й бе прекалено голяма. Носът й почти бе изчезнал. — Вие нямате избор. Освен това ми писна от вас. От всички ви. Може би, ако бяхте направили онова, което ви бях наредила, щях да ви пусна. Сега обаче никога няма да разберем това, нали?

Саймън се отблъсна от каменния пиедестал, залитна, но после застана стабилно. Започна да върви. Поставяше единия си крак пред другия, но сякаш за краката му бяха вързани огромни торби мокър пясък. Всеки път, когато кракът му докосваше земята, през тялото му преминаваше пронизваща болка. Той се съсредоточи и продължи стъпка след стъпка.

— Може и да не мога да убия теб — каза Лилит на Джейс, — но нея мога да измъчвам, отвъд всякакви граници, мога да я измъчвам, докато полудее и да те накарам да гледаш. Има и по-лоши неща от смъртта, ловецо на сенки.

Тя щракна отново с пръсти и сребърният камшик се спусна надолу, разрязвайки този път раменете на Клеъри и отваряйки дълбока рана. Клеъри не изкрещя, притисна ръце към устата си и се сви, сякаш за да се предпази от Лилит.

Джейс понечи да се хвърли към Лилит… и видя Саймън. Погледите им се срещнаха. За миг сякаш целият свят замря в очакване, всичко замръзна, не само Клеъри. Саймън погледна към Лилит, цялото й внимание беше насочено към Клеъри, беше замахнала с ръка и се готвеше да нанесе дори още по-зловещ удар. Лицето на Джейс беше побеляло от страдание, очите му потъмняха, когато срещнаха очите на Саймън… и той проумя… и разбра.

Джейс отстъпи.

Светът се разми около Саймън. Когато скочи напред, осъзна две неща. Първо — беше невъзможно и нямаше да стигне до Лилит навреме; ръката й вече беше замахнала напред, въздухът пред нея оживя от завихреното сребро. И второ — че досега така и не беше разбрал колко бързо могат да се движат вампирите. Усети как мускулите на краката и на гърба му се разкъсаха, как костите на стъпалата и глезените му се разпаднаха…

И вече беше там — между Лилит и Клеъри, точно когато жената демон стовари ръката си. Дълъг, остър като бръснач камшик го удари по лицето и гърдите; настъпи миг на шокираща болка и после сякаш светът около него се взриви и пръсна като искрящи конфети. И Саймън чу как Клеъри изкрещя, висок писък на шок и изненада преряза тъмнината.

— Саймън!

Лилит замръзна. Тя се втренчи в Саймън, после в Клеъри, която още се рееше във въздуха и после погледна собствената си, сега празна ръка. Пое си накъсано въздух.

— Седмократно — прошепна тя и рязко замлъкна, когато поразителен, заслепяващ блясък освети нощта. Замаяно Саймън се представи слънчев лъч, насочен през лупа, когато невероятен сноп светлина се спусна от небето и прониза Лилит. За един дълъг миг тя гореше с бял пламък в тъмнината, с отворена в безмълвен крясък уста. Косата й се вдигна — горящи влакна в тъмнината, и после изведнъж тя стана с цвят на бяло злато, заприлича на изваян във въздуха тънък стълб. И с ужасяваща красота се превърна в сол — хиляди кристалчета сол се посипаха в краката на Саймън.

И нея вече я нямаше.

[1] Хачивара — традиционно японско оръжие, наподобяващо тънък остър нож. — Бел.прев. ↑

19.

АДЪТ Е ДОВОЛЕН

Невъобразимото сияние, отпечатано от вътрешната страна на клепачите на Клеъри, избледня. Изненадващо продължителна тъмнина, която бавно отстъпи пред пулсираща светлина, изпълнена със сенки. Нещо твърдо и студено притискаше гърба й и цялото тяло я болеше. Чу шепот над себе си и остра болка прониза главата й. Някой я докосна нежно по гърлото и после ръката се дръпна. Тя си пое дълбоко въздух.

Цялото й тяло пулсираше. Отвори съвсем леко очи и се огледа, опитвайки се да не се движи много. Лежеше в градината на покрива, върху твърдите плочи, ръбовете на една, от които се бяха забили в гърба й. Клеъри беше паднала на земята, когато Лилит изчезна и сега беше цялата в рани и синини, обувките й ги нямаше, колената й кървяха, на местата, където Лилит я беше удряла с магическия камшик, роклята бе разкъсана и през дупките струеше кръв.

Саймън беше коленичил до нея с притеснено изражение на лицето. Знакът на Каин светеше слабо на челото му.

— Пулсът й е стабилен — каза той, — но все пак. Нали имате лечебни руни. Трябва да можеш да направиш нещо за нея.

— Не и без стили — гласът беше на Джейс; прозвуча тихо и напрегнато, изпълнен с потиснато страдание. Той беше коленичил от другата й страна срещу Саймън, лицето му бе в сянка. — Би ли я завел долу? Ако успеем да я закараме в Института…

— Искаш аз да я нося? — Саймън прозвуча изненадан; Клеъри не можеше да го вини.

— Съмнявам се, че ще ми позволи да я докосна — Джейс се изправи, сякаш не можеше да стои на едно място. — Ако можеш…

Гласът му се пречупи и той се обърна, втренчвайки се в мястото, където допреди миг беше стояла Лилит — гол камък, сега посребрен с разпилени кристали сол. Клеъри чу Саймън да въздиша — съвсем тихо — и той се наведе и протегна ръце към нея.

Тя отвори докрай очи и погледите им се срещнаха. Макар той да знаеше, че тя е в съзнание, забеляза Клеъри, и двамата не казаха нищо. Беше й трудно да го гледа — знакът на толкова познатото му лице блестеше като звезда над очите му. За миг те просто се гледаха един друг.

Когато беше нарисувала Знака, тя знаеше, че прави нещо голямо, нещо ужасяващо и колосално и че никой не може да предвиди последствията от това. Беше готова пак да го направи, за да спаси живота му. И все пак, когато застана там, когато Знакът заблестя подобно на бяла светкавица и превърна Лилит — Велик демон, стар колкото самото Човечество — в сол, тя си беше помислила: „Какво направих?“

— Добре съм — каза тя. Клеъри се надигна на лакти, които ужасно я боляха. В някакъв момент се беше приземила на тях и кожата им се беше смъкнала. — Мога да вървя.

При звука на гласа й, Джейс се обърна. Видът му я разтърси. Беше шокиращо наранен и окървавен, имаше дълга рана по дължината на бузата му, долната му устна беше подута, дузина окървавени дупки се виждаха по дрехите му. Тя не беше свикнала да го вижда толкова обезобразен, но, разбира се, той нямаше стили да излекува нея и не можеше да помогне и на себе си.

Лицето му беше абсолютно безизразно. Дори Клеъри, която можеше да чете по него като по страниците на книга, не успя да разчете нищо. Погледът му се плъзна надолу към гърлото й. Там тя още чувстваше пареща болка, а кръвта и се беше съсирила на мястото, където я беше порязал с ножа. Празнотата на погледа му се пропука и той отклони очи, преди тя да успее да долови промяната в изражението му.

Клеъри пренебрегна протегнатите за помощ ръце на Саймън и се опита да се изправи на крака. Изгаряща болка прониза глезена й и тя извика, после захапа устната си. Ловците на сенки не крещяха от болка. Те издържаха стоически, без да хленчат, напомни си тя.

— Глезенът ми — каза. — Мисля, че е изкълчен или счупен.

Джейс погледна Саймън.

— Вземи я на ръце — рече той. — Както ти казах.

Този път Саймън не изчака знак от Клеъри; той плъзна една ръка под колената й и другата под раменете й, и я вдигна. Тя обви ръце около врата му и го стисна здраво. Джейс тръгна към вратата, която водеше към сградата. Саймън го последва, носейки Клеъри внимателно на ръце, сякаш беше от порцелан. Тя почти беше забравила колко е силен, откакто стана вампир. Вече не миришеше на себе си, помисли си тя с копнеж — нямаше го Саймън, от който се носеше аромат на сапун, евтин афтършейв (който всъщност не му беше необходим) и любимите му дъвки с канела. Косата му все още миришеше на неговия шампоан, но иначе тялото му не излъчваше никаква миризма и кожата му, на местата, на които я докосваше, беше студена. Тя стисна ръце около врата му, желаейки тялото му да беше топло. Върховете на пръстите й бяха посинели и цялата бе изтръпнала.

