ФАБИАН ЛЕНК

МОНТЕСУМА И СВЕЩЕНОТО СЪРЦЕ

Част 12 от „Детективи с машина на времето“

Превод от немски: Ирена Патулова, 2008

chitanka.info

КИМ, ЮЛИАН, ЛЕОН И КИЯ — ДЕТЕКТИВИ ВЪВ ВРЕМЕТО

Находчивата Ким, знаещият Юлиан, смелият Леон и загадъчната египетска котка Кия са четирима приятели, които имат необикновена тайна.

Те притежават ключ за старата библиотека в манастира „Свети Бартоломей“. Там се намира мистериозната стая на времето Темпус[1], през която може да се отиде в миналото. Темпус пулсира в ритъма на времето, има хиляди врати и зад всяка се крие определена година от историята на света. През тези врати приятелите могат да се озоват в Египет от времето на фараоните или в древен Рим.

Винаги, когато се интересуват от някоя вълнуваща епоха или попаднат на загадъчен криминален случай от миналото, те се озовават там с помощта на Темпус.

И пак Темпус връща приятелите в настоящето. Трябва обаче добре да запомнят мястото на пристигането, защото само оттам могат да се върнат обратно в нашия свят.

Дори когато пътуванията във времето продължават по няколко дни, в настоящето не е изминала и секунда. Така никой не забелязва внезапните изчезвания на нашите детективи.

[1] Темпус — (от лат.). — Време. ↑

СВЕЩЕНАТА КОРОНА

На вратата се позвъни. Леон грабна меча и отиде да отвори. Беше облечен като гладиатор от Древен Рим.

На прага стояха млада фараонка и момче със странна корона от крещящо зелени пера на главата.

— Добре сте дошли! — усмихна се Леон към Ким и Юлиан и отпусна меча.

— Така да бъде! — приповдигнато отвърна Ким. Носеше дълга бяла рокля, пристегната със златист колан, огърлица от блестящи стъклени перли и лента на челото. В ръцете си държеше жезъл и палмов лист.

— Изглеждаш супер, Леон. Костюмът ти на гладиатор много ти подхожда — и Ким прелетя покрай него към стълбата, която водеше към мазето. Отдолу се чуваше силна музика. — О, карнавалът вече е започнал!

Леон се засмя:

— Да, и родителите ми обещаха да не се връщат от кино преди десет! — погледът му се задържа върху Юлиан. Освен странното нещо върху главата му, той носеше яркочервено наметало, падащо на дипли. — Това индиански костюм ли е?

Юлиан се опули:

— Индиански ли? Да не си превъртял? Облечен съм като владетеля на ацтеките[1] Монтесума II![2] Не е виждаш ли?

Леон повдигна рамене:

— Монтесума ли? Ами…

— Виж короната! — натърти Юлиан и посочи към короната от пера[3].

— Направих я от зелени пера. Короната на Монтесума била съвсем същата. А това е златно сърце. За владетелите на ацтеките то било символ на властта. Оригиналът бил от чисто злато.

Без да се впечатли, Леон невъзмутимо мина край Юлиан, който държеше в ръка златист камък, голям колкото юмрук, и заслиза по стълбата:

— Според мен, короната също трябва да е от злато — подхвърли той.

— Така ли мислиш? В такъв случай изобщо не си в час — засегнат отвърна Юлиан. — Прочутата корона от пера на Монтесума била направена от четиристотин и четирийсет зелени пера на свещената птица кетцал[4] и била украсена със злато. Днес короната се оценява на петдесет милиона долара.

Леон се закова на място:

— Какво!? Петдесет милиона?

Юлиан кимна:

— Точно толкова! Но за мексиканците, наследниците на ацтеките, тя е още по-ценна. За тях тя е свещена! По времето на Монтесума се смятало, че който притежава короната и сърцето, той владее империята!

Тримата стояха пред мазето, където се вихреше карнавалът. Фараонката Ким щракаше с пръсти в ритъма на музиката.

Леон впери недоверчив поглед в зелената корона.

— Всичко това звучи леко преувеличено!

Юлиан простена:

— Да идем утре в библиотеката. Ще ти докажа, че короната и сърцето наистина са били страшно важни.

— Добре — съгласи се Леон. — А сега, карнавалът ни чака!

На следващия ден тримата приятели се срещнаха в старата библиотека на бенедиктинския манастир „Свети Бартоломей“. Съпровождаше ги невероятно красива котка с кехлибарена козина и смарагдовозелени очи.

Кия безшумно пристъпваше редом с приятелите върху меките възглавнички на лапите си и внимателно изучаваше обстановката. Нарочно бяха дошли точно по време на обедната почивка на библиотеката, защото не искаха никой да ги безпокои.

— Петдесет милиона долара!? Просто не мога да повярвам! — каза Леон, когато стигнаха до отдела с исторически книги. — Сигурно си се объркал, Юлиан.

Юлиан победоносно се усмихна:

— Веднага ще проверим!

Той се отправи към един библиотечен шкаф, плъзна поглед по гърбовете на книгите и издърпа някакъв том. Разгърна го върху една от масите за четене и се съсредоточи върху съдържанието. Ким и Леон надзъртаха през рамото му.

— Ето това търсех! — извика Юлиан след малко и заби пръст в страницата. После прочете на глас: — „Ацтеките наричали короната от пера на Монтесума «копили кетцали», или «свещена корона». Тя била направена от четиристотин и петдесет пера от опашката на птицата кетцал и била закрепена върху златен шлем. Ацтеките вярвали, че птицата кетцал е летящ бог, а този, който има право да се украси с перата й, също е бог.“ — Юлиан плъзна поглед по следващите няколко реда, преди да продължи: — „Сърцето от злато, също както и короната били важни символи на властта“.

Момчето благоговейно погледна нагоре:

— С радост бих носил истинската корона…

— Вместо боядисаните кокоши пера ли? — подкачи го Леон.

Юлиан го стрелна с поглед:

— Да бе, много смешно!

Ким се взря в загадъчните очи на котката:

— Момчета, мисля, че отново е време за кратко посещение в нашата вълшебна стая. Искам да знам какво означават короната и сърцето. Могъщ владетел, летящи богове, корона от пера, сърце от злато — всичко това е много любопитно.

Котката разтвори широко очи и на Ким й се стори, че я погледна съзаклятнически.

Леон зарови пръсти в косата си:

— Пътешествие при ацтеките? Къде и кога са живели всъщност?

Юлиан пак се зачете:

— Първите свидетелства за ацтеките датират от 14 в. Разцветът на цивилизацията им е по времето на Монтесума II, който управлявал до 1520 година. В превод името му означава „гневният владетел“. Столицата на ацтеките се нарича Теночтитлан, днешния град Мексико. Ацтеките основали града на езерото Текскоко[5] и издигнали великолепни храмове. — Юлиан показа на приятелите си рисунка на пирамида с широка площадка на върха, върху която имаше два храма.

— Това е теокали[6], двойният храм на бога на дъжда Тлалок[7] и на бога на войната Уитцилопочтли[8] — обясни Юлиан. — Можеш да си счупиш езика! Но теокали е наистина огромен. Нищо чудно! Тук пише, че всеки владетел достроявал храма, започнат от предците му, така че да стане още по-голям!

— Вижте навсякъде има черепи! — извика Ким и усети как по гърба й плъзват студени тръпки. После прочете на глас текста под картинката: — „На най-високия етаж на храма на Уитцилопочтли са зазидани черепите на принесените в жертва хора. Това трябвало да умилостиви боговете.“ Колко ужасно!

Юлиан преглътна:

— Във всеки случай ацтеките очевидно били не само забележителни строители, но и безмилостни воини. — Той прелисти страницата и продължи да чете: — „Който успеел да срази четирима врагове, получавал правото да носи леопардова кожа. Жреците[9] се радвали на особена почит в обществото. Ацтеките имали повече от двеста различни богове и повечето от тях имали свои собствени жреци…“ Истинска лудост!

Юлиан прочете още няколко абзаца на ум.

— О — каза той накрая, — през 1519 г. ацтеките били покорени от испанските конкистадори[10], водени от завоевателя Ернан Кортес[11]. Те заграбили златните съкровища и избили по-голяма част от населението. Монтесума също умрял.

Ким съкрушено наведе глава и впери поглед в пода:

— Това също е ужасно!

— Във всеки случай — намеси се Юлиан, — ако искаме да отидем в Теночтитлан, годината трябва да е 1510. Това е времето на разцвета на империята на ацтеките. Тогава тя се простира на големи територии от днешно Мексико, между Мексиканския залив и Тихия океан. Само че не съм сигурен…

Леон изненадано го погледна:

— Какво ти става? Не искаш ли да видиш Монтесума?

Юлиан не бързаше с отговора:

— Да, разбира се — най-после каза той. — Само че не забравяй жертвоприношенията!

— Без паника, момчета! — обади се Ким. — Едва ли ще ни принесат в жертва, само защото искаме да видим забележителната корона на великия владетел.

Юлиан бавно затвори книгата:

— Може би си права, Ким.

— Е, тогава да направим едно малко пътешествие в 1510 година! — заяви Ким и се отправи към Темпус — стаята на времето, която се намираше зад висок библиотечен шкаф, поставен върху релса в пода.

Приятелите се огледаха още веднъж, след това преместиха тежкия библиотечен шкаф и отвориха почти черната, богато украсена с магически символи врата към стаята на времето.

Очакваше ги познатата синя светлина. Разпокъсани облаци се рееха над непрогледното пространство на стаята, която нямаше нито начало, нито край. Подът пулсираше бавно в ритъма на времето.

С присвити очи Ким, Леон и Юлиан се взираха във вратите, над които бяха изписани различни години. Вратите бяха хиляди и иззад всяка се разнасяха звуци. Отне им доста време да намерят нужната врата.

Вратата с числото 1510 бясно се блъскаше насам-натам. Едва при втория опит Ким успя да хване дръжката. Зад вратата се разкри бездънна тъмнина. Силен вятър издуваше дрехите им. Чуваха се глухи удари на барабан. Отначало ритъмът беше бавен, но постепенно ставаше все по-бърз и по-бърз, докато не се превърна в безразборна какофония и тогава ударите рязко спряха. Чуваше се само звънкото чуруликане на някаква птица — беше невероятно красива и нежна песен. Децата се заслушаха. След това Кия скочи върху рамото на Ким, а приятелите се хванаха за ръце. Юлиан, Ким и Леон се концентрираха върху мисълта за Теночтитлан, тъй като само така Темпус можеше да ги отведе на нужното място. След това децата прекрачиха прага на стаята.

[1] Ацтеки — Общо име на група племена, говорещи един и същ език — нахуатъл, които след 13 в. населяват Мексиканското плато. Ацтеките често наричали себе си мехикана по името на най-голямото и силно племе в общността. От там идва името на днешно Мексико. ↑

[2] Монтесума II (1465–1520). — Деветият и последен ацтекски тлатоани (император). Най-прочутият владетел на империята на ацтеките. Възкачил се на трона през 1502 г. като наследник на своя чичо Ауитцотъл. По време на управлението на Монтесума държавата достигнала своето най-голямо териториално разширение. Той провел социални реформи в държавата. Умрял в 1520 г. Историците все още спорят дали е бил убит от своите като предател или от испанците. ↑

[3] Корона от пера (копили кетцали). — Свещена корона на императорите на ацтеките. Тя била изработена от стотици пера на различни птици, включително и 400 пера от птицата кетцал. Перата били подредени върху златна основа с формата на полуокръжност и украсени със скъпоценни камъни. Днес короната се намира в Антропологическия музей във Виена. ↑

[4] Кетцал — Птица с яркозелени пера, обитаваща Централна Америка. На езика нахуатъл името й означава „дълго перо“. Перата на великолепната й опашка могат да достигнат до два пъти дължината на тялото. Ацтеките смятали птицата за свещена. Ловели я, но не я убивали, а само отскубвали пера от опашката й. ↑

[5] Текскоко — Едно от петте соленоводни езера на Мексиканското плато в Централна Америка, разположено на над 2200 м надморска височина. ↑

[6] Теокали (от нахуатъл „Къщата на боговете“). — Религиозна сграда, чието име на нахуатъл означава „Къщата на боговете“. Характерна е за културите в Централни Америка. Има форма на терасирана пресечена пирамида на върха, на която обикновено има светилище, в което се извършват религиозни церемонии. Една от най-известните и най-висока теокали е Големият храм, който днес се намира в централната част на град Мексико. ↑

[7] Тлалок — Бог на дъжда и плодородието. На езика нахуатъл името му означава „този, който кара всичко да расте“. Тлалок бил един от най-почитаните ацтекски богове. Неговото светилище се издигало до това на Уитцилопочтли на върха на Големия храм в Теночтитлан. ↑

[8] Уитцилопочтли — Бог на ясното небе, младото слънце, войната, лова и покровител на благородниците. Обещал на ацтеките, че ще ги преведе на благословено място, където ще станат негов избран народ. Уитцилопочтли бил едно от най-почитаните божества. Ацтеките вярвали, че той се храни с човешки сърца и кръв и затова му принасяли в жертва военнопленници или избрани воини. ↑

[9] Жрец — Духовно лице, служител на култа, посредник между боговете и хората. При ацтеките жреците били само мъже. ↑

[10] Конкистадор (от исп. завоевател). — Испански завоевател на Централна и Южна Америка в периода 15–17 в. ↑

[11] Ернан Кортес (1485–1547). — Испански конкистадор, покорител на империята на ацтеките. Кортес пристигнал в Новия свят през 1501 г. с единствената цел да забогатее. Участвал в завладяването на Куба. Едва през 1519 г. успял да събере средства, за да финансира собствена експедиция за търсене на злато. С отряд от 600 души, 20 коня и 10 оръдия завладял голямата империя на Монтесума II и си присвоил огромни богатства. Епископът Де Лас Касас, един от малкото приятели на индианците в Новия свят, написал в дневника си: „Бог, който единствено знае колко хора трябваше да заплатят с живота си за тази сума, ще му поиска сметка за нея!“. ↑

ВОИНЪТ ЯГУАР

С помощта на Темпус тримата приятели преминаха през огромната каменна основа на някаква пирамида. Положението на слънцето показваше, че е късен следобед. Пред погледа на децата се откриваше голям площад, пълен с хора. Гледката пред очите им спря дъха им.