Пред тях Джейс бутна с рамене двойната стъклена врата и я отвори. Влязоха вътре и там за щастие беше малко по-топло. Странно, помисли си Клеъри, да те държи някой, чиито гърди не се вдигат и спускат от дишането. Необичайна светлина все още обгръщаше Саймън, като спомен за жестоката светкавица, която се стовари върху покрива и унищожи Лилит. Искаше й се да го попита как се чувства, но мълчанието на Джейс беше толкова категорично, че тя се страхуваше да го наруши.

Джейс протегна ръка да натисне копчето на асансьора, но преди да го докосне, вратата се отвори сякаш от само себе си и се появи Изабел, сребърно-златният й камшик се виеше зад нея като опашка на комета. След нея вървеше Алек, опитвайки се да не изостава. Когато видя Джейс, Клеъри и Саймън, Изабел рязко спря и Алек едва не се блъсна в нея. При други обстоятелства щеше да е почти комично.

— Но… — задъха се Изабел. Беше наранена и окървавена, красивата й червена рокля беше скъсана при колената, черната й коса се беше разпуснала от кока и по някои кичури се виждаше кръв. Алек изглеждаше съвсем малко по-добре — единият му ръкав беше съдран отстрани, макар че кожата под скъсаното изглежда не беше засегната. — Какво правите тук?

И Джейс, и Клеъри, и Саймън се втренчиха в нея невиждащо, прекалено шокирани, за да отговорят. Накрая Джейс каза сухо:

— Ние можем да ви зададем същия въпрос.

— Аз не… Мислехме, че ти и Клеъри сте на партито — каза Изабел. Клеъри никога не беше виждала Изабел толкова объркана. — Търсехме Саймън.

Клеъри усети как гърдите на Саймън се надигнаха — запазен човешки импулс.

— Така ли?

Изабел се изчерви.

— Аз…

— Джейс? — гласът на Алек беше настойчив. Беше изгледал изумено Клеъри и Саймън, но после вниманието му се насочи — както винаги — към Джейс. Вече може и да не беше влюбен в него, ако изобщо някога е бил влюбен, но те още бяха парабатаи и в съзнанието му мисълта за Джейс винаги беше на първо място по време на битка. — Какво правиш тук? И, в името на Ангела, какво е станало с вас?

Джейс впери поглед в Алек, сякаш го виждаше за пръв път. Приличаше на човек, попаднал в кошмар, който оглежда новата обстановка не защото е изненадан, или защото му харесва, а за да се подготви за новите ужаси, които могат да последват.

— Стили — каза рязко той накрая. — Имате ли стили?

Алек протегна ръка към колана си, изглеждаше объркан.

— Разбира се — той подаде стилито на Джейс — Ако искаш иратце…

— Не за мен — отвърна Джейс със същия рязък тон. — За нея — той посочи Клеъри. — Тя се нуждае повече от мен — очите му срещнаха тези на Алек: златно и синьо. — Моля те, Алек — продължи той и гласът му изведнъж стана тих и нежен. — Помогни й заради мен.

Джейс се обърна и тръгна към далечната част на помещението, където бяха стъклените врати. Застана там и се загледа — в градината навън или в собственото си отражение, Клеъри не можеше да каже.

Алек задържа погледа си върху Джейс за момент, после тръгна към Клеъри и Саймън със стили в ръка. Посочи на Саймън да пусне Клеъри на пода и той го направи много внимателно, като подпря гърба й на стената. После отстъпи, когато Алек коленичи пред нея. Клеъри видя обърканото изражение на Алек и изненадата му, когато забеляза колко сериозни са раните по ръката и стомаха й.

— Кой ти го причини?

— Аз… — Клеъри погледна безпомощно Джейс, който все още стоеше с гръб към тях. Тя виждаше отражението му в стъклените врати, лицето му беше бяло петно, потъмняло тук и там от нараняванията му. Предната част на ризата му беше почервеняла от кръв. — Трудно е за обяснение.

— Защо не ни извикахте? — попита Изабел с изтънял от обида глас. — Защо не ни казахте, че идвате тук? Защо не ни изпратихте съобщение или нещо такова? Знаете, че щяхме да дойдем, ако имате нужда от нас.

— Нямаше време — каза Саймън. — А и не знаех, че Клеъри и Джейс ще бъдат тук. Мислех, че ще съм сам. Не изглеждаше честно да ви въвличам в проблемите си.

— Да ни в-въвличаш в проблемите си? — заекна Изабел. — Ти… — започна тя и после, за изненада на всички, включително и на нея самата, се хвърли към Саймън и обви ръце около врата му. Той залитна назад, неподготвен за нападението, но бързо се съвзе. Ръцете му я прегърнаха като едва не се заплетоха във висящия камшик и той я стисна здраво, главата й беше точно под брадичката му. Клеъри не можа да чуе — Изабел говореше прекалено тихо, — но й се стори, че тя се скара на Саймън.

Алек вдигна вежди, но замълча и се наведе над Клеъри, скривайки от погледа й Изабел и Саймън. Той докосна кожата й със стилито и тя подскочи от изгарящата болка.

— Знам, че боли — каза той тихо. — Мисля, че си си ударила главата. Магнус трябва да те погледне. Ами Джейс? Той зле ли е ранен?

— Не знам — Клеъри поклати глава. — Не ми дава да го доближа.

Алек постави ръка под брадичката й и обърна лицето й на едната, после на другата страна; нарисува второ иратце отстрани на гърлото й точно под челюстта.

— Какво е направил, за да мисли, че е толкова ужасно?

Очите й проблеснаха.

— Защо мислиш, че е направил нещо?

Алек пусна брадичката й.

— Защото го познавам. И знам как има навика да се наказва. Не те допуска до себе си и си мисли, че така наказва себе си, а не теб.

— Той не иска да го доближавам — каза Клеъри, долавяйки упоритостта на собствения си глас и намразвайки се, че е толкова дребнава.

— Ти си всичко, което той иска — отвърна Алек с изненадващо нежен глас и седна на пети, отмятайки дългата черна коса от очите си. У него имаше нещо различно напоследък, помисли си Клеъри, беше по-самоуверен, отколкото при първата им среща, нещо го караше да бъде по-щедър към другите, не както преди. — Как се озовахте и двамата тук? Дори не разбрахме, че сте си тръгнали от партито със Саймън…

— Не — каза Саймън. Той и Изабел се бяха пуснали, но още стояха близо един до друг. — Дойдох тук сам. Е, не точно сам. Бях… извикан.

Клеъри кимна.

— Така е. Не си тръгнахме от партито с него. Когато Джейс ме доведе, нямах представа, че и Саймън е тук.

— Джейс те е довел? — попита учудено Изабел. — Джейс, ако си знаел нещо за Лилит и за църква Талто, трябваше да ни кажеш.

Джейс още гледаше през вратите.

— Изплъзна ми се от ума — каза той монотонно.

Клеъри поклати глава, когато Алек и Изабел преместиха поглед от доведения си брат към нея — те чакаха обяснение за поведението му.

— Не беше Джейс — каза тя накрая. — Той беше… под контрола… на Лилит.

— Бил е обладан? — очите на Изабел станаха две големи букви „О“. Ръката й се затегна инстинктивно около дръжката на камшика.

Джейс се обърна с гръб към вратите. Бавно вдигна ръце и разтвори съсипаната си риза, за да им покаже руната за обсебване и кървавата рана, която минаваше през нея.

— Това — каза той, все още с монотонен глас, — е знакът на Лилит. Тя ме контролираше чрез него.

Алек поклати глава, изглеждаше сериозно притеснен.

— Джейс, обикновено можеш да прекъснеш една такава връзка само като убиеш демона, който те контролира. Лилит е един от най-силните демони, които някога…

— Тя е мъртва — каза рязко Клеъри. — Саймън я уби. Или по-скоро Знакът на Каин я уби.

Всички впериха поглед в Саймън.

— Ами вие двамата? Как се озовахте тук? — попита Саймън, сякаш да се защити.

— Тръгнахме да те търсим — отвърна Изабел. — В апартамента намерихме визитката, която Лилит ти е дала. Джордан ни отвори. Той е долу с Мая — тя потръпна. — Нещата, които е направила Лилит… Няма да повярвате… Толкова са ужасни…

Алек вдигна ръце.

— Хайде всички да се успокоим. Ние ще ви разкажем какво ни се случи и после вие ще ни обясните какво се е случило с вас.

Обясненията отнеха по-малко време, отколкото Клеъри си мислеше. Повечето време Изабел говореше с бурни ръкомахания, които понякога застрашаваха да откъснат някой крайник на приятелите й, защото не пускаше камшика си. Алек използва възможността да излезе на покрива и да изпрати съобщение на Клейва, в което казваше къде са и искаше подкрепление. Джейс бе отстъпил мълчаливо, за да го пусне да излезе навън и после още веднъж, за да влезе вътре. Той не проговори, докато Саймън и Клеъри обясняваха какво се беше случило на покрива, дори когато разказаха как в Идрис Разиел е върнал Джейс от мъртвите. Изи прекъсна Клеъри, само когато тя започна да обяснява как Лилит се смятала за „майка“ на Себастиан и как запазила тялото му в стъклен ковчег.

— Себастиан? — Изабел удари толкова силно с камшика по земята, че в мрамора се отвори пукнатина. — Себастиан е там? И не е мъртъв? — тя се обърна да погледне Джейс, който се беше облегнал на стъклените врати с кръстосани на гърдите ръце и безизразно изражение.

— Видях как умря. Видях как Джейс прекъсна гръбнака му и видях как падна в реката. А сега вие твърдите, че той е там жив?

— Не — Саймън побърза да я успокои. — Тялото му е там, но не е съвсем жив. Лилит не успя да завърши церемонията. — Саймън постави ръка върху рамото й, но тя я отблъсна. Беше пребледняла като смъртник, само две червени петна горяха на бузите й.

— „Не е съвсем жив“ не е достатъчно — отвърна тя. — Отивам да го нарежа на хиляди парченца — и тя тръгна към вратата.

— Из! — Саймън пак сложи ръка на рамото й. — Изи, недей.

— Недей?! — тя го погледна невярващо — Дай ми една основателна причина да не го направя на дребни, миниатюрни, нищожни конфети.

Очите на Саймън обиколиха помещението, спирайки се за миг върху Джейс, сякаш очакваше той да се намеси или да каже нещо. Джейс не го направи, дори не помръдна. Накрая Саймън каза:

— Виж, нали разбра за ритуала? Джейс беше върнат от мъртвите и това е дало на Лилит правото да иска да възкреси Себастиан. За да го направи обаче, Джейс й трябва жив, защото… как беше…

— Той е като противотежест — вмъкна Клеъри.

— Знакът, който Джейс има върху гърдите си, знакът на Лилит — несъзнателно Саймън докосна собствените си гърди, точно над сърцето. — И Себастиан има такъв. Видях двата знака да проблясват по едно и също време, когато Джейс пристъпи в кръга.

Изабел въртеше камшика в ръце, зъбите й хапеха долната й почервеняла устна и тя каза нетърпеливо:

— И?

— Мисля, че е създала някаква връзка между тях — обясни Саймън. — Ако Джейс умре, Себастиан не може да живее. Така че, ако нарежеш Себастиан на парчета…

— Това може да нарани Джейс — довърши Клеъри, думите й се изплъзнаха, без да се усети.

— О, Боже Господи! О, Изи, недей!

— И ще го оставим да живее? — Изабел сякаш не можеше да повярва.

— Накълцай го, ако искаш — каза Джейс. — Имаш разрешението ми.

— Млъкни — отговори му Алек. — Не се дръж сякаш животът ти няма значение. Изи, нищо ли не чу? Себастиан не е жив.

— Но не е и мъртъв. Не е достатъчно мъртъв.

— Имаме нужда от Клейва — каза Алек. — Трябва да го предадем на Мълчаливите братя. Те могат да прекъснат връзката му с Джейс и после ще получиш кръвта му, Из. Той е син на Валънтайн. И е убиец. Всички загубихме скъпи хора в битката при Аликанте или познаваме такива, които са загубили. Мислиш ли, че ще са мили с него? Ще го разкъсат бавно, докато е още жив.

Изабел впери поглед в брат си. Много бавно сълзи изпълниха очите й и потекоха по бузите й, размазвайки мръсотията и кръвта по лицето й.

— Мразя — каза тя. — Мразя да си прав.

Алек придърпа сестра си и я целуна по челото.

— Знам.

Тя стисна за кратко ръката на брат си и после се дръпна.

— Добре — рече тя. — Няма да докосна Себастиан, но не мога да стоя толкова близо до него — тя погледна към стъклените врати, където беше застанал Джейс. — Да слезем долу. Може да изчакаме Клейва във фоайето. Трябва да намерим Мая и Джордан, вероятно се чудят къде сме.

Саймън прочисти гърлото си.

— Някой трябва да остане горе и да наглежда… нещата. Нека бъда аз.

— Не — каза Джейс. — Ти слез долу. Аз ще остана. Аз съм виновен за всичко. Трябваше да се погрижа Себастиан да умре, когато имах възможност. А колкото до останалото…

Гласът му заглъхна. Клеъри обаче си спомни как докосваше лицето й в тъмния коридор на Института и шептеше: „Меа culpa, mea maxima culpa“.

„Моя е вината, моя е вината, моята най-страховита вина.“

Тя се обърна да погледне останалите. Копчето на асансьора, което беше натиснала Изабел, светеше. Клеъри чу далечния шум от издигащия се асансьор. Изабел свъси вежди.

— Алек, може би трябва да останеш с Джейс.

— Нямам нужда от помощ — каза Джейс. — За какво да остава? Аз ще се справя.

Изабел вдигна ръце във въздуха, когато асансьорът пристигна и иззвъня.

— Добре. Печелиш. Цупи си се сам, тук горе, щом искаш — тя пристъпи в асансьора, а Саймън и Алек влязоха след нея. Клеъри беше последна; тя се обърна да погледне Джейс, докато вървеше. Той отново беше вперил поглед във вратите, но тя видя отражението му. Беше стиснал устни в тънка безкръвна линия, очите му бяха тъмни.

Джейс, помисли си тя, когато вратите на асансьора започнаха да се затварят след нея. Искаше й се той да се обърне и да я погледне. Той обаче не го направи и изведнъж тя усети силни ръце върху раменете си, които я бутнаха. Докато се препъваше през вратата, чу Изабел да казва: „Алек, какво, по дяволите…“ и се обърна да погледне назад. Вратите се затваряха, но през тях тя успя да види Алек. Той й отправи окуражителна усмивка и сви рамене, сякаш казваше: „Какво друго да направя?“ Клеъри пристъпи напред, но вратите се бяха затворили.

Тя беше останала насаме с Джейс.

Стаята беше осеяна с тела — купчини тела в сиви анцузи с качулки, проснати, лежащи, свити покрай стените. Мая стоеше до прозореца и дишаше тежко, гледайки невярващо сцената пред очите й. Беше участвала в битката при Брослин в Идрис и си мислеше, че това е най-лошото нещо, което някога можеше да види. Това тук обаче някак си се оказа по-лошо. Кръвта, която изтичаше от мъртвите сектанти, не беше демонска кръв, а човешка. И бебетата… Те лежаха тихи и мъртви в кошниците, а малките им ръце и нокти бяха повити, сякаш бяха кукли…

Тя сведе поглед към ръцете си. Ноктите й още бяха извадени, оцапани целите с кръв. Тя ги прибра и кръвта се стече по дланите и китките й. Краката й бяха боси и окървавени, по едното й голо рамо имаше дълга рана, от която се процеждаше кръв, макар вече да беше започнала да заздравява. Въпреки че ликантропията предполагаше бързо изцеление, тя знаеше, че утре щеше да се събуди цялата в синини. При върколаците синините минаваха за не повече от ден. Тя си спомни как, когато беше човек, брат й Даниел се беше научил да я бие така, че да не остават синини.

— Мая — Джордан влезе през една от недовършените врати, мушвайки се под няколко висящи кабела. Той се изправи и тръгна към нея, проправяйки си път между телата. — Добре ли си?

Притесненото му изражение накара стомахът й да се обърне.

— Къде са Изабел и Алек?

Той поклати глава. Имаше много по-малко видими наранявания от нея. Дебелото му кожено яке го беше защитило, както и дънките и ботушите му. По бузата му имаше дълга драскотина, кръв се виждаше по светлокестенявата му коса и по острието на ножа, който държеше.