— Теокали — със заекване произнесе Ким, която се беше обърнала и втренчено гледаше нагоре. — Да запомним добре това място, момчета, тъй като само оттук можем да се върнем у дома.

Теокали се издигаше поне на трийсет метра над главите им. Дълги стълбища, край които се виеха каменни змийски глави, водеха към широка петнайсетметрова площадка. Следваха нови стъпала, които стръмно се изкачваха нагоре. Невъзможно беше да се каже колко са. На около двайсет метра височина имаше открита галерия, от която към небето се извиваше черен дим. Върху тази галерия се издигаха два храма — триетажни, стесняващи се нагоре, с плоски покриви. Към храмовете водеше тясна врата.

— Наистина впечатляващо — каза Ким и остави Кия на земята. В този момент видя дрехите си. Носеше дълга до глезените пола от червено парче плат, увито около тялото й и бяла памучна блуза без ръкави. Леон и Юлиан бяха само с кожени препаски и също като Ким — боси. Повечето ацтеки бяха облечени по този начин — просто и практично. Но на площада имаше и богато облечени хора, които вероятно бяха аристократи. Виждаха се жени с елегантни рокли, украсени с перли и пера, с гердани от миди и камбанки от чисто злато. В косите им блестяха перли. Те си вееха с ветрила от пъстри пера и гонеха досадните мухи.

Вниманието на Ким привлече някакъв прекалено издокаран мъж. На главата му се кипреше кожена шапка, украсена с връзка пера, падащият му на вълни плащ беше от скъп плат на шарки, а на гърдите му блестеше златен диск. Пръстените на краката му също бяха от злато и в тях бяха инкрустирани[1] малки парченца нефрит.

— Това е невероятно! — извика Леон.

Както изглежда, на огромния площад пред теокали течеше обичайният годишен пазар. Търговци, седнали на рогозките си, предлагаха стоки, имаше тънки памучни одеяла, фино изтъкани наметала, украшения от нефрит[2], сребърни гердани, обеци от злато, ветрила от разноцветни пера, с шарки като на пума, оцелот или ягуар. Селяните бяха наредили пред себе си картофи, царевица, домати, тикви, боб, фъстъци, ананас и папая. Някаква жена предлагаше пуйки, а в дървен кафез се пъчеше броненосец.

Потокът от хора ги повлече и тримата се присъединиха към всеобщото оживление.

— О, не! — извика Леон и започна да си пробива път напред.

— Какво има? — попитаха Ким и Юлиан.

— Вижте, вижте! — Леон посочи към някаква дървена конструкция.

Ким и Юлиан се обърнаха и ужасено отстъпиха назад — това, което им показваше Леон, беше тцомпантли[3] — стена, върху която бяха изложени черепите на принесени в жертва на боговете хора. Ацтеките минаваха покрай нея, сякаш беше най-нормалното нещо на света.

Приятелите бяха толкова шокирани, че загубиха ума и дума.

— Да вървим — най-после тихо предложи Леон и посочи към един занаятчия. Мъжът предлагаше брадви, изработени от мед. В съседство се продаваха всевъзможни керамични съдове, а също и уиктиси[4] — заострени колове за садене на царевица. Леон видя някакъв мъж да плаща с какаови зърна[5], но стоките обикновено се разменяха една за друга.

В този момент носовете им доловиха апетитна миризма. На три метра от тях яка жена приготвяше в керамична купа, на огън от сухи клони, тамале[6] със зеленчуци и месо. Наблизо едно момиче пък си купи атоле[7] — ароматен сладкиш от царевица.

Внезапно някакъв дребен мъж, стиснал кожена кесия, се блъсна в тях. Той дишаше на пресекулки — вероятно беше тичал. Опита се да заобиколи дете с глинена стомна в ръце, но се спъна и падна. Кесията тупна в праха и от нея се изтърколиха чифт обеци. Мъжът се изправи и хукна напред, без дори да погледне скъпоценностите, които разпиля.

Юлиан се наведе и вдигна от земята красив пръстен.

— Остави го! — прошепна Леон, но вече беше късно.

— Дръжте крадеца! — чу се глас и преди приятелите да се усетят, отряд войници се втурна към тях. Мъжете с мускулести тела и коси до раменете бяха боси, с кожени препаски и въоръжени с макуауитли[8] с две остриета, нещо като боздугани с остри парченца обсидиан[9] по тях.

Предводителят на отряда носеше наметка от ягуарова кожа и бе въоръжен с дълго копие. Истински великан, с остри черти на лицето и с червено-кафява кожа.

— Хванете ги! — заповяда той.

Ужасен, Юлиан хвърли поглед през рамо, но там нямаше никой. Очевидно мъжагата имаше предвид тях.

В следващия момент войниците ги държаха здраво.

— Хванахме крадците! — каза мъжът с наметката от ягуар. В погледа му се четеше хладна насмешка. Той дръпна пръстена от ръката на Юлиан. Край тях се насъбра тълпа.

— Ние, м-м-м, ние нямаме нищо общо с това. Ние… — опита се да се оправдае Юлиан.

— Разбира се, че нямате — прекъсна го предводителят. — Само че не те съветвам да ме лъжеш, в името на Уитцилопочтли!

Юлиан успя да изфабрикува нещо като усмивка, въпреки че върху челото му избиха капчици пот:

— Не лъжа. Изобщо не беше така!

Войниците се разсмяха гръмогласно.

— Вие сте малки крадци, затова ще бъдете принесени в жертва на Уитцилопочтли — мрачно оповести предводителят. — Ще е голяма чест за вас. Утре нашият велик владетел Монтесума се жени за красивата принцеса Неца от племето на микстеките[10], както знаете. А такова събитие изисква да бъдат умилостивени боговете! И вие ще допринесете за това.

— Моля ви, почакайте! — разнесе се глас и едно момиче се изправи пред воина. — Остави ги да си вървят, Куанун.

Момичето беше на възрастта на тримата приятели, със сериозно лице, тъмнокафяви очи, чип нос и средно дълга коса. Беше облечено просто — с кафява пола, увита около тялото, и лека блуза.

— Моля!? — изфуча предводителят.

Момичето го погледна умолително:

— Нищо не са направили, видях всичко. Един мъж открадна накитите и след това ги изтърва, докато бягаше — и момичето посочи към Юлиан. — Момчето само ги вдигна.

Предводителят недоверчиво присви очи:

— Вярно ли е?

— Да! — твърдо изрече момичето.

Приятелите си размениха изплашени погледи — дано думите й са убедили Куанун.

Мъжът с ягуаровата наметка потърка масивната си брадичка:

— Колкото повече врагове унищожа, толкова по-добре за кариерата ми… А и върховният жрец Кцимал винаги се радва на нови жертви.

Детето предпазливо го погали по рамото:

— В храма ще са много по-необходими. Кцимал се нуждае от работна ръка, знам добре това, нали работя там. Ще са ни много по-необходими като слуги.

Куанун се замисли, а след това колебливо додаде:

— Не знам, не знам…

Изминаха няколко дълги минути.

[1] Инкрустация — Декоративно изкуство, при което върху повърхността на предмет се врязват украшения от друг материал. ↑

[2] Нефрит — Минерал със зеленикав цвят, използван за направа на бижута, високо ценен още от древността. ↑

[3] Тцомпантли — Конструкция от дървени колове, прилична на стена или ограда, която служела за излагане на черепите на принесени в жертва хора. Между високи колове били поставяни редици от напречни дървени оси, върху които били нанизвани черепите. Според свидетелства на испански конкистадори на Великата тцомпантли в Теночтитлан били изложени повече от 60 000 черепа. ↑

[4] Уиктиси — Заострени колове, с които ацтеките изкопавали дупка в земята, за да садят царевица, домати и т.н. Ацтеките не познавали ралото и обработвали земята с прости сечива. ↑

[5] Какаови зърна — Плодовете на какаовото дърво, които ацтеките използвали като парични средства. ↑

[6] Тамале — Традиционно ястие от месо или зеленчуци, които се увиват в царевични листа и се варят. ↑

[7] Атоле — Сладкиш от царевично брашно, напомня на палачинка. ↑

[8] Макуауитъл — Вид оръжие, подобно на боздуган. Общата му дължина била около 75 см, в удебеления му край се втъквали множество остри парчета обсидиан. ↑

[9] Обсидиан — Вулканско стъкло, образува се при охлаждането на лавата. Използва се от много древни народи за направата на сечива, оръжия и накити. ↑

[10] Микстеки — Народ, населяващ планинските части на Централна Америка. Името означава „жители на облачната страна“. Сто години преди идването на испанците в Америка микстеките били подчинени от ацтеките. ↑

ЧЕРНИЯТ ЖРЕЦ

— Е, добре — най-после каза Куанун. След това стрелна с поглед приятелите: — Свободни сте, не мога да откажа нищо на Чалчи!

Той даде знак на войниците си и те се отдалечиха заедно с него.

— Уф! — изтръгна се от гърдите на Юлиан. После се обърна към спасителката им: — Благодаря, Чалчи!

Момичето го погледна със сияещи очи:

— Няма защо, в името на Кетцалкоатъл[1]. Не мога да търпя несправедливост. Впрочем името ми е Чанчинентциал, но ме наричат Чалчи. Живея с родителите си на брега на езерото. Те са селяни и не печелят много. Затова работя в храмовете. Всяка сутрин идвам тук, но вечер се връщам при родителите си. А Куанун ми е чичо. Той е воин ягуар[2], понеже е заловил много военнопленници. Затова повечето хора се страхуват от него. Но аз мога да го въртя на малкия си пръст.

„За щастие“, помисли си Ким.

Чалчи купи от една сергия сноп папрат:

— Какъв късмет, че заради сватбата има пазар на площада пред храма. Това ще ми спести разкарването. Върховният жрец страда от болки в гърба, а папратта лекува точно от това.

След това Чалчи попита приятелите откъде са. Юлиан и този път разказа историята, която всеки път разказваше в подобни случаи — че са от малко селце, някъде на юг, загубили са родителите си при нападение и са дошли в големия град да търсят препитание като слуги.

— О, много съжалявам за родителите ви — каза Чалчи и добави утешително: — В храма със сигурност ще се намери работа за вас. Аз мета и нося въглища[3] за огъня. Но сега елате с мен в теокали, за да ви представя на Кцимал. Той може да говори с боговете и затова Монтесума го направи върховен жрец.

Юлиан преглътна:

— Дали Кцимал няма да реши да ни принесе в жертва на боговете?

Чалчи се засмя:

— Не, ще се погрижа за това. Все пак работя отдавна при него и той има много добро отношение към мен, или поне така мисля.

— Дано е така — отвърна Юлиан.

Леон реши да смени темата:

— А великият Монтесума наистина ли се жени утре?

— Да — отвърна Чалчи, докато си проправяше път през тълпата. — Взима за жена красивата Неца. Това е добре, защото с микстеките сме в непрекъсната война. След тази сватба може отново да настане мир. Но не съм сигурна…

— Защо се съмняваш? — попита Ким.

— Трудно е да се довериш на микстеките. А бащата на Неца, Актлу, владетелят на микстеките, е жесток човек — обясни Чалчи. — Така или иначе от утре започва голям празник. И всички са поканени, независимо дали са воини, благородници или селяни!

„Чудесно, помисли си Леон. Тогава ще можем да видим самия Монтесума. Дали ще носи забележителната си корона?“

Децата стигнаха до долната стълба на теокали и се заизкачваха към първата тераса. Вървяха в лявата страна и стигнаха до ниска проста постройка, пред чиято широка порта стоеше войник с копие в ръка. Чалчи обясни на приятелите, че тук се намира върховният жрец. Тя размени няколко думи с воина и той ги пусна да минат.

Момичето въведе тримата приятели в мрачно помещение без прозорци, оскъдно осветено от димяща лампа. Светлината падаше върху висока около метър и половина статуя с ужасяващо лице. Носът напълно липсваше, устата беше невероятно широка, виждаха се остри зъби и огромни изпъкнали очи, враждебно вторачени в децата. На челото имаше лента с разтворено ветрило.