— Претърсих целия етаж. Не ги видях. Има още две тела в другите стаи. Те може би…

Нощта заблестя като серафимска кама. Прозорците станаха бели и ярката светлина огря стаята. За миг Мая си помисли, че целият свят е избухнал в пламъци и Джордан, тръгнал към нея през светлината, сякаш почти изчезна, бяло върху бяло, в искрящото сребърно поле. Тя чу собствения си писък — тръгна слепешком назад като удари главата си в стъклото на прозореца. Вдигна ръце да закрие очите си…

И светлината изчезна. Мая отпусна ръце, светът около нея се завъртя. Тя опипа наоколо и усети Джордан. Обви ръце около него и го прегърна, както някога, когато я взимаше от дома й; после той я залюляваше в ръце и разрошваше къдриците й с пръсти.

Тогава Джордан беше по-слаб, с по-тънки рамене. Сега мускули обвиваха костите му и тя имаше чувството, че прегръща нещо много твърдо — гранитен стълб сред пясъчна буря в пустинята. Впи се в него и чу туптенето на сърцето му, когато дланите му погалиха косата й — нежна, утешителна милувка, толкова успокояваща и… позната.

— Мая… Всичко е наред…

Тя вдигна глава и притисна устни към неговите. Той се беше променил много, но целувката беше съвсем същата, устните му бяха меки, както преди. За миг той замръзна от изненада, но после я притисна към себе си, ръцете му описваха бавни кръгове по голия й гръб. Тя си спомни първия път, когато я беше целунал. Беше му подала обиците си да ги сложи в жабката на колата и ръката му беше затреперила толкова силно, че ги беше изпуснал. После започна да се извинява и да се извинява, докато накрая тя го беше целунала, за да го накара да млъкне. Беше си помислила, че е най-милото момче, което познава.

И после той беше ухапан и всичко се промени.

Тя се дръпна замаяно, дишайки тежко. Той веднага я пусна; гледаше я с отворена уста и омагьосани очи. През прозореца зад него тя виждаше града — едва ли не очакваше да види изравнена, бяла пустиня, — но всичко си беше съвсем същото. Нищо не се беше променило. Светлините на сградите от другата страна на улицата примигваха; чу слабия шум от уличното движение ниско долу.

— Трябва да вървим — каза тя. — Да потърсим другите.

— Мая — попита той, — защо ме целуна?

— Не знам — отвърна тя. — Дали да не слезем с асансьора?

— Мая…

— Не знам, Джордан — каза тя. — Не знам защо те целунах и не знам дали ще го направя отново, но знам, че ще откача от страх и притеснение за приятелите ми, и че искам да се махна от тук. Разбираш ли?

Той кимна. Изглеждаше сякаш иска да каже милион неща, но беше твърдо решен да замълчи и тя му беше благодарна за това. Той прокара ръка през рошавата си, побеляла от прах коса и кимна:

— Добре.

Тишина. Джейс все още се облягаше на вратата, само че сега беше притиснал чело в нея, затворил очи. Клеъри се зачуди дали изобщо знае, че е при него. Направи крачка напред, но преди да успее да каже нещо, той бутна вратата и излезе в градината.

Остана неподвижна за момент, загледана след него. Разбира се, можеше да извика асансьора, да слезе долу и да изчака Клейва във фоайето като всички останали. Щом на Джейс не му се говореше, значи не му се говореше. Не можеше да го накара насила. Ако Алек беше прав и той наказваше себе си, тя трябваше само да изчака да го преодолее.

Тя се обърна към асансьора… и спря. Тих пламък на гняв премина през нея и накара очите й да пламнат. Не, помисли си тя. Нямаше да му позволява подобно държание. Може да се отнасяше така с всички останали, но не и с нея. Дължеше й по-добро отношение. И двамата си го дължаха.

Тя се завъртя и тръгна към вратата. Глезенът още я болеше, но иратцето, което Алек беше нарисувал, вече действаше. По-голямата част от болката в тялото й се беше притъпила до пулсиране. Стигна до вратата и я отвори, излезе на терасата на покрива и потръпна, когато босите й крака докоснаха ледените плочи.

Веднага забеляза Джейс — той бе коленичил върху стъпалата на опръсканите с кръв и кристали сол плочи. Изправи се и се обърна, когато тя се приближи; нещо проблесна в ръката му.

Пръстенът на Моргенстърн.

Беше излязъл вятър и развяваше тъмнозлатната му коса около лицето му. Той веднага я отметна и каза:

— Спомних си, че това остана тук.

Гласът му прозвуча изненадващо нормален.

— Затова ли поиска да останеш тук? — попита Клеъри. — За да го потърсиш?

Той обърна ръка и пръстите му се затвориха около пръстена.

— Привързан съм към него. Глупаво е, знам.

— Можеше да кажеш и Алек щеше да остане…

— Мястото ми не е при вас — отсече той. — След онова, което направих, не заслужавам иратце или лечение, нито прегръдки или утеха… Нищо, от което приятелите ми ще решат, че имам нужда. Предпочитам да остана горе с него — той посочи с брадичка мястото, където неподвижното тяло на Себастиан лежеше в отворения ковчег върху каменния пиедестал. — И съм адски сигурен, че не заслужавам теб.

Клеъри кръстоса ръце пред гърдите си.

— А мислил ли си аз какво заслужавам? Че може би заслужавам възможност да поговорим за онова, което се случи?

Той се вгледа в нея. Бяха само на няколко крачки един от друг, но имаше чувството, че ги дели невъобразима пропаст.

— Не знам дори как можеш да ме погледнеш, камо ли да говориш с мен.

— Джейс — каза тя, — онова, което направи… Не беше ти.

Той се поколеба. Небето беше толкова черно, а осветените прозорци на близките небостъргачи толкова светли, че те сякаш стояха в центъра на мрежа от блестящи бижута.

— Ако не съм бил аз — рече той, — тогава защо си спомням всичко, което направих? Ако някой бъде обладан и излезе от хипнозата, той не помни какво е правил, докато демонът е бил в него. Но аз помня всичко. — Той рязко се завъртя и отиде до стената, опасваща градината. Клеъри го последва, благодарна, че се отдалечават от тялото на Себастиан, сега скрито от погледите им от ниските храсти.

— Джейс — извика тя. Той се обърна с гръб към стената и се облегна на нея. Зад него лампите на града осветяваха небето като демоничните кули на Аликанте. — Помниш, защото тя искаше ти да помниш — каза Клеъри, настигайки го задъхано. — Направи го, за да те измъчва, както и за да накара Саймън да направи каквото тя иска. Тя държеше да гледаш как нараняваш любимите си хора.

— И аз гледах — отвърна той тихо. — Сякаш някаква част от мен стоеше отстрани, гледаше и ми крещеше да спра. Останалата част обаче беше напълно спокойна, сякаш правеше правилното нещо. Сякаш не можех да правя друго. Чудя се дали Валънтайн е възприемал по този начин делата си. Всичко изглеждаше толкова логично — той отмести поглед от нея. — Не издържам. Не трябва да си тук с мен. Трябва да си вървиш.

Вместо да си тръгне, Клеъри застана до него край стената. Беше обгърнала тялото си с ръце и трепереше. Накрая, той се обърна с неохота към нея и я погледна.

— Клеъри…

— Не ти решаваш къде да ходя, или кога — рече тя.

— Знам — гласът му беше дрезгав. — Винаги съм знаел, че си такава. Не знам само защо трябваше да се влюбя в по-голям инат и от мен.

Клеъри замълча за момент. Сърцето й се сви при думите „да се влюбя“.

— Всички онези неща, които ми каза на терасата в „Айрънуъркс“… — прошепна тя, — наистина ли ги мислиш?

Златните му очи се замъглиха.

— Кои неща?

„Че ме обичаш“, за малко да каже тя, но се замисли — той не беше казал точно това, нали? Не и точно тези думи. Беше го намекнал. А тя беше сигурна във факта, че двамата се обичат, както беше сигурна в собственото си име.

— През цялото време ме питаше дали щях да те обичам, ако беше като Себастиан, като Валънтайн.

— И ти отвърна, че тогава нямаше да съм аз. Виж колко много сгреши — каза Джейс и горчивина обагри гласа му. — Това, което направих тази вечер…

Клеъри се приближи до него; той се напрегна, но не се дръпна. Тя го хвана за ризата, наведе се напред и каза, изговаряйки ясно всяка дума:

— Това не беше ти.

— Кажи го на майка си. Кажи го на Люк, когато попитат какво се е случило. — Джейс докосна нежно ключицата й; раната вече беше заздравяла, но кожата й и тъканта на роклята бяха изцапани с кръв.