Под статуята, зад малка маса седеше някакъв човек.

Чалчи сведе глава.

— А, ето те и теб, Чалчи — с дрезгав глас каза човекът. — Крайно време беше! Тези болки ще ме уморят. Чакай, чакай, какво искат тези деца с котката?

Мъжът се надигна и впери поглед в тримата приятели. Очите на децата вече започнаха да свикват с тъмнината. Мъжът, който стоеше пред тях, беше около четирийсетте, с гърбав нос и хлътнали бузи, а тънките му устни бяха сухи и напукани. Под леко изпъкналите му гневно блестящи очи имаше тъмни кръгове. Беше увит в черен шал, а в гъстата му коса проблясваха черни перли.

— Те са… приятели, господарю — каза Чалчи. В гласа й се долови лек страх. — Не им причинявай зло. Моля те, велики Кцимал!

Върховният жрец се изсмя високо:

— И защо не? — После се обърна към каменната фигура и прекара пръсти по огромните й зъби. — Миктлантекутли[4], владетелят на царството на мъртвите, сигурно много ще ви се зарадва… На колене, червеи!

Приятелите бързо се подчиниха.

— Още по-ниско!

Децата се притиснаха към студения под. Единствено Кия ни най-малко не се впечатли, а спокойно продължи да се мие.

Ким затвори очи. Изглежда, мъжът в черно обичаше властта и й се наслаждаваше.

— Те са загубили родителите си и могат да помагат в храма — чу се гласът на Чалчи. — А на вас са ви необходими слуги, нали?

— Да, разбира се — промърмори Кцимал. — Донесе ли папрат?

— Да, господарю — почтително отвърна Чалчи и се приближи към масата с наведена глава.

— Добре — кратко отвърна Кцимал. След това щракна с пръсти и заповяда на един роб, който се появи сякаш от нищото:

— Накълцай я на дребно и ми я донеси!

През тънката блуза на Ким се прокрадваше хлад. Дали върховният жрец не възнамеряваше да ги остави да лежат върху пода до утре сутринта? Тя внезапно се изправи.

— Какво си позволяваш? — просъска Кцимал.

— Може във вашите очи да сме само презрени роби, но дори и те имат право на отговор. Ще се възползвате ли от нашите услуги? — попита Ким и хладно погледна жреца.

Леон и Юлиан затаиха дъх. Дано Ким не е отишла твърде далеч.

Кцимал изненадано опули очи. Адамовата му ябълка започна да подскача, а острият му поглед пронизваше момичето. С няколко крачки той се озова до Ким. Костеливият му показалец, който напомняше нокът на хищна птица, сочеше момичето.

— Хей, ти — прогърмя гласът му и приятелите вече се опасяваха от най-лошото. — Разпуснатият ти език може да ти струва главата. Но блюдолизци в този град има достатъчно. Монтесума обича да се обгражда с тях. Имаш късмет, че обичам смелите хора като теб. Отговорът ми е „да“. Двама тлакотли[5] излязоха днес от строя. Работата на тези роби беше да поддържат свещения огън, който не трябва да изгасва. Ще я поемете вие. Чалчи, покажи им какво да правят. Ще спят при останалите роби. Вървете!

— На твоите услуги, господарю — отвърна Чалчи и се отдалечи, като непрекъснато се кланяше. Приятелите я последваха, без да се бавят.

— Какъв ужасен човек — каза Леон, щом излязоха навън.

— Да, така е — отвърна Чалчи и замислено ги поведе към една ниска постройка зад огромната пирамида. Насреща им се зададе млад жрец, облечен целият в черно. Мъжът беше висок и слаб, имаше открито лице с високи скули и остър нос. В тъмните му очи проблесна любопитство, щом зърна децата.

— О, Йейак — извика Чалчи и отново се поклони.

— Хайде, хайде — приятелски каза Йейак. — Не обичам това.

Чалчи му се усмихна и представи новите си приятели.

— Нови слуги? — попита Йейак. — Отлично. Ще имаме много работа около сватбата.

След това им показа малка стаичка в къщата за роби. В нея имаше само три рогозки и глинена стомна.

— По-добре от нищо — усмихна се Чалчи. — А сега елате да ви покажа какво да правите.

— Трябва да поддържат огъня с въглища — каза Йейак. — Аз отивам при Кцимал. Ще му забъркам мехлем за болките. Покажи им работата, Чалчи, а после ела да ми помогнеш.

Чалчи поведе приятелите обратно към пирамидата. Минаха покрай някаква постройка, към която имаше залепено помещение с купол.

— Това също ли е храм? — попита Ким.

Момичето се засмя:

— Не, това е парна баня. Стените се загряват с огън. След това влизаме вътре и изливаме вода върху горещите стени, за да се образува пара. Това е чудесно средство срещу простуда. Понякога добавяме билки срещу кашлица във водата.

Малко след това, под палещите слънчеви лъчи, приятелите мъкнеха нагоре по стълбите тежки кошници с въглища, а Кия подскачаше наоколо. От децата течеше пот.

На половината път Юлиан се спря и избърса челото си:

— Каква страхотна гледка — извика той.

Оттук се виждаше целият храмов комплекс, обграден с триметрова каменна стена. На равни разстояния от стената се подаваха издялани от камък змийски глави, разтворили широко паст. Непосредствено зад стената имаше огромен едноетажен дворец, дълъг не по-малко от сто метра. Пищни мозайки с изображения на ягуари и птици кетцал украсяваха стените му. В многобройните вътрешни дворове цъфтяха великолепни цветя. На запад се издигаха две внушителни планини със заснежени върхове — Попокатепетъл[6] и Итцачихуатъл[7].

От храмовия комплекс тръгваха три улици по около петнайсет метра, водещи на юг, север и запад, пресичаха града, разположен сред езерото Текскоко, и продължаваха по най-високата част на широките диги[8], свързващи острова със сушата. Градът беше заобиколен с пояс от ниви, част от тях се намираха под нивото на водата. По протежение на улиците имаше къщи на по два-три етажа, издигнати върху колове във водата или почти до водата. Къщите от ослепително бял варовик бяха с плоски покриви и украсени с цветни фризове. Водопроводи от печени тухли и каменни канали опасваха града отвсякъде.

— Напомня ми Венеция — възхитено каза Леон. После отново помъкна тежките въглища нагоре по стълбите.

Горе, пред украсения в бяло и синьо храм на бога на дъжда, лежеше каменна фигура. А в храма на бога на войната се издигаше черен камък, висок около метър. Над него се извисяваха два етажа, украсени в кървавочервено, по фасадите им се виждаха мъртвешки глави. Костите меко проблясваха на слънчевата светлина.

— Доста гостоприемно — прошепна с треперещ глас Ким.

След това добави въглища в един от триножниците, поставени в четирите ъгъла на горната площадка на пирамидата. Огънят се разгоря по-силно и към небето се понесе гъст черен дим.

Юлиан погледна крадешком към широките входове на двата храма, охранявани от многобройни войници. За какво ли служи каменната фигура? Изпълнен от любопитство, той се приближи.

В най-лошия случай стражите просто щяха да го прогонят, какво пък толкова, помисли момчето.

Ким, Леон и Юлиан се упътиха към храмовете. Стражите ги погледнаха заплашително и насочиха копия към тях. Приятелите спряха и се усмихнаха нерешително.

В този момент се разнесе суров глас:

— Какво търсят тук новите слуги? Да се приближиш твърде много до боговете, не е безопасно.

— О, това е Кцимал — прошепна Юлиан.

Върховният жрец се отдели от сянката на вратата, водеща към храма на бога на войната Уитцилопочтли, и пристъпи напред. В оскъдната светлина на превалящия ден мъжът изглеждаше още по-мрачен.

Кцимал даде знак на стражите, след това махна на Ким, Юлиан и Леон да отидат при него. Те колебливо се подчиниха.

— Всичко тук е ново за вас, нали? По всичко изглежда, че не сте оттук — тихо каза върховният жрец и в гласа му прозвуча заплаха. — Виждам го по лицата ви. Знаете ли какво правим обикновено с чужденците, в името на Шипе-Тотек[9]?

Приятелите мълчаха. Само Кия тихо изфуча.

Кцимал едва забележимо се усмихна:

— Подаряваме им нещо — честта да бъдат съвсем близо до боговете. Подаряваме им… — той едва сподави смеха си, — смъртта!

„Побъркан е, помисли си Ким. Напълно е побъркан!“

Кцимал посочи към камъка в десния ъгъл на храма на бога на войната:

— Това е жертвеният камък. Тук принасяме в жертва достойните, тези, които имат право да отидат на небето и които ще придружават бога на слънцето Уитцилопочтли! Но по всичко изглежда, вие предпочитате да мъкнете въглища. Пък и не вие решавате какво ще се случи с вас. Това зависи изцяло от мен. В момента обаче се нуждая само от носачи на въглища. Последвайте ме!

С омекнали крака приятелите последваха върховния жрец, който се отправи към съседния храм на бога на дъжда. Той избута стражите настрани и пристъпи към странната фигура, лежаща на земята. Тя беше около метър и половина висока, два метра дълга и лежеше в средата на празно помещение, застлано с каменни плочи. Нищо не биваше да отвлича вниманието от фигурата, която беше свила крака в коленете и беше изправила тялото си, сякаш се канеше да прави упражнения за мускулите на корема. Ръцете й бяха отпуснати в скута и държаха блюдо, в което бе поставено златно сърце.

— Тази фигура е чакмул[10] — мрачно обясни Кцимал, забелязвайки недоумението на приятелите. — Трябва да знаете това, ако искате да работите тук. Чакмулът пази сърцето на града.

Върховният жрец внимателно взе сърцето от блюдото. То имаше овална форма и не беше по-голямо от два юмрука.

— Сърцето на града — повтори Кцимал. — Сърцето на цялата империя. Загубени сме, ако изчезне. Затова Монтесума се грижи да бъде добре охранявано. Но тук, горе, е на сигурно място.

И жрецът внимателно върна сърцето на мястото му.

— Също толкова важна е и короната — продължи той.

— Короната от пера на Монтесума? — не можа да се сдържи Юлиан и си спечели пълния с изненада поглед на жреца.

— Не сте толкова неосведомени, колкото си мислех — подметна подозрително той. — Така е, тази корона също е свещена. Без нея Монтесума е нищо, както и народът!

Един от стражите се приближи към Кцимал и му прошепна нещо на ухото. Жрецът недоволно промърмори:

— Имаме посещение. Самият Монтесума — каза той. — Иска да принесе жертва на боговете. Кръвта му…

Приятелите неволно отстъпиха крачка назад. Кия плътно се долепи до краката на Ким.

В този момент от задната, тъмна част на храма се появи фигура, заобиколена от многобройна свита слуги. Приятелите зяпнаха от изумление, а после като видяха стражите да коленичат, коленичиха и те. По всяка вероятност това беше Монтесума.

Високият слаб мъж беше загърнат с разкошно наметало от червени и зелени пера, на гърдите си имаше златен диск, наподобяващ слънце, а под наметалото се виждаха къса кожена поличка и златни сандали. На главата си носеше златен шлем, върху който се вееше огромна корона от пера. Зелените дълги пера бяха прикрепени към лента от плат в светлосиньо и червено, украсена с перли. При всяка крачка на могъщия владетел повече от сто пера изящно се поклащаха.

Един от слугите вееше на Монтесума с ветрило, тъй като изкачването до двата храма очевидно го беше изтощило. Друг слуга носеше клетка с невероятно красива птица кетцал. Внезапно птицата запя.

Ким погледна приятелите си. Беше същата птича песен, която чуха в Темпус!

Владетелят на ацтеките стоеше пред Кцимал, който единствен остана прав. Контрастът между двамата мъже беше поразителен. Монтесума приличаше на вълшебна райска птица, Кцимал — на черна врана.

— Добре е, че си тук — звънко каза Монтесума. Той имаше тясно, издължено лице с правилен нос и умни, будни очи. На ушите му проблясваха златни клиновидни обеци.

— Така ли? — хладно отвърна Кцимал.

— Да — отсече Монтесума. — Знаеш, че утре се женя. И затова…

— Правиш грешка, ако ме питаш — прекъсна го Кцимал. — Неца е от племето микстеки. Би трябвало да я убием, а вместо това ти се жениш за нея.

Монтесума вдигна вежди:

— Само че не те питам, Кцимал. Тази сватба ще ни помогне отново да заживеем в мир.

Жрецът дрезгаво се засмя:

— Мир? Това е капан. Но ти винаги си бил лековерен! Ще погубиш всички ни!

— Затваряй си устата! — заповяда му Монтесума. — Мъчи те ревност. Знам, че искаш да седнеш на трона, Кцимал. Знам също така, че желаеш Неца!

Кцимал стисна юмруци, чак кокалчетата му изпукаха. Приятелите разбраха, че върховният жрец с мъка сдържа гнева си.

— Искам да принеса жертва на боговете и да помоля за благословията им — каза Монтесума и погледна хладно Кцимал.

— Е, добре — отвърна жрецът, извади дълъг черен нож от обсидиан и посочи с глава към чакмула.

Бързо извадиха златното сърце. След това Монтесума протегна напред дясната си ръка. Кцимал я хвана, промърмори някакво заклинание и леко сряза кожата под лакътя на владетеля. От раната бликна кръв. Жрецът се погрижи тя да капе върху блюдото в ръцете на чакмула. Докато кръвта капеше, Монтесума гледаше към аленеещото вечерно небе. Устните му се движеха.

Ким се питаше дали владетелят на ацтеките произнася молитва.

Върховният жрец подаде на владетеля кърпа, с която да притисне раната. Монтесума я взе, притисна я към раната, а после рязко се обърна и се отдалечи със свитата си, без да удостои жреца дори с поглед.

— Какво зяпате? — кресна Кцимал към децата, щом Монтесума изчезна. — Залавяйте се веднага за работа! Носете въглища! И кажете на Йейак да се качи при мен!

Приятелите тръгнаха надолу.

— Видяхте ли! — развълнувано рече Юлиан, докато слизаше по стълбите. — Короната от пера е изключително ценна. Нали ви казах!

— Да — съгласи се Ким. — Но сърцето е също толкова важно.

Леон кимна:

— Изглежда Кцимал иска да притежава короната. Ясно е, че се стреми към властта.

— Имам усещането, че истински мрази Монтесума — тихо каза Ким. — Сигурно заради Неца, младоженката. Дали наистина е толкова хубава? Може би ще я видим утре?

След малко бяха долу и влязоха в къщата на Йейак, точно до тази за робите.

— Трябва да ви заведем при върховния жрец — каза Юлиан. — Той иска да ви види.

Йейак благо се усмихна:

— Да, знам. — Той хвърли поглед към слънцето, което се готвеше да се скрие зад хоризонта. — Настъпва часът на сенките. А това означава, че е време за ололиуки[11].

— Какво е това? — попита Леон.

Младият жрец излезе от стаичката си:

— Това е средство, което помага да се приближиш до боговете. Когато ядеш семена от ололиуки, можеш да виждаш и чуваш неща, които иначе дори не забелязваш… — многозначително каза той.

Наркотик, с отвращение си помисли Леон, докато следваха жреца.

Йейак ги заведе в кухнята. Там имаше много огнища, на които се печеше или вареше нещо. Жрецът се приближи до една свободна маса и изсипа в плитък каменен хаван съдържанието на две торбички.

Приятелите го наблюдаваха.

— Това е изсушен кактус пейот[12], а това са семена от пейот — обясни жрецът. След това счука двете съставки на фин прах и ги изсипа в стомна с кафеникава течност. — В стомната има чоколатъл[13]. А сега, елате, Кцимал не обича да чака.

Приятелите и Йейак отново се изкачиха на горната площадка на теокали. Върховният жрец ги очакваше пред чакмула. Йейак се поклони леко и му подаде напитката.

Кцимал я изля в гърлото си. Ким, Леон и Юлиан наблюдаваха с любопитство какво ще стане. Известно време Кцимал не помръдна. Очите му бяха затворени. Възцари се напрегната тишина. Изминаха минути, преди някой да каже нещо.

Изведнъж Кцимал започна да трепери. Сухото му тяло се загърчи. Очите му внезапно широко се разтвориха. Приятелите се дръпнаха назад. Зениците на Кцимал не се виждаха — очите му бяха така изкривени, че се виждаше само бялото. След това започна да вие и нададе скръбен вопъл като изтерзано животно. Внезапно протегна ръка напред, сграбчи свещеното златно сърце и го издигна нагоре към слънцето, което изпращаше последните си лъчи към града при езерото. Един слънчев лъч докосна сърцето и то засия в дланта му.

— О, богове — изви се гласът на Кцимал. — Дайте ми сила да направя това, което трябва, въпреки че не ми е разрешено да го правя. Дайте ми могъщество да сразя лековерните и да попреча на тяхното обединение!

Юлиан, който също като Ким и Леон ужасено наблюдаваше жреца, се замисли кого ли има предвид Кцимал.

Монтесума! — предположи той. А кои не трябва да се обединяват? Монтесума и Неца може би? Твърде е вероятно.

Кцимал може би наистина е луд. Юлиан усети страх. Сватбата беше утре. Дали върховният жрец не е замислил нещо?

[1] Кетцалкоатъл — Бог на смъртта и възкресението, покровител на жреците и легендарен владетел на империята на ацтеките. Името му на нахуатъл означава Перната змия. Ацтеките вярвали, че един ден Кетцалкоатъл ще се върне, за да седне отново на престола си. ↑

[2] Воин ягуар — Елитен професионален воин в ацтекската армия. Заедно с воините орли те били най-добрите воини, които получавали тези титли след специално обучение и след като са доказали смелостта си в битка и са заловили много пленници. ↑

[3] Въглища — Ацтеките са първите жители на Америка, които започнали да използват въглищата и то не само за отопление, но и за украса. ↑

[4] Миктлантекутли — Бог на смъртта и владетел на отвъдния свят. Бил изобразяван като скелет или с череп, вместо глава. Постоянни спътници му били прилеп, паяк и сова. ↑

[5] Тлакотли — Роб. При ацтеките робите имали право на собствено имущество, можели да се женят и то не само за роби, а децата им се раждали свободни граждани. ↑

[6] Попокатепетъл („пушеща планина“. — Активен вулкан на Мексиканското плато, на 70 км от град Мексико, с височина 5432 м. ↑

[7] Итцачихуатъл („бяла дама“). — Неактивен вулкан в планински масив с четири върха, които приличат на легнала заспала жена. Намира се в непосредствено до Попокатепетъл. Висок е 5230 м. ↑

[8] Дига — Дълъг земен насип, издигнат с цел предпазване от наводнения. ↑

[9] Шипе-Тотек — Бог на растителността и посевите. Бил свързан както с пролетното обновление на природата, така и със събирането на реколтата и с опияняващата напитка „октли“. ↑

[10] Чакмул — Каменни статуи на полулегнали човешки фигури, които имат нещо като голям поднос или плоска чиния на коремите си. Предполага се, че са свещени воини стражи, които пазят пирамидите. Срещат се не само при ацтеките, но и при маите, инките и толтеките. Първата подобна фигура е намерена в Чичен Ица. ↑

[11] Ололиуки — Вид увивно растение, разпространено в Мексико. Семената му имат упойващ ефект и били използвани от ацтеките при различни религиозни ритуали. Жреците смятали, че така по-лесно влизат във връзка с боговете. ↑

[12] Пейот — Вид дребен кактус, който се среща в южните части на САЩ и в Мексико. Употребата му предизвиква халюцинации. Използвали го в магически и религиозни ритуали още от древността. ↑

[13] Чоколатъл — Напитка, приготвяна от какаови зърна, която съдържала вода, стрито какао, царевица, ванилия, лют черен пипер. Вкусът й бил доста различен от това, което днес познаваме като какао. Какаото станало познато в Европа едва след откриването на Америка през 15 в. ↑

ЧЕРВЕНИЯТ ДИМ

През целия следващ ден приятелите имаха много работа — влачеха тежките кошници с въглища нагоре по стълбите и метяха заедно с Чалчи площадките пред храма. Йейак им възлагаше все нови и нови задачи, а Кцимал още не се беше появил.

Междувременно на големия площад пред пирамидата издигнаха дървени навеси. Под тях подредиха маси и пейки за знатните. Масите бяха разположени като подкова около голям подиум, украсен с бели и червени кърпи, нагънати като разцъфнали цветни пъпки. В средата на подиума беше разстлана обикновена рогозка. Широките улици, пресичащи площада, бяха затворени с вериги и ги охраняваха воини. Зад тях се събираше обикновеният народ, имаше безброй сергии, на които се предлагаха различни лакомства. Площадът беше пълен с хора, нетърпеливи да видят сватбената церемония.

Церемонията щеше да продължи до вечерта. Приятелите бяха върху най-горната площадка на пирамидата, когато неочаквано се появи Кцимал с кървясали очи. Той презрително гледаше тълпата в краката си. Под навеса вече бяха седнали знатните, облечени в дрехи, украсени с разноцветни пера.

Кцимал пое от ръцете на Йейак странен духов инструмент от глина. Долната му част беше извита като ловджийски рог, а горната завършваше с две котешки глави, от чиито широко отворени уста излизаха звуците.

Козината на Кия настръхна.

Кцимал наду инструмента — разнесе се пронизителен звук като от фанфари.

Всички впериха очи към теокали. Разнесоха се силни викове, но воините бързо въдвориха тишина.

— Невероятно, колко много войници има долу — каза Леон. — Изглежда, че е обявена пълна бойна готовност.

— Интересно, от кого ли се страхува Монтесума? — прошепна Ким. — Може би от Кцимал? Или пък от микстеките? Ацтеките изглежда не им се доверяват много-много.

Кцимал даде знак на Йейак. Младият жрец изсипа няколко медни стружки в основата на огъня и свещеният дим се оцвети в червено.

Кцимал за втори път наду странния рог и в този момент изнесоха на площада откритата носилка на Монтесума. Носачите бяха загърнати в плащове от кожа на ягуар. Следваха ги около петдесет жреци, облечени в черни дрехи, както обикновено. Монтесума носеше великолепната корона и блестящо златно наметало. Народът го приветства и този път воините не се намесиха.

Носачите поставиха носилката с Монтесума на подиума. Изпълнен с достойнство, той стъпи върху рогозката и погледна към заснежените планински върхове на запад.

От западната порта се разнесе биене на барабани. С маршова стъпка се приближаваха музиканти, които бясно удряха върху хуехуетъл[1], тепонацтли[2], тимпани и барабани.

На площада изнесоха още една открита носилка, на която седяха двама души. Съпровождаха я около стотина микстекски воини.

— Това трябва да е Неца! — развълнувано извика Ким.

Приятелите можеха да наблюдават много добре всичко, все едно са в ложа.

— Да — отвърна Чалчи. — А мъжът зад нея е баща й Актлу.

Барабаните замлъкнаха и се разнесе силно дрънчене от множество кратунки. Към него се присъединиха високите звуци на флейти и звънчета. Под този съпровод процесията стигна до подиума. Няколко слуги помогнаха на Неца и Актлу да слязат от носилката. Неца беше облечена в бледосиня рокля със златен колан. На ръцете й светеха пръстени, а високо вдигнатата й коса блестеше. Ким предположи, че в косата на булката са вплетени скъпоценни камъни. Баща й беше як мъж, загърнат в наметало, падащо на вълни. И той носеше корона от пера, която обаче съвсем не беше толкова разкошна, като тази на Монтесума.

Музиката утихна. Над огромния площад се възцари тишина. Сега двамата могъщи мъже застанаха на подиума един срещу друг. Нито един от тях не се поклони.

Приятелите видяха, че владетелите разговарят помежду си, но не можаха да разберат какво си казват.

— Трябва да слезем долу — каза Кцимал с дрезгавия си глас. — Вие също, роби!

— Разбира се, господарю — отвърна Юлиан, въпреки че това не му се отдаде лесно.

— Дърт подмазвач — подхвърли му Ким шепнешком и се засмя.

— Какво да се прави — отвърна Юлиан също шепнешком. — Той го очаква от нас.

— Добре, добре — прошепна Ким, докато вземаше Кия на ръце. Страхуваше се, че може да я изгубят в навалицата.

Няколко воини ягуари начело с Куанун, съпроводиха Кцимал, Йейак и малките роби до подиума. Двамата жреци се качиха на подиума, а децата останаха долу. Обаче и оттук виждаха добре. Както и преди, цареше напрегната тишина.

— Неца наистина е много сладка — одобрително прошепна Леон.

Булката, с високи скули, чипо носле и големи очи на сърна, почтително беше застанала встрани от владетелите.

— Същото не може да се каже за баща й. Той прилича на хипопотам — присмя се Ким.

— Тихо, за бога! — умолително прошепна Юлиан. — Имаш ли представа какво ще се случи, ако някой те чуе?

Ким въздъхна, Юлиан имаше право. И все пак Актлу наистина беше ужасен. Дебелият мъж имаше кръгла глава с двойна брадичка и нос като патладжан с брадавица отгоре.

В този момент Монтесума започна реч, в която благодареше на боговете за днешния ден. След това приветства Актлу и Неца. После похвали храбростта и успехите на владетеля на микстеките, както и красотата на дъщеря му. Когато свърши, владетелите си размениха подаръци — оръжия, дрехи и накити от нефрит. Отново дойде ред на музикантите. Когато и последният звук заглъхна, Монтесума кимна към жреца.

Кцимал вдигна ръце към небето и се помоли на боговете да закрилят младоженците и да ги дарят с много деца. Накрая се обърна към младоженката и й напомни задълженията й. Думите се сипеха от устата му усърдно и прилежно.

Ох, помисли си Ким, няма ли най-после да си затвориш устата…

Дойде ред на Актлу, който пожела на двойката цялото щастие на земята и напомни на Монтесума задълженията му като съпруг, което включваше да се грижи за щастието на съпругата си. Монтесума му отвърна с усмивка.