— Ще им кажа — рече тя. — Ще им кажа, че ти нямаш вина.

Той я погледна, златните му очи гледаха невярващо.

— Не можеш да ги излъжеш.

— Няма да ги излъжа. Аз те върнах. Ти беше мъртъв и аз те върнах. Аз наруших баланса, не ти. Отворих вратата за Лилит и глупавия й ритуал. Можех да поискам всичко друго, а поисках теб. — Тя стисна още по-силно ризата му, пръстите й бяха побелели от студ и напрежение. — И бих го направила отново. Обичам те, Джейс Уейланд… Херондейл… Лайтууд… както и да се наричаш. Не ми пука. Обичам те и винаги ще те обичам. Да се преструвам, че не е така, е само загуба на време.

Такава болка премина по лицето му, че Клеъри усети как сърцето й се сви. После Джейс протегна ръце и пое лицето й между дланите си. Усещаше пръстите му топли върху бузите си.

— Помниш ли, когато ти казах — рече той нежно, както никога досега, — че не знам дали има или няма Бог, но и в двата случая ние сами отговаряме за себе си? Все още не знам отговора. Преди знаех само, че вярата съществува, и че аз не заслужавам да имам вяра. И после се появи ти. Ти промени всичко. Сещаш ли се за думите на Данте, които ти цитирах в парка? „L’amor che move il sole е l’altre stelle“?

Устните му се извиха, когато тя го погледна.

— Още не съм научила италиански.

— Това са последните думи от „Paradiso“… „Рай“. „Волята и желанията ми бяха преобърнати от любовта, любовта, която движи слънцето и другите звезди.“ Според мен Данте се е опитал да обясни вярата като всепоглъщаща любов, може би дори като богохулство, но аз те обичам точно по този начин. Ти се появи в живота ми изведнъж и за мен имаше само една истина: че те обичам и че ти ме обичаш.

Въпреки че гледаше нея, погледът му беше някак далечен, сякаш виждаше нещо друго.

— После започнаха сънищата — продължи той. — И си помислих, че може би греша. Че не те заслужавам. Че не заслужавам да бъда напълно щастлив… та, за Бога, кой заслужава? А след тази вечер…

— Спри — досега тя стискаше ризата му, но сега я пусна и постави ръце на гърдите му. Сърцето му биеше бясно под пръстите й; бузите му порозовяха, не само от студа. — Джейс, през цялата вечер, знаех едно: че не ти ме нараняваш. Не ти правеше онези неща. Никой не може да ме разубеди, че си добър. И това никога няма да се промени.

Джейс си пое дълбоко и накъсано въздух.

— Дори не знам как да оправдая доверието ти.

— Не е нужно. Аз ти вярвам достатъчно и за двама ни — каза тя.

Ръцете му се заплетоха в косата й. Мъглата от дъха им се вдигаше като бели облачета.

— Толкова ми липсваше — каза Джейс и я целуна, устните му нежно докоснаха нейните, не отчаяно или жадно, както последните няколко пъти, а нежно и внимателно.

Тя затвори очи и изпита чувството, че светът се върти около нея като пумпал. Плъзна ръце нагоре по гърдите му, обви ги около врата му, вдигна се на пръсти и притисна устни към неговите. Джейс нежно прокарваше пръсти по тялото й, по голата й кожа и по коприната; тя потръпна, отпускайки се върху него. Беше сигурна, че и двамата имат вкус на кръв, пепел и сол, но това нямаше значение. Светът, градът с всичките му светлини и живот, сякаш се ограничиха до това — до нея и Джейс, горящото сърце на един замръзнал свят.

Той пръв се отдръпна с неохота. Миг по-късно тя осъзна причината. Дори тук горе звукът от клаксони и свирещи гуми, долитащ от улицата долу, се чу силно.

— Клейвът — каза той примирено, макар че трябваше да прочисти гърлото си, преди да проговори, и на Клеъри това й допадна. Лицето му беше зачервено, нейното сигурно също.

— Пристигнаха.

Както ръката й беше в неговата, Клеъри погледна над парапета на покрива и видя, че пред скелето бяха спрели няколко дълги черни автомобила. От тях излизаха хора. Беше и трудно да ги познае от това разстояние, но Клеъри различи Мерис и още няколко души в бойни униформи. Миг по-късно колата на Люк взе завоя и Джослин изскочи от нея.

Клеъри би я познала и от по-голямо разстояние, само по начина, по който се движеше.

Клеъри се обърна към Джейс.

— Майка ми. Трябва да сляза долу. Не искам да се качи и да види… да види него — тя посочи с брадичка към ковчега на Себастиан.

Джейс отметна косата от лицето й.

— Не искам да те изпускам от поглед.

— Тогава ела с мен.

— Не. Някой трябва да остане тук — той пое ръката й, обърна я с дланта нагоре и пусна пръстена на Моргенстърн в нея — верижката се изля като течен метал. Закопчалката се беше огънала, когато тя скъса верижката, но той беше успял да я оправи. — Моля те, вземи го.

Очите й погледнаха надолу и после несигурно се върнаха върху лицето му.

— Иска ми се да разбирах какво означава пръстена за теб.

Той леко сви рамене.

— Носих го десет години. Част от мен е у него. Означава, че съм ти доверил миналото си и всички тайни, които то крие. А и… — той леко докосна една от гравираните звезди — „… любовта, която движи слънцето и всички други звезди.“ Мисля си, че звездата символизира това, а не „Моргенстърн“.

В отговор на думите му, тя сложи верижката на врата си и усети как пръстенът застана на обичайното си място, под ключицата й. Сякаш беше част от пъзел, намерила мястото си. За момент погледите им останаха преплетени в безмълвен разговор, донякъде по-наситен и от физическия им контакт. В този миг тя задържа образа му в съзнанието си, сякаш за да го запечата — разрошената златна коса, сенките, които миглите му хвърляха, пръстените по-тъмно златно в светлокехлибарените му очи.

— Сега се връщам — каза тя и стисна ръката му. — Пет минути.

— Върви — отвърна той дрезгаво и я пусна.

Клеъри се обърна и тръгна по пътеката. Още щом се отдели от него, отново й стана студено, и докато стигна до вратите на сградата, вече замръзваше. Спря, когато я отвори, и погледна назад, но Джейс беше само една сянка, на фона на светлините на Ню Йорк. „Любовта, която движи слънцето и всички други звезди“, помисли си тя и после, като ехо чу думите на Лилит. „Такава любов може да срине света или да го въздигне.“ Тръпка пробяга през нея, не само от студа. Тя потърси Джейс с поглед, но той беше изчезнал в сенките; обърна се и влезе вътре, вратата се плъзна и се затвори след нея.

Алек се беше качил горе да търси Джордан и Мая, а Саймън и Изабел бяха сами и седяха един до друг на зеления шезлонг във фоайето. Тя държеше магическата светлина на Алек и осветяваше помещението сякаш с призрачна светлина; висящият полилей хвърляше танцуващи сенки.

Изабел почти не беше проговорила, откакто брат й ги беше оставил заедно. Бе навела глава, тъмната й коса падаше напред и бе вперила поглед в ръцете си. Имаше деликатни длани с дълги пръсти, но и много мазоли, подобно на брат си. Саймън не го беше забелязал досега, но на дясната си ръка тя носеше сребърен пръстен. Изобразяваше пламъци и гравирана буква „Л“ в центъра. Той му напомни за пръстена със звездите, който Клеъри носеше около врата си.

— Това е семейният пръстен на Лайтууд — каза тя, забелязвайки погледа му. — Всяко семейство си има емблема. Нашата е огъня.

Подхожда ти, помисли си Саймън. Изи беше като огън в алена рокля и с рязката смяна на настроенията си. На покрива той си помисли, че ще го удуши, когато беше стиснала с ръце врата му, наричаше го с всякакви имена и се притискаше в него, сякаш никога нямаше да го пусне. Сега тя беше вперила поглед някъде в пространството, недосегаема като звезда. Беше много смущаващо.

„Ти толкова ги обичаш“, беше казала Камила, „твоите ловци на сенки. И соколът обича господаря си, а той го връзва и му слага качулка.“

— Онова, което каза… — рече той, спря за момент и загледа Изабел, която увиваше кичур коса около пръста си — Горе на покрива… Че не сте знаели, че Клеъри и Джейс липсват, и че сте дошли тук заради мен? Истина ли е?

Изабел вдигна поглед и прибра кичура зад ухото си.