По знак на Кцимал, Йейак и трима жреци донесоха съдове с някаква смола, която миришеше на тамян. След това донесоха плосък съд, в който гореше огън. Барабаните отново забиха. Жреците поставиха купата до рогозката. Монтесума и Неца трябваше да прескочат седем пъти огъня. След това двамата седнаха върху рогозката. Йейак им подаде царевица в торби и всеки от тях трябваше да храни другия с нея. После Монтесума тържествено завърза края на наметалото си за края на роклята на Неца. Тя плахо се усмихваше, а той сияеше.

— Бракосъчетанието е извършено, в името на Чикомекоатъл[3] — каза Кцимал.

— Аз едва те чух — просъска Монтесума към него, — а хората със сигурност не чуха нищо!

На приятелите не убягна сърдитият поглед, който Кцимал хвърли към владетеля.

Намислил е нещо, помисли Юлиан.

Жрецът отново оповести, този път високо и отчетливо, края на церемонията. Настана глъчка. Монтесума поведе Неца към една маса, която се издигаше над другите, при местата за знатни. На Актлу също беше отредено подобаващо място. Един стол до него остана празен, забеляза Юлиан, за Кцимал ли е определен? Но къде беше той?

Юлиан се огледа и съзря върховния жрец да се качва нагоре по теокали. По всичко изглежда, че демонстративно напуска сватбата.

В този момент Юлиан зърна Актлу. Очите на владетеля шареха наоколо, търсейки нещо, след това се спряха върху многобройните воини, които се бяха размесили с множеството и зорко следяха какво става. Нито един мускул не трепна по лицето на Актлу, но Юлиан имаше усещането, че той преценява положението.

Появиха се слуги с различни ястия. Имаше пълнено авокадо, пуйка със сушено чили, царевица и кучешко месо с фъстъци.

Юлиан беше отвратен — как може да се ядат кучета!

Монтесума, жена му и баща й пиеха от златни бокали. Имаше чоколатъл и октли — алкохолна напитка от сока на алое. Акробати, танцьорки, музиканти, жонгльори и гълтачи на огън забавляваха високите гости, а Ким, Юлиан и Леон трябваше отново да се погрижат за свещените огньове. Чалчи прислужваше на младоженците и на останалите гости.

Приятелите за кой ли път заизкачваха стъпалата към храмовете. Кцимал и Йейак ръсеха минерали в огньовете и пламъците непрекъснато меняха цвета си. Леон, който се интересуваше от химия, наблюдаваше с интерес. Той видя, че Кцимал хвърли в пламъците някакъв жълт прах, от който те мигновено се извисиха на няколко метра.

Сигурно е сяра, помисли Леон, но не се осмели да попита Кцимал. Жрецът изглеждаше крайно нервен.

След няколко часа приятелите отново получиха разрешение да слязат. Седнаха върху долната площадка на пирамидата да си починат.

Чалчи дотича при тях:

— Мога да ви донеса нещо за ядене! — извика тя. — Искате ли?

— Разбира се, само да не е кучешко месо! — отвърна Юлиан.

След малко тя се върна с няколко парчета риба, пуешки бутчета и тамале. Всичко беше много вкусно.

— Младоженците, Актлу и знатните гости тъкмо станаха от масата. Ще продължат пиршеството си в двореца — съобщи момичето. — Това и за мен е добре, защото ще трябва само да почистя масите.

И тя отново изчезна.

Леон размишляваше и дъвчеше. Вече можеха да се връщат у дома. Юлиан беше прав — короната и сърцето наистина са безценни. От друга страна… Светът на ацтеките едновременно го привличаше и отблъскваше. Тези величествени пирамиди, великолепните дрехи от пера, множеството канали — Теночтитлан наистина беше впечатляващ. Но тук бяха и ужасните жертвоприношения и стената с черепите. Потънал в мисли, Леон подръпваше ухото си. Искаше ли наистина да се върне в Зибентан? Имаше усещането, че приключението едва сега започва. Какво мислеха Ким и Юлиан? В момента, в който се канеше да ги попита, се разнесе писък, който смрази кръвта му.

[1] Хуехуетъл — Ударен музикален инструмент с полусферична форма и опъната кожа. Издава глух звук, подобен на тимпан. ↑

[2] Тепонацтли — Ударен музикален инструмент, подобен на барабан. Изработвал се от кух дънер, с два процепи отстрани. ↑

[3] Чикомекоатъл — Богиня на храната и изобилието. Всяка година през септември принасяли в жертва млада девойка, изобразяваща Чикомекоатъл. ↑

ЧАКМУЛЪТ

Приятелите се спогледаха. След това скочиха на крака. Кия беше готова да ги последва и се втурна нагоре по стълбите.

Пред храма на бога на дъжда стоеше Кцимал и крещеше на двама стражи. Йейак също беше тук. В очите му се четеше страх.

— Това е невъзможно, в името на Тлалок — вилнееше Кцимал.

Стражите засрамено гледаха към земята.

— Бързо повикай Монтесума! — заповяда Кцимал на младия жрец. Йейак се втурна да изпълни разпореждането му.

— Можем ли да попитаме какво се е случило? — предпазливо се намеси Юлиан.

Върховният жрец крачеше насам-натам, останал без дъх:

— Златното сърце! Изчезнало е! — успя да изрече Кцимал. Вените на шията му бяха изпъкнали. След това той пристъпи към приятелите. Кия направи гърбица.

— Изчезнало е, разбирате ли? — повтори върховният жрец. — Това е знак, че боговете са се отвърнали от нас. От народа ни, но най-вече от Монтесума! Без сърцето всички сме загубени!

— Не сме напускали поста си, през цялото време бяхме тук — с треперещ глас каза един от стражите, цялото му тяло се тресеше.

— Как ли пък не — изсъска върховният жрец и започна да разпитва останалите воини.

Приятелите се дръпнаха встрани.

— Може би стражите са откраднали сърцето — тихо каза Ким.

Леон поклати глава:

— Но защо не са избягали? Ако го бяха направили, щяха да избягат с плячката.

— Имаш право! — съгласи се Ким.

В този момент към тях се втурна Йейак, следван от Монтесума и четирима воини ягуари, сред които беше и Куанун.

— Кой открадна сърцето? — зловещо и тихо попита Монтесума.

Кцимал посочи стражите:

— Твърдят, че през цялото време са стояли пред чакмула — каза той.

Монтесума се приближи към първия страж, който мигновено коленичи пред него.

— Стани! — кресна му владетелят. — Искам да видя очите ти.

Стражът се подчини. По челото му избиха капчици пот. Без да промълви нито дума, Монтесума се взря в очите му. След половин минута войникът не издържа и запелтечи:

— Не бях аз, не бях аз!

— Претърсете ги! — заповяда Монтесума — И двамата! Веднага!

С това се зае Куанун, но не намери нищо.

Владетелят на ацтеките стисна юмруци:

— Отведете ги в тъмницата! — заповяда той. — И ги накарайте да проговорят. Трябва да намерим сърцето! Куанун, всички воини, които са на разположение, да тръгнат да търсят сърцето! Не губи време!

Воинът ягуар се поклони, после хукна надолу по стълбите.

През това време много жреци се бяха изсипали на горната площадка на пирамидата и стояха в кръг около Монтесума и Кцимал. Всички говореха един през друг. Приятелите останаха извън кръга, непосредствено срещу неохранявания в момента чакмул.

Отново отекна гласът на Монтесума:

— Успокойте се! Народът не трябва да научи, че сърцето е изчезнало. Който наруши заповедта ми, ще бъде убит!

След тези думи той отново се върна при гостите си. Жреците продължиха да обсъждат случилото се:

— Без сърцето ще ни сполети нещастие! — чуха приятелите гласа на Кцимал.

— Да, боговете са ни изоставили! — завайка се друг жрец. — Иначе нямаше да позволят сърцето да бъде откраднато!

— Изоставили са нас? Не, изоставили са Монтесума!

Никой не обръщаше внимание на приятелите и те се дръпнаха зад чакмула, за да се посъветват помежду си. Бяха застанали така, че жреците да не могат да ги виждат.

— Изчезването на сърцето означава, че Монтесума губи властта си — убеден беше Юлиан. — Който е откраднал сърцето, се опитва да отслаби властта на Монтесума!

— Сигурен съм, че не са били стражите — каза Леон.

Ким се наведе към Кия и я погали под брадичката. Котката доволно замърка.

— Но кой тогава? — попита Юлиан. — Стражите щяха да видят крадеца!

— Прав си — отвърна Леон. Преди половин час той си мислеше за връщане в Зибентан. Но сега вече и дума не можеше да става за това. Трябваше да разгадаят тази необяснима кражба!

— Да помислим логично — предложи Ким. — Как би могъл крадецът да се приближи до чакмула, без стражите да го забележат? Те гледат най-вече напред, към стълбите. Следователно, много вероятно е крадецът да се е промъкнал отзад.

Приятелите заоглеждаха празното, подобно на огромна зала пространство зад чакмула. Там нямаше дори врата. Ким отметна кичур коса от лицето си:

— Това не ни върши работа. Извършителят трябва да е дошъл отпред. И просто е минал покрай стражите!

Приятелите се умълчаха. В този момент Кия измяука и побутна Ким с нос.

— Какво има? — попита Ким и се усмихна. — Искаш да си играеш ли?

Кия отново измяука, сложи лапа върху крака на Ким и втренчено я загледа.

Ким повдигна вежди:

— Искаш да ми кажеш нещо? Така ли да те разбирам?

Котката настойчиво измяука и отмести лапа. След това скочи върху каменната плоча, точно зад чакмула.

— Не разбирам — промълви Ким и погледна към Леон и Юлиан. — А вие?

— Не — отвърнаха двамата в един глас.

Ким не спираше да наблюдава котката. Ето че тя започна да драска с нокти по широкия около два сантиметра процеп, обикалящ квадратната плоча с размери метър на метър.

Момичето погледна натам и подсвирна.

Юлиан и Леон се наведоха над плочата.

— Тя се клати — възбудено прошепна Леон и пъхна пръста си в процепа.

С помощта на Юлиан и Ким той успя да отмести плочата.

Приятелите боязливо погледнаха към жреците. Те, както и преди, оживено говореха.

Тогава приятелите се престрашиха да преместят тънката каменна плоча. Долу имаше дупка, достатъчно широка, за да се промуши човек. На слабата светлина, идваща от огньовете в ъглите, Юлиан, Ким и Леон видяха, че дупката не беше по-дълбока от два метра.

Юлиан въпросително погледна приятелите си. Те му кимнаха в знак на съгласие. След това един по един заслизаха надолу. Кия беше последна и скочи в широко разтворените ръце на Ким.

В ТАЙНИЯ ПРОХОД

— Тъмно е като в рог — мърмореше Леон. — Трябваше да вземем факла.

— Щяхме да привлечем вниманието — отвърна Ким и остави Кия на земята. — Тук има нещо като разклонение. Накъде ли води?

Галерията не беше по-висока от метър и половина и приятелите трябваше да се наведат, за да не си удрят главите. Леон разпери ръце и започна да опипва стените вляво и вдясно. После бавно продължи напред. Сърцето му биеше все по-бързо и по-бързо. Кой знае какво ги очаква след няколко крачки.

Леон напрегна слух, но наоколо цареше пълна тишина. Тишина и тъмнина като в гроб, отекна в съзнанието му. Нещо се посипа изпод ръцете му. Пясък ли е това? Или пръст? Ако галерията поддаде, всичко ще рухне. Той се спря, като се опитваше да си поеме въздух.

Ким, която вървеше след Леон, се блъсна в гърба му.

— Какво има? — попита тя.

— Нищо — отвърна той.

След това внимателно постави крака си пред другия и пипнешком се придвижи напред. Тук стените бяха гладки и твърди. Неочаквано напипа някаква цепнатина, дясната му ръка я заопипва. В нея беше влажно и хлъзгаво. Усети нещо между пръстите си и бързо издърпа ръката си. Нещото се въртеше и извиваше и изглежда, че имаше множество малки крачка. Леон сподавено изкрещя и започна да тръска ръката си.

— Да мина ли напред? — предложи Ким.

Преди да успее да й отговори, нещо се стрелна в краката му. Леон се стресна и се завъртя на място. В този момент обаче чу тихо мяукане и разбра, че е Кия, а не някакъв огромен, космат ацтекски червей, който се промушва през краката му.

— Трябва бързо да изляза — задъхваше се Леон, но продължи да се придвижва опипом напред.

Изведнъж тунелът свърши. Леон заопипва с ръце пода. Може би някъде има врата? Не откри нищо. Тогава почука по тавана. Отначало звукът беше глух, после изкънтя кухо.

— Елате насам! — извика той към Ким и Юлиан. — Вероятно над нас има още една не зазидана плоча!

Тримата застанаха един до друг и натиснаха тавана над тях. Той неочаквано поддаде и по главите им се посипа прах. С общи усилия приятелите успяха да избутат каменната плоча. По лицата им се плъзна слаба светлина.

Леон се хвана за ръба на отвора и успя да се изтегли нагоре. После помогна на Ким, Юлиан и Кия да се качат.

Къде бяха?

Светлината идваше от тясно правоъгълно прозорче. Приятелите се приближиха и заоглеждаха осветения от факли празничен площад.