— Разбира се — каза тя възмутено. — Когато разбрахме, че си си тръгнал от партито… А и от няколко дни си в опасност, и Камила избяга… — тя замълча. — Джордан все пак отговаря за теб. Беше се побъркал.

— Значи идеята да дойдете тук беше негова?

Изабел се обърна и го изгледа за един дълъг момент. Очите й бяха бездънни и тъмни.

— Аз забелязах, че те няма. Аз поисках да те намерим. Саймън прочисти гърлото си. Почувства се странно замаян.

— Но защо? Мислех, че сега ме мразиш.

Това не трябваше да го казва. Изабел поклати глава, тъмната й коса се разлетя и тя леко се дръпна от него.

— О, Саймън! Не бъди такъв глупак.

— Из… — той протегна ръка и неуверено докосна китката й. Тя не се дръпна, само го гледаше. — В Храма Камила ми каза нещо. Каза ми, че на ловците на сенки не им пука за долноземците и че само ги използват. Каза, че те никога не биха направили за мен онова, което аз бих направил за тях. Но ти го направи. Ти дойде за мен. Ти дойде за мен.

— Разбира се — каза тя приглушено. — Когато си помислих, че нещо може да ти се е случило…

Той се наведе към нея. Лицата им бяха на сантиметри едно от друго. Отблясъците на полилея се отразяваха в черните й очи. Устните й бяха раздалечени и Саймън усети топлината на дъха й. За пръв път, откакто беше станал вампир, усети топлина и нещо като електрически заряд премина между тях.

— Изабел — каза той. Не „Из“, не „Изи“. — Може ли…

Асансьорът звънна, вратата се отвори и Алек, Мая и Джордан излязоха от него. Алек погледна подозрително Саймън и Изабел, когато те отскочиха един от друг, но преди да успее да каже нещо, двойната врата на фоайето се отвори широко и ловци на сенки нахлуха през нея. Саймън позна Кадир и Мерис, която веднага полетя през помещението към Изабел, хвана я за раменете и поиска да й разкаже какво се беше случило.

Саймън се изправи, дръпна се неловко встрани и почти беше съборен от Магнус, който тичаше през помещението към Алек. Той явно изобщо не видя Саймън. „Накрая след сто, двеста години, ще останем само ти и аз. Само ние ще сме живи“, беше му казал Магнус в Храма. Чувствайки се невъобразимо самотен сред тълпящите се ловци на сенки, Саймън притисна гръб към стената с напразната надежда, че ще остане незабелязан.

Алек вдигна поглед, точно когато Магнус стигна до него, хвана го и го дръпна към себе си. Пръстите му проследиха лицето на Алек, сякаш търсеше синини или наранявания; той мърмореше под носа си: „Как можа… да изчезнеш така и дори да не ми кажеш… Можех да помогна…“

— Престани — дръпна се Алек раздразнено.

Магнус се осъзна, гласът му прозвуча плачевно:

— Съжалявам — каза той. — Не трябваше да си тръгвам от партито. Трябваше да остана с теб. Камила я няма. Никой няма и най-малка представа къде е отишла, а тъй като вампирите не могат да бъдат проследени… — той сви рамене.

Алек отблъсна образа на Камила от съзнанието си — окована за тръбата, гледаща го с умоляващи зелени очи.

— Няма значение — каза той. — Тя не е важна. Знам, че просто искаше да помогнеш. Не ти се сърдя, че си тръгна от партито.

— Но ти беше ядосан — каза Магнус. — Знам, че беше. Затова и бях толкова притеснен. Да избягаш така и да се изложиш на опасност, само защото си ядосан на мен…

— Аз съм ловец на сенки — отвърна Алек. — Магнус, това ми е работата. Тук не става въпрос за теб. Следващия път се влюби в застрахователен агент или…

— Александър — каза Магнус, — няма да има следващ път. — Той наклони челото си към Алек, златнозелени очи, вперени в сини.

Сърцето на Алек ускори ритъма си.

— Как така? — каза той. — Ти ще живееш вечно. Това не се случва често.

— Знам, че така казах — отвърна Магнус. — Но, Александър…

— Не ме наричай така. Александър ме наричат родителите ми. Предполагам е много напредничаво да приемаш смъртността ми толкова фаталистично: всичко умира, дрън-дрън… Но как мислиш се чувствам аз? Нормалните двойки могат да се надяват… да се надяват, че ще остареят заедно, че ще живеят дълго и ще умрат в един и същи момент, но ние не можем. Дори не знам какво искаш ти.

Алек не беше сигурен какъв отговор да очаква… гняв или оправдание, или дори шега. Магнус обаче притихна и гласът му потрепери, когато каза:

— Алек… Алек, извинявай, ако съм оставил в теб впечатлението, че съм се примирил с твоята смъртност. Опитах се, мислех, че съм успял… Представях си, че имам поне още петдесет, шестдесет години с теб. Мислех, че тогава ще мога да те пусна. Но това си ти и аз осъзнах, че тогава няма да съм по-готов, отколкото съм сега — Магнус обхвана нежно с ръце лицето на Алек. — Изобщо не съм готов.

— И какво ще правим? — прошепна Алек.

Магнус сви рамене и се усмихна неочаквано; с рошавата си черна коса и блестящите си златнозелени очи, приличаше на пакостлив тийнейджър.

— Каквото правят всички — отвърна той. — Ти го каза. Ще се надяваме.

Алек и Магнус бяха започнали да се целуват в ъгъла на фоайето и Саймън вече не знаеше накъде да гледа. Не искаше да си помислят, че ги зяпа в този толкова интимен момент, но накъдето и да се обърнеше, срещаше блестящите очи на ловци на сенки. Въпреки че в банката беше на тяхна страна срещу Камила, никой не го гледаше особено дружелюбно. Едно беше Изабел да го приеме и да го обича, но ловците на сенки като цяло бяха съвсем различни. Той знаеше какво си мислят. По лицата им беше изписано „вампир“, „долноземец“, „враг“. Почувства облекчение, когато вратата отново се отвори и Джослин нахълта, все още облечена със синята рокля от партито. Люк беше само на няколко крачки зад нея.

— Саймън! — извика тя, веднага щом го забеляза. Изтича към него и за негова изненада го прегърна силно, после го пусна. — Саймън, къде е Клеъри? Тя…

Саймън отвори уста, но звук не излезе. Как да обясни точно на Джослин какво се беше случило тази нощ? Джослин щеше да бъде ужасена от злото, причинено от Лилит — децата, които беше убила, кръвта, която беше проляла, само за да създаде още създания като мъртвия син на Джослин. Дори в момента тялото му лежеше в ковчег на покрива, където трябваше да са Клеъри и Джейс.

Нищо не мога да ти кажа, помисли си той. Не мога. Той погледна покрай нея към Люк, чиито сини очи го гледаха в очакване. Зад семейството на Клеъри той виждаше как ловците на сенки се тълпяха около Изабел, която вероятно им разказваше какво се беше случило тази вечер.

— Аз… — започна той безпомощно и тогава вратата на асансьора отново се отвори и от там излезе Клеъри. Обувките й ги нямаше, прекрасната й сатенена рокля се беше превърнала в окървавени дрипи, синини вече избледняваха по голите й ръце и крака. Тя обаче се усмихваше лъчезарно, беше по-щастлива, отколкото Саймън я беше виждал от седмици.

— Мамо! — възкликна тя и Джослин се хвърли към нея и я прегърна. Клеъри му се усмихна над рамото на майка си. Саймън огледа стаята. Алек и Магнус още бяха впити един в друг, а Мая и Джордан бяха изчезнали. Изабел беше обградена от ловци на сенки и Саймън чуваше възклицания на ужас и изненада от заобикалящата я група, докато тя разказваше историята. Той предположи, че някаква част от нея се радва на вниманието. Изабел наистина обичаше да е център на внимание, за каквото и да ставаше въпрос.

Усети една ръка на рамото си. Беше Люк.

— Ти добре ли си, Саймън?

Саймън вдигна поглед. Люк изглеждаше както винаги — стабилен, надежден. Нищо не издаваше, че партито по случай годежа му, е било прекъснато от трагичен спешен случай.

Бащата на Саймън беше починал толкова отдавна, че той почти не го помнеше. Ребека си спомняше някои подробности — че беше имал брада и че й е помагал да строи сложни кули от кубчета, но Саймън не помнеше нищо. Това беше едно от нещата, които смяташе, че са общи между него и Клеъри, че това ги свързва — и на двамата бащите бяха починали, и двамата бяха отгледани само от майките си.