— Ние сме в някакво помещение на пирамидата — отбеляза Ким.

Очите й постепенно свикваха със светлината. В единия от ъглите се чернееше някаква купчина. Ким заоглежда един по един струпаните предмети:

— Има кошница за въглища, някакво тънко наметало, малък барабан, глинени купи и… — момичето изпищя, в ръцете й имаше човешки череп, чиято долна челюст липсваше. Ким пусна черепа.

— Мисля, че трябва веднага да изляза — изстреля тя, като едва си поемаше дъх.

— Успокойте се! — каза Юлиан, въпреки че самият той трепереше, което едва ли се дължеше на студа. — Трябва да се съсредоточим и да действаме последователно. Защо таен вход води към тази стая? Това тук прилича на килер.

— Да — съгласи се Ким. — Явно се пазят неща, които се използват за някои ритуали.

Юлиан продължи:

— От библиотеката в Зибентан знаем, че владетелите на ацтеките непрекъснато дострояват централния храм, така че той става все по-голям. Предполагам, че галерията между покривите на стария и основата на новия храм е била достроена.

Ким седна на пода:

— Вероятно е така. От тази стая извършителят необезпокояван е стигнал до задната страна на чакмула. Излязъл е от дупката, откраднал е сърцето, отново е сложил плочата на мястото й и се е върнал обратно през прохода.

— Гениално — изтръгна се от Леон. — Трябва веднага да уведомим Кцимал. Като върховен жрец той е нещо като стопанин на пирамидата.

Но Юлиан не беше съгласен:

— Кцимал ли? Не му вярвам. Това, което е сигурно, е, че извършителят добре познава теокали. В противен случай няма да може да прокопае галерията. Може би извършителят е самият Кцимал.

Ким също се съгласи с Юлиан:

— Освен това Кцимал има и мотив. По всичко изглежда, че мрази Монтесума и самият той иска да се качи на трона. Може би се надява да отслаби властта на Монтесума, а след това и да го свали от трона.

— Само че нямаме никакви доказателства — изтъкна Леон. — В храма има много слуги. Всеки може да го е направил. Но сте прави, че не трябва да се доверяваме на Кцимал.

— А какво ще кажете за Монтесума? Не трябва ли да му кажем? — попита Юлиан.

— По-добре да не го правим — отвърна Ким. — Може да си помисли, че имаме нещо общо с кражбата. Ще ни бъде трудно да му обясним как сме открили тайния проход. Не можем да му кажем, че ни е помогнала невероятно умната ни котка. Едва ли ще ни повярва! Освен това надали ще ни приеме в този момент — днес все пак е сватбата му.

— Пак си прав — съгласи се Юлиан.

— Смятам, че е по-добре сами да продължим разследването — надигна се Ким. — Трябва да се концентрираме върху Кцимал! Ще е хубаво, ако можем да разгледаме къщата му.

Юлиан и Леон се съгласиха с момичето и всички отново слязоха в тайния проход. Последен беше Леон. Той дръпна плочата над себе си и я постави на мястото й. След това приятелите опипом се запромъкваха към чакмула.

Ким подаде носа си от дупката и се огледа. Нямаше никой. Тя се изкатери горе и започна да наблюдава какво става около чакмула. Някои от жреците, в това число и Кцимал, все още бяха тук и обсъждаха, както и преди, изчезването на златното сърце. Мъжете бяха с гръб към Ким. Имаше и нови стражи, които също гледаха напред.

Много добре, помисли Ким и махна с ръка на Леон и Юлиан да се приближат. Те бързо се изкатериха при нея и безшумно поставиха плочата на мястото й. След това с невинни физиономии се приближиха към жреците.

— Стойте! — отекна глас и кръвта във вените им се смрази. Те се заковаха на местата си.

Студена костелива ръка легна върху рамото на Ким. Момичето се обърна и се взря в тъмното лице на Кцимал. В очите му пламтеше опасен пламък.

— Откъде идвате? — дрезгаво попита той.

— Отиваме да донесем въглища — бързо отвърна Ким.

— Не ви питам къде отивате, а откъде идвате! — ядосано натърти мъжът.

Ким трескаво съобразяваше.

— Кцимал! — извика някой откъм групата на жреците. — Владетелят иска да говори с теб. Веднага!

— Пак ще се видим — хладно произнесе върховният жрец, обърна се и бързо заслиза по тясната стълба.

Тъй като Йейак не им даде нови разпореждания, приятелите побързаха да се смесят с тълпата. На големия площад буйното веселие продължаваше.

Въпреки голямата навалица, приятелите успяха да намерят Чалчи на подиума за знатните. Тя разнасяше подноси с лакомства.

— Търсих ви! — извика Чалчи. — Случи се нещо ужасно!

— Какво?

Чалчи снижи глас:

— Златното сърце е изчезнало!

Приятелите смаяно се спогледаха. Нали беше заповядано да се мълчи по въпроса! Но вестта за кражбата очевидно се беше разнесла бързо.

Юлиан поклати глава. Който и да е крадецът, той искаше всички да научат за кражбата!

ГОЛЕМИЯТ ПОЖАР

Следващият ден беше спокоен. В храмовия комплекс цареше напрегната тишина. Приятелите мълчаливо работеха и се опитваха да не се набиват на очи. Но най-вече се стараеха да избягват срещите с Кцимал.

Към обяд Чалчи ги заведе в стаята за слугите. Тук нямаше маси и столове, само рогозки, върху които хората се хранеха. Изгладнели, приятелите се нахвърлиха върху атолето и тамалето.

Чалчи се заприказва с един млад слуга. Ким наостри уши. Разговорът се въртеше около изчезналото сърце. Слугата беше много неспокоен. Страхуваше се, че може да се случи голямо нещастие, ако сърцето не се намери. Той разказа, че жителите на Теночтитлан са неспокойни и мнозина смятат, че боговете са изоставили Монтесума. Леон побутна Ким и тя се обърна:

— Подозираме Кцимал — каза Леон. — Само че няма да разгадаем интригите му, ако се страхуваме от него. Трябва да сме плътно по петите му.

— Може и да си прав, но как да го направим? — намеси се Юлиан и си взе още от качамака.

— Добър въпрос — отвърна Ким. — Леон има право, трябва да предприемем нещо. Кой знае, може би следващото нещо, което Кцимал ще задигне, ще е короната от пера!

През останалата част от деня не се случи нищо ново. Единственото, което приятелите научиха от Чалчи, беше, че издирването на златното сърце не е довело до нищо. Чуха също, че в двореца на Монтесума продължават да празнуват. Когато над града се спусна мрак и сенките на теокали се удължиха, приятелите седнаха за малко пред пирамидата.

Покрай тях мина Чалчи:

— Кцимал ме изпрати да намеря змия и да му занеса кожата и месото й! — въздъхна тя.

— За какво са му? — сбърчи чело Юлиан.

Момичето повдигна рамене:

— Нямам представа. Вероятно му трябват за лекарство срещу болките. Искате ли да дойдете с мен?

— Разбира се — съгласи се Ким.

Децата излязоха от храмовия комплекс и се упътиха към града.

— Отиваме при един лечител, който продава змийски кожи — обясни Чалчи, докато вървяха. — Той разбира и от корени, и билки.

С настъпването на вечерта в Теночтитлан настъпи оживление и раздвижване. Не след дълго лабиринтът от улици и канали ги погълна. По каналите плуваха канута. Някои от тях бяха натоварени с плодове и зеленчуци, други бяха ярко боядисани и в тях се возеха богато облечени жени и мъже, седнали под балдахин, а тлакотли им вееха. Навсякъде по каналите на града се виждаха големи мостове или подвижни мостчета, които се вдигаха, когато преминаваше някое кану.

Наоколо тичаха деца, млада двойка се караше, до вратата на невзрачна къща се беше подпрял старец с лула в устата и пушеше[1]. Двама мъже, седнали върху рогозка, играеха някаква игра и местеха бобени зърна върху дъска, разчертана във форма на хикс.

— Каква е тази игра? — попита Леон.

— О, това е патоли[2] — отвърна Чалчи, — много е забавна. Всеки от играчите хвърля зарче и трябва да мине с шест бобени зърна от първото поле на дъската до последното. Който пръв успее, печели.

Леон кимна. Не би било зле да поиграят някой път.

Продължиха да вървят и минаха покрай една златарска работилница. Ким не можа да се сдържи и спря да разгледа. Златарят седеше на улицата. Около него бяха наредени различни накити за продан, а той удряше с малко чукче по една невероятно красива обеца. Обецата беше с глава на ягуар. Златарят погледна нагоре и се усмихна на Ким. На долната му устна имаше дълго златно клинче, което в долната си част завършваше с човка на птица. Ушите му също бяха пробити и на тях се виждаха две тежки обеци от полиран нефрит.

— За всеки занаят си има отделен квартал. Този квартал се нарича Калполис — обясни Чалчи. — Тук са златарите. Има и квартал на кошничарите, на метларите и на дърводелците. Аз обаче най-много обичам да минавам оттук.

Чалчи продължи напред и мина по едно от подвижните мостчета. Стигнаха до двуетажни наколни жилища, чиито стени от бял варовик бяха обагрени в червено от лъчите на залязващото слънце. Една от къщите беше изключително красива. Почти под самия й плосък покрив каменоделци бяха изваяли многоглава змия, чийто дълъг език се спускаше надолу и стигаше чак до вратата от кедрово дърво. В ъглите на покрива имаше еднометрови глинени фигури на мъже, облечени като птици. Те носеха маски с огромни клюнове, имаха крила на раменете и остри нокти на краката.

— Този град е невероятно красив — въодушевено изрече Ким, когато продължиха нататък. — С удоволствие бих…

Тя не можа да довърши, тъй като се чуха силни викове.

— Пожар! — крещеше някой.

Приятелите изплашено се озърнаха.

— Складът за царевица! — изкрещя Чалчи и посочи към дълга постройка, разположена по протежение на канала.

Огнени езици занадничаха от един прозорец, после бързо изскочиха навън и обхванаха цялата стена.

Хората тичаха към водата, пълнеха ведра и глинени съдове, а после си ги подаваха от ръка на ръка по дълга жива верига.

— Трябва да помогнем! — извика Леон и се втурна нататък. Приятелите се наредиха във веригата.

Изведнъж се разнесе гръм като от експлозия. Наоколо се разхвърчаха камъни от сградата. Един мъж беше леко ранен.

Мощен порив на вятъра разгоря пожара още по-силно. Огънят се разпространяваше с бясна скорост, с лекота прекоси улицата и се прехвърли върху друга къща, която също беше обхваната от пламъците. Над Теночтитлан надвисна гъст димен похлупак. Все повече ацтеки се стичаха към складовете, за да помагат в потушаването на пламъците. Но и имаше и такива, които си стягаха багажа и се канеха да напуснат града. Тълпата се люшкаше насам-натам из тесните улички.

Настана хаос, отвсякъде се сипеха горящи отломки. Складът рухна. Отсечени команди се смесиха със стонове на ранени. Появи се отряд воини ягуари, които започнаха да въдворяват ред. Те образуваха коридор сред тълпата, по който мина отряд яки мъже, въоръжени с брадви и метални пръти.

— Искат да разрушат съседните къщи — предположи Юлиан.

Оказа се прав. Отрядът се втурна да срутва околните къщи. Беше истинска борба с времето. С общи усилия мъжете най-после успяха да изолират огъня. Но складът и близките десетина къщи изгоряха до основи.

Когато мъжете най-сетне успяха да овладеят огъня, приятелите, изтощени, приседнаха до канала. Наоколо изнасяха ранени. Хора стояха пред димящите отломки на къщите си и плачеха.

— Боговете ни изоставиха — глухо промълви Чалчи. — Изоставиха и нашия владетел Монтесума, и целия народ.

Ким я прегърна:

— Не е така. Пожарът беше просто нещастен случай, причинен от невнимание. А и никой не загина…

Чалчи тъжно я погледна с тъмните си очи:

— Складовете са много важни за оцеляването ни. Там са всичките запаси на града. Храната е дар от боговете. И те могат да си вземат обратно този дар, това е в тяхна власт, в името на Уиштосиуатъл[3]. Първо изчезна златното сърце, а сега и складовете изгоряха. Боговете искат да ни накажат.

Ким замислено замълча, а Чалчи се изправи:

— Трябва да отида при лечителя, иначе Кцимал ще се разсърди.

Юлиан, Ким и Кия понечиха да я последват. Но Леон имаше друго наум:

— Трябва да пия нещо, ужасно съм жаден — смигна той към Ким и Юлиан. — Ще се видим по-късно в къщата на слугите.

Чалчи учудено го погледна и сви рамене:

— Както искаш — каза тя и се отдалечи.

— Какво си намислил? — поискаха да разберат Ким и Юлиан.

Леон смръщи чело:

— Наказание на боговете!? Не вярвате в това, нали? Ще ми се да огледам склада. Може да е било палеж!

— Мислиш, че някой е подпалил пожара, за да предизвика размирици в Теночтитлан? — със затаен дъх попита Ким.

Леон кимна:

— Да, по всяка вероятност някой иска да е сигурен, че властта на Монтесума ще отслабне.