Е, поне едно от тези неща се оказа вярно, помисли си Саймън. Макар и майка му да беше излизала по срещи, в живота му липсваше фигурата на бащата, освен в лицето на Люк. В това отношение, предположи Саймън, той и Клеъри си деляха Люк. А и глутницата на върколаците следваше Люк. За ерген, който никога не беше имал деца, ужасно много деца лежаха на ръцете на Люк, помисли си Саймън.

— Не знам — отговори честно Саймън, както мислеше, че би отговорил на истинския си баща. — Може би не.

Люк обърна Саймън с лице към себе си.

— Целият си в кръв — каза той. — Предполагам не е твоята, защото… — той посочи към Знака на Каин на челото му. — Но… — гласът му стана нежен. — И покрит с кръв, и със Знака на Каин, ти пак си Саймън. Кажи ми какво се случи.

— Кръвта не е моя, прав си — каза дрезгаво Саймън. — Дълга история. — Той наведе назад глава и погледна Люк. Преди постоянно се питаше дали един ден ще стане достатъчно висок, за да погледне Люк (да не говорим за Джейс) право в очите. Сега обаче това беше невъзможно. — Люк, възможно ли е да направиш нещо ужасно лошо, макар и да не си искал, и никога да не можеш да го преглътнеш? Никой да не може да ти прости?

Люк го изгледа продължително. После каза:

— Помисли си за някого, когото обичаш, Саймън. Когото наистина обичаш. Има ли нещо, което той може да направи и да те накара да спреш да го обичаш?

Образи преминаха през съзнанието на Саймън като страници на книга: Клеъри, усмихваща му се над рамото си; сестра му, гъделичкаща го, когато беше малък; майка му, заспала на дивана с метнато на рамената й одеяло; Изи…

Той припряно прекъсна нишката на мислите си. Клеъри не беше направила нищо толкова ужасно, че да трябва да й прощава; никой от хората, които си беше представил, не беше правил такова нещо. Замисли се как Клеъри прости на майка си, че е изтрила спомените й. Замисли се за онова, което Джейс беше направил на покрива, и как изглеждаше след това. Беше го направил не по своя воля, но въпреки това Саймън се съмняваше, че Джейс щеше да си прости някога. И после се замисли за Джордан — как не можеше да се примири с онова, което беше причинил на Мая, и как беше продължил напред въпреки всичко; беше станал претор лупус и живееше, за да помага на другите.

— Ухапах някого — каза Саймън. Думите просто излязоха от устата му и му се прииска да можеше да ги преглътне обратно. Той се приготви за ужасеното изражение на Люк, но то така и не се появи.

— Той жив ли е? — попита Люк. — Този, когото си ухапал. Оцеля ли?

— Аз… — как можеше да обясни случилото се с Морийн? Лилит й беше заповядала да си върви, но Саймън беше сигурен, че ще я види отново. — Не я убих.

Люк кимна веднъж.

— Знаеш как вълколаците стават водачи на глутница — каза той. — Трябва да убият предишния водач. Правил съм го два пъти. Имам белези, които го доказват — той дръпна леко яката на ризата си и Саймън забеляза голям, бял и назъбен белег, сякаш гърдите му са били издрани с нокти. — Вторият път го направих умишлено. Хладнокръвно убийство. Исках да стана водач и така го постигнах — той сви рамене. — Ти си вампир. Жаждата за кръв е в природата ти. От дълго време й устояваш. Знам, че можеш да излизаш на дневна светлина, Саймън. Гордееш се, че си нормално човешко момче, но ти си това, което си. Аз също. Колкото повече се опитваш да потискаш истинската си природа, толкова повече тя ще те контролира. Бъди какъвто си. Който истински те обича, ще продължава да те обича.

Саймън каза дрезгаво:

— Майка ми…

— Клеъри ми каза какво се е случило с майка ти и че си се нанесъл при Джордан Кайл — каза Люк. — Виж, Саймън, майка ти ще се осъзнае. Като Аматис. Ти си оставаш неин син. Ще говоря с нея, ако искаш.

Саймън поклати мълчаливо глава. Майка му винаги беше харесвала Люк. Фактът, че Люк е върколак може би само щеше да влоши нещата.

Люк кимна, сякаш разбираше.

— Ако не искаш да се връщаш в апартамента на Джордан, тази вечер си добре дошъл на дивана у дома. Сигурен съм, че Клеъри ще се зарадва. А и утре може да поговорим как да постъпим с майка ти.

Саймън изправи рамене. Погледна към Изабел в другата част на помещението — проблясването на камшика й, светещата висулка на врата й, движението на ръцете й, докато говореше. Изабел, която не се страхуваше от нищо. Замисли се за майка си, как тя се беше дръпнала от него, страха в очите й. Оттогава той се криеше от този спомен, бягаше от него. Но беше време да спре.

— Не — каза той. — Благодаря, но имам къде да отида. Мисля… да се прибера у дома.

Джейс стоеше сам на покрива и гледаше към града, Ийст Ривър се виеше като сребристочерна змия между Бруклин и Манхатън. Ръцете му, устните му, още бяха топли от докосването на Клеъри, но вятърът от реката беше леденостуден и топлината бързо си отиваше. Беше без яке и въздухът пронизваше тънката тъкан на ризата му като острието на нож.

Той вдиша дълбоко, пое студения въздух с дробовете си и бавно го изпусна. Цялото му тяло беше напрегнато. Чакаше да чуе асансьора, вратите да се отворят и ловците на сенки да се изсипят в градината. Отначало щяха да му съчувстват, помисли си той, щяха да се притеснят за него. После, когато разберяха какво се беше случило… После щяха да се отдръпнат и да се споглеждат многозначително, когато мислеха, че не ги вижда. Той беше обладан — не просто от демон, а от Велик демон. Беше действал против правилата на Клейва, беше заплашил и наранил друг ловец на сенки.

Представи си как Джослин щеше да го погледне, когато научеше какво беше сторил на Клеъри. Люк можеше и да разбере, да му прости. Но Джослин? Той така и не беше успял да говори с нея открито, да изрече думите, които мислеше, че щяха да я убедят. „Обичам дъщеря ти повече, отколкото смятах, че е възможно. Никога не бих я наранил.“

Тя щеше да го погледне, помисли си той, със зелените си очи, същите като на Клеъри. Щеше да поиска и още нещо. Щеше да поиска да чуе нещо, което той не беше сигурен, че е истина.

„Аз не съм като Валънтайн.“

Наистина ли? Думите сякаш се носеха в студения въздух — шепот, предназначен единствено за неговите уши. Ти не познаваш майка си. Не познаваш баща си. Отдаде сърцето си на Валънтайн, когато беше дете; както правят децата, и така стана част от него. Не можеш да прекъснеш тази връзка с един замах на острието.

Лявата му ръка изстина. Той погледна надолу и, за негова изненада видя, че беше вдигнал камата — камата със сребърната дръжка от биологичния му баща — и сега я държеше в ръка. Острието, макар и разядено от кръвта на Лилит, беше отново цяло и блестеше като обещание. Студът, който се разпростря в гърдите му, нямаше нищо общо с времето. Колко пъти се беше събуждал така, задъхан и потен, с кама в ръката? И Клеъри, винаги Клеъри, бездиханна в краката му.

Но Лилит беше мъртва. Всичко свърши. Опита се да прибере камата в колана си, но ръката му не искаше да се подчини на командата на съзнанието му. Той усети пареща топлина в гърдите си, надигаща се болка. Погледна надолу и забеляза, че кървавата линия, която разцепваше знака на Лилит по средата, там, където Клеъри го беше порязала с камата, беше заздравяла. Знакът блестеше в червено на гърдите му.

Джейс престана да се опитва да прибере камата в колана си. Кокалчетата му побеляха, когато ръката му стисна дръжката, китката му се завъртя, отчаяно опитвайки се да обърне острието към себе си. Сърцето му биеше лудо. По него нямаше иратце. Как раната беше заздравяла толкова бързо? Ако само можеше да я отвори отново, да обезобрази знака, макар и временно…

Но ръката не му се подчиняваше. Тя остана неподвижна до тялото му, а той целия се завъртя, против волята си, с лице към пиедестала и тялото на Себастиан.