Децата се втурнаха към склада. Там се бяха насъбрали много мъже, които разчистваха отломките и гасяха тлеещите греди. Никой не обърна внимание на приятелите.

Леон се огледа и очите му се разшириха от изумление.

[1] Пушене — Европейците не познават тютюна, лулите и цигарите преди откриването на Америка. За първи път тютюн е изпратен в Европа през 1559 г. като лекарство за Катерина Медичи. Местното население на Америка използвало тютюна за пушене в лула при религиозни церемонии и като лекарствено средство. ↑

[2] Патоли — Настолна игра, подобна на дама. ↑

[3] Уиштосиуатъл — Богиня на плодородието, солта и солените води, чието име на нахуатъл означава „солената жена“. Според някои източници, била по-голяма сестра на Тлалок. ↑

ИЗОСТАВЕНИ ОТ БОГОВЕТЕ

Леон коленичи на земята до димящата дупка, в която се беше превърнал входът към склада. Там, недокосната от огъня, лежеше малка кожена кесийка. Краищата й бяха изцапани в нещо лимоненожълто на цвят. Леон вдигна кесийката и внимателно я разгледа. Доближи я до носа си и бързо я дръпна назад — от кесийката се носеше остра миризма на сяра!

— Елате бързо! — викна той към приятелите си.

Ким и Юлиан дотичаха веднага.

— Кцимал хвърляше от този прах в свещения огън на върха на пирамидата! — прошепна Леон. — Той действа като катализатор при горенето.

Преди Ким да успее да отвърне, към тях се приближи един воин:

— Какво правите тук? Изчезвайте! — нахвърли се той върху приятелите.

Децата с неохота тръгнаха към канала, като не спираха да обсъждат случилото се:

— Било е палеж, а не наказание на боговете — категоричен бе Леон. — Някой е подпалил пожара с помощта на сярата. И следата води отново към теокали.

Юлиан кимна:

— Това потвърждава подозренията ни към Кцимал. Да се връщаме!

Не след дълго приятелите вече бяха при пирамидата. На най-горната площадка имаше група мъже. Част от тях бяха облечени в черни дрехи, а един — беше в червени одежди от пера.

— Това със сигурност е Монтесума — прошепна Юлиан към приятелите си. — Съветва се с жреците.

— Не можем да пропуснем това — каза Ким и грабна една от празните кошници за въглища в основата на пирамидата. — Горе със сигурност имат нужда от въглища.

И те помъкнаха нагоре по стълбите пълните кошници. Кия грациозно подскачаше по стръмните стъпала, като от време на време се обръщаше и хвърляше нетърпелив поглед към приятелите.

Щом се качиха горе, Юлиан и Леон добавиха въглища в четирите триножника. Това им даде възможност да се приближат до групата, застанала пред храма на Уитцилопочтли. Ким нарочно изпусна кошницата и въглищата се разпръснаха наоколо. Приятелите бавно започнаха да ги събират и се приближиха още повече до групата — толкова близо, че да чуят какво си говорят.

— Тук са и Актлу, и Неца — прошепна Ким. — А в средата са Кцимал, Йейак и Монтесума.

Владетелят на ацтеките беше с наметало от огненочервени пера от папагал ара и със златен колан. Великолепната корона от пера също беше на главата му. Лицето на Монтесума изглеждаше мрачно и угрижено.

— Как е станало? — питаше Актлу точно в този момент. Малките му ръчички бяха скръстени върху огромния корем. Микстекският вожд беше със зелена препаска и зелена риза без ръкави, украсена с бродерия. От препаската, която напомняше на Ким огромна пелена, се показваха тънки крачета, извити във формата на буква „О“.

— Не е имало светкавици и гръмотевици — провлачено каза Кцимал. — Не е било и небрежност. В склада е нямало никой, когато започнал пожарът. Стражите го потвърдиха.

Ръцете на Актлу се размърдаха. Ноктите му драскаха по плата, опънат върху корема.

— Много интересно — произнесе той.

— Наистина — с въздишка каза Монтесума. — Трябва да има някакво обяснение за случилото се. Няма пожар без причина…

Кцимал се разсмя силно:

— Обикновено е така, но кой знае какви са намеренията на боговете!

Монтесума му хвърли остър поглед:

— За какво намекваш?

— Мисля, че нищо не е случайно — загрижено отвърна жрецът. — Боговете предопределят пътя ни. Твоят също, Монтесума.

— Знам това, в името на Тлалок — изръмжа владетелят. — Затова съм тук.

Лека усмивка заигра по лицето на Кцимал:

— А, да! Отново искаш да принесеш жертва. Това е добре. Може би ще успееш да смириш гнева на боговете.

— Защо мислиш, че гневът на боговете е насочен към мен? — попита Монтесума и в гласа му се долавяше заплаха.

— Не знам — предпазливо отвърна Кцимал. — Аз съм само техен нищожен слуга.

— Едно е сигурно — намеси се Актлу. — Кражбата на сърцето и пожарът не са добри знаци.

— Добре, добре — махна с ръка Монтесума. — Стига приказки! Сега искам да принеса жертва!

Кцимал се поклони и направи знак на жреците да се подготвят за ритуала. Йейак забеляза приятелите, които бавно продължаваха да събират въглищата.

— Прибирайте се да почивате — каза им той.

Децата изпълниха нареждането и след малко изтощени се отпуснаха на рогозките в стаята си. Кия се сви на кълбо върху корема на Леон. Момчето бавно погали котката по копринената козина и каза:

— Видяхте ли как Кцимал настройва всички срещу Монтесума? И то в присъствието на Актлу!? Сигурен съм, че той стои зад кражбата и пожара! Ех, ако можехме да докажем, че е използвал тайния проход, за да открадне сърцето! Или пък, че той е подпалвачът!

— Да, би било добре — отговори Ким от рогозката си. — Скоро и това ще стане. Кцимал не знае, че сме го взели на мушка. Трябва да сме търпеливи и да не го изпускаме от поглед. Все някога жрецът ще направи грешка и тогава ще го изобличим, момчета! Сега обаче съм смъртно изморена. Лека нощ!

Момичето се обърна на една страна и затвори очи.

Йейак ги събуди на зазоряване. Децата, също като останалите слуги, закусиха скромно и после получиха задачите си за деня. Работа имаше повече от достатъчно. Чалчи отново беше с тях.

И днес храмът беше отворен за обикновения народ. Хората продаваха различни стоки, молеха се или просто бяха дошли, за да научат новините.

Но настроението на големия площад не беше ведро. Хората бяха напрегнати, не говореха, а шушукаха. Чалчи разказа на приятелите, че се носят различни слухове, но повечето ацтеки смятали, че сватбата на Монтесума е причина за нещастията.

Следобед най-неочаквано Йейак им даде почивка.

— Колко хубаво! — зарадва се Чалчи. — Тъкмо ще мога да видя родителите си и да им помогна на чинампас[1]. Ще дойдете ли с мен?

Юлиан се поколеба за миг. И без това не можеха да предприемат сериозно разследване в този момент.

— Добре — каза накрая той. — Ние също можем да им помогнем. Само че, обясни ни, моля те, какво е чинампас.

Чалчи се разсмя:

— О, веднага ще ви покажа!

Момичето поведе приятелите по широка улица на запад. Без да бързат, децата прекосиха града. Тук къщите не бяха толкова нагъсто. Улицата минаваше покрай висока дига, разделена на равни участъци от вратите на шлюзовете. Зад дигата се виждаха ниви с царевица, домати, чушки и кориандър[2]. Нивите сякаш плуваха във водата. Приличаха на големи квадрати, разделени от канали, които служеха за напояване, но и като водни пътища. Навсякъде имаше селяни, които работеха, и канута, които сновяха насам-натам между нивите и пренасяха реколтата.

— Това са нашите чинампас! — гордо каза Чалчи. — Всъщност това е огромно блато със солена вода. Тази вода не става за напояване, затова се налага да прекарваме дотук прясна вода от реките в града чрез тръби и водохранилища. Водата ни е нужна, за да напояваме нашите ниви. Но именно нивите са най-голямата ни гордост. Те не са обикновени! Ето как ги правим! Върху салове от тръстика насипваме пръст, колкото да стигне почти до кръста ми. После слагаме отново пласт тръстика, а върху него — пласт пръст. И така нататък, докато саловете станат високи колкото трима възрастни. Те плават във водата и върху тях можем да отглеждаме различни растения. С канутата се придвижваме от сал на сал и сеем или пък събираме реколтата.

Тримата приятели бяха силно впечатлени.

През малко мостче Чалчи ги поведе към къща на колове във водата сред нивите.

— Ето къде живея! — посочи тя. — Сега…

Адски грохот заглуши думите й. Мостчето, по което вървяха, се разтресе, сякаш отгоре му се стовари гигантски юмрук.

Кия скочи в ръцете на Ким. Мощна вълна се разби в мостчето и ги заля. Изпод краката им избликна вода, започна бързо да се покачва и почти ги повлече.

Котката изплашено замяука.

— Дигата! — изкрещя Леон. — Някой от шлюзовете е поддал.

Сега и останалите видяха как от една дупка в дигата изригва вода.

Сърцето на Ким щеше да изскочи от гърдите. Водата всеки момент можеше да погълне мостчето! Накъде да тръгнат? Към дигата? Но тогава трябва да си проправят път срещу течението, което клокочи край тях.

Невъзможно! Към къщата!

— Бързо към къщата! — извика тя на приятелите си.

Крачка по крачка Ким вървеше по люлеещото се мостче към къщата. Тя видя как водата разбива подпорните греди. Къщата проскърца, раздвижи се и се килна настрани.

„О, не! — помисли Ким. — Дано не се срути!“

Момичето продължи да върви бавно, докато водата постоянно се покачваше. Вече стигаше до кокалчетата й. Краката й трепереха. А в ръцете й се беше свила ужасената котка.

Най-после Ким стигна до наклонената къща, която едва се държеше! Част от стъпалата бяха все още над водата. Ким се втурна по тях и стигна до нещо като тераса. Чалчи, Юлиан и Леон я последваха. Изтощени от напрежение, децата се обърнаха назад. Водата продължаваше да шурти през дигата, но напорът й беше намалял. Между къщите безредно сновяха канута, чуваха се викове на уплашени хора.

Очите на Чалчи бяха пълни със сълзи.

— Ами сега! Къщата ни е разрушена! Боговете наистина са ни изоставили. Къде ли са мама и татко?

— Ще ги намерим — успокои я Юлиан.

„Още едно нещастие“, мислеше си той. Но дали беше нещастие, или някой отново се е погрижил това да се случи?

[1] Чинампас — Плаващи градини в езерото Текскоко, където ацтеките отглеждали много плодове и зеленчуци. Те се изработвали от тръстика и върбови клони и се запълвали с пръст. ↑

[2] Кориандър — тревисто растение, което се използва за подправка. Изключително популярно в Латинска Америка. ↑

АТЕНТАТЪТ

Постепенно нивото на водата започна да спада. Юлиан предположи, че нивите са поели част от нея. Мостчето отново се показа на повърхността.

Чалчи се втурна към дигата, където се бяха събрали много хора:

— Трябва да намеря мама и тате! — разтревожено каза момичето.

Тримата приятели я последваха. Неочаквано мъж и жена се отделиха от групата, втурнаха се към Чалчи и я прегърнаха.

— Какъв късмет, че родителите на Чалчи са живи! — зарадва се Ким.

— Да ги оставим сами — отбеляза Юлиан. — Освен това искам да разгледам дигата. Моментът е подходящ, тъй като всички са заети със семействата си и с къщите си.

Преди да чуе отговора на приятелите си, Юлиан се промъкна между развълнуваните селяни и стигна до шлюза на дигата. Заедно с Ким и Леон започна внимателно да разглежда съоръжението. Дигата беше изградена от камък. Отляво и отдясно имаше здрави колони, в които се виждаха издълбани улеи.

Юлиан предположи, че в тях преградите се движат нагоре-надолу и регулират нивото на водата. Но… едната преграда липсваше…

Момчето се огледа и забеляза голямо парче дърво, което се носеше по водата сред нивите.

— Трябва ни лодка — промърмори Юлиан. — И то веднага.

Наоколо имаше доста канута. Дали да не вземат назаем някое от тях? Момчето не се колеба дълго, придърпа най-близкото кану, в което имаше и весла.

— Идвате ли? — попита той Леон и Ким.

— Може би все пак ще ни кажеш какво си намислил? — заяде се с него Ким.

Юлиан ги посвети в намеренията си и тримата подкараха кануто към плаващите останки. Дъската беше почти квадратна, приблизително три на три метра.

— Никога няма да можем да извадим това на брега — каза Юлиан.

Едва ли щеше да е необходимо обаче. В този миг момчето видя пресен срез близо до ръба на дъската. Тук дървото беше много по-светло. Юлиан продължи внимателно да разглежда дъската. Една назъбена отвесна черта стигаше чак до средата й — беше следа от трион!

— Дъската е била срязана — каза Леон.

— А хората отново ще мислят, че са намесени божествени сили — завърши Ким. — Но сега да върнем кануто, преди да сме си създали главоболия. Някой може да помисли, че сме го откраднали.