Ковчегът беше започнал да излъчва мътна зеленикава светлина — почти като магическата, но имаше нещо болезнено, нещо, което пронизваше очите. Джейс се опита да отстъпи, но краката му не помръднаха. Ледена пот се стичаше по гърба му. Един глас прошепна в главата му:

Ела тук.

Беше гласът на Себастиан.

Нима си мислеше, че си свободен, само защото Лилит вече я няма? Ухапването на вампира ме събуди. Сега нейната кръв във вените ми ти заповядва.

Ела тук.

Джейс се опита да забие пети в земята, но тялото му го предаде и го понесе напред, въпреки че съзнанието му се съпротивляваше. Опита се да тръгне назад, но краката му вървяха напред по пътеката, към ковчега. Нарисуваният кръг проблесна в зелено, когато пресече линията и ковчегът сякаш отговори с изумрудено проблясване. И после Джейс стоеше над него и гледаше надолу.

Джейс силно захапа устната си с надеждата болката да го извади от полусънното състояние, в което беше изпаднал. Не се получи. Усети вкуса на собствената си кръв и погледна Себастиан, който плуваше като удавник във водата. „Сега очите му са перли.“ Косата му беше като безцветно водорасло, затворените му клепачи бяха сини. Устата му беше копие на студената, стисната уста на баща му. Сякаш гледаше младия Валънтайн.

С неохота, категорично против волята му, ръцете на Джейс започнаха да се вдигат. Лявата му ръка постави острието на камата върху вътрешната част на дясната му китка, където пулсираха сини вени.

Думи излязоха от собствените му устни. Той ги чуваше, сякаш долитаха от огромно разстояние. Не бяха на език, който познаваше или разбираше, но знаеше какво означават — ритуална молитва. Съзнанието му крещеше на тялото да спре, но това нямаше никакво значение. Лявата му ръка натисна ножа. Острието направи чист, плитък разрез на дясната му китка, която прокърви почти незабавно. Той се опита да я дръпне, да отпусне ръка, но тя сякаш беше зазидана в цимент. Докато гледаше ужасено, първата капка кръв се разби върху лицето на Себастиан.

Очите на Себастиан се отвориха. Те бяха черни, по-черни от очите на Валънтайн, черни като очите на демона, който се беше нарекъл негова майка. Те се впериха в Джейс като големи тъмни огледала. В тях Джейс виждаше отразено собственото си лице, изкривено и неузнаваемо, устните му изричаха ритуалните думи, бълваха безсмислени фрази като река от черна вода.

Сега кръвта течеше по-свободно и мътната течност в ковчега ставаше тъмночервена. Себастиан помръдна. Кървавата вода се разплиска, когато той седна, черните му очи останаха вперени в Джейс.

Втората част от ритуала, проговори гласа му в главата на Джейс. Почти приключихме.

Вода течеше от Себастиан като сълзи. Бледата му коса, сплъстена на челото, изглеждаше абсолютно безцветна. Той вдигна едната си ръка и я протегна, и Джейс, въпреки викът в главата си, му подаде камата с острието напред. Себастиан плъзна ръка по дължината на студеното острие. Кръв бликна от разреза на дланта му. Той блъсна камата настрани и пое ръката на Джейс, стисвайки я в своята.

Това беше последното, което Джейс беше очаквал. Не можеше да се дръпне. Усети всеки от студените пръсти на Себастиан, когато хвана ръката му и почувства как кървящите рани се притиснаха една в друга. Сякаш го стискаше студена метална ръка. Тръпка премина през Джейс, после още една, силен физически трепет, толкова болезнен, сякаш тялото му се обърна отвътре навън. Той се опита да извика…

И викът замря в гърлото му. Погледна ръката си и ръката на Себастиан, стиснати заедно.

Кръв течеше през пръстите им и по китките им в изящни линии, образувайки червена дантела. Кръвта блестеше на студената електрическа светлина на града. Стичаше се не като течност, а като движещи се червени кабели и обвиваше ръцете им с ален обръч.

Необичайно чувство на спокойствие заля Джейс. Сякаш реалността се разпадна и той стоеше на върха на планина; светът се простираше под него и всичко можеше да бъде негово. Светлините на града вече не бяха електрически, а сякаш светлини на хиляди, подобни на диаманти звезди. Те сякаш светеха към него с благосклонна светлина и казваха: „Това е хубаво. Така е правилно. Това би искал баща ти.“

Той видя Клеъри с очите на съзнанието си, бледото й лице, разпиляната й червена коса, движещите й се устни, които казваха: „Сега се връщам. Пет минути.“

И после гласът й заглъхна и заговори друг, заглушавайки го. Нейният образ в съзнанието му се разми и се стопи в тъмнината, както Евридика беше изчезнала, щом Орфей се беше обърнал да я погледне за последен път. Той я видя, белите й ръцете се протягаха към него; после я обгърнаха сенки, и вече я нямаше.

Сега в главата на Джейс прозвуча нов глас, познат глас, някога омразен, сега непонятно приятен. Гласът на Себастиан. Той сякаш се движеше през кръвта му, през кръвта, която преминаваше от ръката на Себастиан в неговата, подобно на огнена връзка.

Сега сме едно, братле, ти и аз — каза Себастиан.

Сега сме едно.

БОНУС МАТЕРИАЛ

В „Град от стъкло“ точно преди да се отправи в преследване на Себастиан, Джейс оставя на Клеъри писмо. То е обект на много дискусии сред феновете на поредицата, но досега не е било публикувано. Сега имате възможност да прочетете пълния текст на писмото.

Клеъри,

Независимо от всичко, не мога да понеса мисълта да загубя този пръстен завинаги, както не мога да понеса мисълта да загубя теб завинаги. Въпреки че едното не зависи от мен, другото е по силите ми. Оставям ти семейния ни пръстен, защото ти имаш права над него толкова, колкото и аз.

Пиша това, докато гледам как слънцето изгрява. Ти спиш, сънищата движат неспокойните ти клепачи. Иска ми се да знаех какво мислиш. Иска ми се да се вмъкна в главата ти и да видя света с твоите очи. Иска ми се да видя себе си с твоите очи. А може би не искам да видя точно това, може би така ще се убедя дори повече от сега, че повтарям една голяма лъжа — а не мога да понеса това.

Аз ти принадлежа. Можеш да правиш с мен каквото поискаш и аз бих ти позволил. Можеш да поискаш всичко от мен и аз ще направя и невъзможното, за да те зарадвам. Сърцето ми твърди, че това е най-хубавото и невероятно чувство в живота ми. Умът ми обаче знае разликата между това да желаеш нещо, което не можеш да имаш, и да желаеш нещо, което не е редно да желаеш. А не е редно да те желая.

Цяла нощ гледах как спиш, гледах как лунната светлина се появи и изчезна, как хвърляше черно-бели сенки върху лицето ти. Никога не съм виждал нещо по-красиво. Мислех за живота, който можехме да имаме, ако нещата бяха различни — живот, в който тази нощ не е първата и последната, без връзка с реалността, а в който всяка нощ е такава. Нещата обаче са каквито са и всеки път, когато те погледна, изпитвам чувството, че аз те подведох да ме обикнеш.

Никой не смее да изрече на глас истината, а тя е, че друг няма шанс срещу Валънтайн, освен мен. Само аз мога да го доближа. Мога да се престоря, че ще се присъединя към него и той ще ми повярва; после ще сложа край по един или друг начин. У мен има нещо от Себастиан — мога да го проследя до укритието на баща ми. И точно това ще направя. Затова снощи те излъгах. Казах ти, че просто искам да прекарам една нощ с теб. Аз обаче искам всяка нощ да съм с теб. И сега ще се измъкна през прозореца на стаята ти като страхливец. Защото трябваше да ти кажа всичко това в очите, а не мога.

Няма да те обвиня, ако ме намразиш. Иска ми се да ме намразиш.

Докато мога да мечтая, ще мечтая за теб.

Джейс

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Първа част. Ангели унищожители

1. Господарят

2. Страх от падане

3. Седмократно

4. Изкуството на осемте крайника

5. Адът вика ада

6. Събудете мъртвите

7. Претор лупус

8. Разходка в тъмното

9. От пожар на друг пожар

Втора част. За всеки живот

10. „Ривърсайд Драйв“, № 232

11. Нашият вид

12. Храмът

13. Убитото момиче

14. В какво се превръщат мечтите

15. Beati Bellicosi

16. Ангелите на Ню Йорк

17. И Каин стана

18. Белези на огъня

19. Адът е доволен

Бонус материал

Заслуги