Децата загребаха към брега. Никой не им обърна внимание, когато пристигнаха. Чалчи и родителите й оживено разговаряха.

— Да се връщаме в храма — предложи Леон. — Чалчи ще дойде по-късно.

Когато отново минаха покрай вратата на шлюза, Юлиан забеляза нещо пъстро в тинята, точно до левия стълб на дигата. Момчето се наведе и вдигна лента от фина кожа с две връзки за връзване на главата. На лицевата й страна имаше нещо като брошка, върху която се виждаше очертание на мъжка фигура с дълго наметало и жезъл в ръка. Брошката и фигурата бяха от чисто злато. Това някакъв божествен символ ли е? Много по-важен обаче беше въпросът как е попаднала тук тази лента.

— На кого би могло да е това? — обърна се Юлиан към приятелите си.

— Да попитаме Чалчи — предложи Ким.

Тримата се върнаха и дръпнаха Чалчи настрани.

— Не знам на кого е — каза момичето. — Но със сигурност не е на някой селянин. Ние сме твърде бедни за такова нещо.

— Фигурата някакъв бог ли изобразява? — попита Леон.

Чалчи я погледна внимателно:

— Не съм сигурна — каза тя. — Откъде я взехте тази лента?

— Намерихме я — отвърна Юлиан и това не беше лъжа. — А сега трябва да се връщаме в двореца, иначе току-виж са ни наказали.

Чалчи кимна:

— Добре, но аз ще остана още малко с родителите си. Трябва да видим какво става с нашата къща. Така че до по-късно.

— Какво ще правим с тази лента? — попита Юлиан.

— Ще я вземем с нас — може да се окаже важна улика. Възможно е да е на извършителя! — прошепна Леон. — Може да я е загубил.

Юлиан не беше много убеден. Чувстваше се като крадец.

От друга страна Леон сигурно имаше право — красивата вещ наистина би могла да принадлежи на извършителя и да ги наведе на някаква следа.

— Виждали ли сте Кцимал да носи украшения? — замислено попита Юлиан, докато вървяха към града.

— Не — отвърна Ким.

Леон също не беше забелязал жрецът да обича да се кичи.

По улицата се зададе отряд войници. Командваше го Куанун, който този път носеше не само кожа от ягуар и макуауитъл, но и украсен с пера щит. Без да обърне внимание на децата, той профуча край тях заедно с войниците си.

Известно време приятелите мълчаха. Кия, която очевидно се беше съвзела от уплахата, безгрижно тичаше наоколо.

Юлиан продължи да размишлява на глас:

— Щом Чалчи не е виждала фигурата върху лентата, сигурно украшението не е ацтекско. Трябва да разберем къде е било изработено. Кой може да ни помогне?

— Може би Йейак. Трябва да му покажем лентата — заяви Ким. — Може да я покажем и на онзи златар, дето го гледах как работи.

По пътя към храма приятелите разбраха, че новината за наводнението и разрушаването на множество къщи и складове вече е обиколила града. Жителите на Теночтитлан бяха шокирани и отчаяни. И отново всички смятаха, че божествените сили имат пръст в това. Потиснати и унили, Леон, Ким и Юлиан стигнаха при теокали. Те потърсиха Йейак, но не го намериха.

Един от жреците им каза, че Йейак замества Кцимал, който се разболял, и е поел управлението на храма.

— Кцимал е болен? Но какво му е? — попита Ким.

Жрецът ги погледна отвисоко:

— Какво те засяга? Бързо на работа, да не накарам слугите да те набият с камшици!

Ким се подчини, стиснала устни. Приятелите се заловиха с изнурителното мъкнене на въглища.

— Задачите ни при досегашните пътешествия винаги са били по-леки — простена Леон, докато влачеха тежките кошници по стръмните стъпала на пирамидата.

— Все пак искам да знам какво му е на Кцимал? Странно е, изведнъж ей така да вземе да се разболее…

Късно вечерта, когато слънцето вече залезе, тримата приятели си дадоха почивка. Седнаха на долната тераса на пирамидата и наблюдаваха движението на хората по големия площад, осветен от многобройни факли. Чалчи още не се беше появила. Приятелите се надяваха, че жреците няма да я накажат заради това.

В този момент засвириха фанфари, към тях се присъедини ритмичният тътен на барабани, който отекна като гръм.

— Процесия! — възкликна Леон и посочи към северната порта, близо до която беше дворецът на Монтесума. Воините ягуари идваха насам и разчистваха пътя пред себе си. Следваха ги покрити носилки с форма на кану, богато украсени с дърворезби. В тях седяха Монтесума, с великолепната копили кетцали, и Актлу. След тях идваше друга носилка, в която седеше Неца. Нейната носилка не беше толкова разкошна като тези на владетелите. Народът с половин уста приветства процесията, която вече беше стигнала до теокали.

Внезапно Леон видя облечена в черно фигура, която се приближи някъде изотзад. На светлината на факлите Леон не успя да разпознае лицето на непознатия. Той стоеше зад гърбовете на зяпачите и изглежда никой не го забелязваше. Никой, с изключение на Леон! Момчето с ужас видя как мъжът извади копие изпод черните си одежди и с широк замах го метна към носилките.

— Пазете се! — извика Леон.

Но нито Монтесума, нито Актлу или Неца можеха да го чуят.

Копието профуча във въздуха, описа дъга и Леон разбра, че непознатият се прицелва в Актлу. Леон затвори очи в очакване да чуе вика му.

Вместо това последва силен удар. Звукът беше същият като този, когато бащата на Леон цепи дърва за камината. Момчето отвори очи.

Копието се беше забило в носилката на Актлу и краят му потреперваше. Размина се с целта си само на педя. Воините веднага образуваха жив щит около вожда на микстеките.

— Атентат — промърмори Юлиан, загубил ума и дума.

— Кой беше този? — зачуди се Ким.

Леон заоглежда мястото, откъдето се появи атентаторът. Но от непознатия нямаше и следа.

„Вероятно отново е потънал в множеството“, гневно си помисли Леон, докато разказваше на приятелите какво видя.

— Мъж, облечен в черно — повтори Ким. — Може би жрец. Кцимал ли беше? Разпозна ли лицето му?

— Не, за съжаление…

Юлиан хвърли към Ким и Леон поглед, изпълнен със съмнение:

— Но защо Кцимал ще се опитва да убие Актлу? Нали си мислехме, че той иска да отстрани Монтесума.

Около носилките, които носачите бяха сложили на земята, се вдигна глъчка. Част от зяпачите се тълпяха напред, за да видят какво се е случило. Останалите тръгнаха в обратната посока, понеже се страхуваха от ново нападение. Воините се суетяха наоколо и се опитваха да въдворят ред и тишина.

— Да слезем долу! — нетърпеливо каза Ким. — Искам да знам върху кого ще падне подозрението за атентата.

Наложи им се усилено да поработят с лакти, за да се приближат на около два метра от носилките.

Монтесума беше застанал до Актлу и го успокояваше. Трима огромни воини пазеха Неца. Приятелите наостриха уши и чуха разговора между Монтесума и Актлу.

— Това е нечувано — задъхваше се от възмущение микстекът. — Дошъл съм с мирни намерения в империята ти, Монтесума, дадох ти дъщеря си за жена, а сега някой се опитва да ме убие.

— Ще заловим извършителя — заяви Монтесума. — И тогава…

— В собствения си град да не можеш да гарантираш сигурността ми! — разгневено го прекъсна Актлу. — В моята империя такова нещо е немислимо. Ти не държиш здраво народа си!

Приятелите видяха как лицето на Монтесума почервеня от ярост:

— Как смееш да твърдиш такова нещо, в името на Тлалок? — просъска той.

Актлу го погледна и в очите му можеше да се прочете смесица от неотстъпчивост и надменност.

— Смея, защото е вярно, Монтесума, дори и да не искаш да го признаеш.

След това каза нещо на своите воини и бързо се отдалечи, като заряза Монтесума и Неца.

Могъщият владетел на ацтеките безпомощно стоеше сред наобиколилото го множество. Всички погледи бяха приковани в него. В този момент великият Монтесума изглеждаше най-самотния човек на света.

БЯГСТВО В МЪГЛАТА

На следващата сутрин, малко след като приятелите бяха започнали работа, се появи Монтесума, следван от огромна свита. Ким, Юлиан и Леон почтително се поклониха.

— Кажете на Кцимал, че искам да принеса жертва на боговете — заповяда им той.

Приятелите незабавно се отправиха към къщата на върховния жрец. Не можаха да го открият, но се натъкнаха на Йейак:

— Кцимал все още е болен — каза той. — Аз ще го заместя. Занесете горе въглища!

След това побърза да настигне Монтесума, който изкачваше стълбите към храма.

Децата с радост изпълниха заръката, защото така щяха да присъстват на ритуала.

Йейак смирено се поклони на владетеля, който стоеше пред чакмула. Монтесума изглеждаше нетърпелив. Нервно потропваше с левия си крак, обут в позлатена обувка. Приятелите съвсем бавно започнаха да слагат въглища в един от триножниците.

— Господарю мой, за съжаление Кцимал все още е болен — високо каза Йейак, така че приятелите го чуха. — Ще се радвам да ви помогна за ритуала.

— Болен!? — ядосано повтори Монтесума. — Сърцето изчезна, вилня пожар, дига се скъса, а моят гостенин беше на косъм от смъртта! Намираме се в бедствено положение и по всичко изглежда, че боговете са ни изоставили, а върховният жрец е болен!

Йейак отново се поклони:

— Вие можете да умилостивите боговете, господарю, те ще се вслушат в молитвата ви.

— Дано си прав… — замислено отвърна владетелят. — Да започваме тогава без Кцимал!

Младият жрец с готовност кимна.

В този момент едни воин ягуар задъхано изкачи стръмните стъпала към най-горната площадка на пирамидата.

— Куанун! — учудено възкликна Ким. — Защо ли е дошъл тук?

Воинът се насочи към Монтесума. Владетелят го погледна хладно.

— Прости ми, господарю, че те безпокоя — започна Куанун, — но имам да ти съобщавам нещо важно.

Приятелите се спогледаха.

— Слушам те — отвърна владетелят.

— Покушението срещу Актлу. Аз… — воинът ягуар не довърши изречението. По челото му изби пот, погледът му блуждаеше наоколо. Виждаше се, че мъжът се бори със себе си.

Монтесума отново започна да потропва нервно с левия си крак.

— Какво има? Не ми губи времето, в името на Тлалок!

Бърз като светкавица, владетелят се озова до Куанун, сграбчи го за раменете и го повали на земята:

— Говори най-после!

Куанун коленичи пред Монтесума:

— Знам кой хвърли копието!

Монтесума отстъпи назад и присви очи:

— Ако веднага не кажеш какво знаеш, ще заповядам да те принесат в жертва и да украсят с черепа ти тцомпантли.

Воинът сведе глава:

— Кцимал! — изстреля внезапно той. — Беше Кцимал, в името на Кетцалкоатъл.

Леон едва не изтърва кошницата.

Жреците се отдръпнаха от Куанун, сякаш беше болен от заразна болест. Само Монтесума не помръдна от мястото си.

— Какво каза!? — попита той и в гласа му се четеше заплаха.

— Той беше, видях го — заобяснява воинът. — Промъкна се незабелязано зад тълпата, бързо измъкна копието изпод дрехите си и го хвърли по Актлу.

Лицето на Монтесума не трепна. Възцари се мъртва тишина.

— Едно не мога да разбера, Куанун — каза хладно владетелят най-сетне. — Защо още вчера не ми каза това.

— Не посмях — извика Куанун. — Кцимал има голямо влияние! Изплаших се, че никой няма да ми повярва и че ще бъда наказан!

— Стани! Ще бъдеш наказан, ако не успееш да заловиш този предател! — кресна Монтесума и поклати глава. — Значи зад всичко се крие Кцимал! Каква наглост! Но какво го е подтикнало? Вероятно е искал да ме злепостави, като ме направи за смях, че не мога да гарантирам сигурността на гостите си. Това ли е искал!? Отдавна имам усещането, че ми завижда и иска да ми отнеме короната. Йейак!

— Да, господарю — отзова се веднага Йейак.

— Къде е Кцимал?

— Мисля, че е в парната баня на храма.

— В банята?

— Да, тъй като не се чувства добре, надява се банята да му помогне — отвърна Йейак.

Монтесума отново се наведе над Куанун:

— Какво още се мотаеш, арестувай го!

Воинът ягуар ниско се поклони. След това се втурна да изпълни заповедта на Монтесума.

— След тях! — прошепна Леон на приятелите си.

Когато стигнаха до подножието на пирамидата, войниците завиха наляво, минаха покрай къщата за слугите и се насочиха към невзрачната пристройка с купол. Необезпокоявани от никого, Ким, Леон и Юлиан ги последваха.

Озоваха се в мрачно помещение. През тясно прозорче се процеждаше оскъдна светлина. Върху нещо като закачалка висяха черни одежди, затова Леон реши, че това трябва да е съблекалнята. Куанун и хората му се втурнаха през тясната врата. Приятелите ги последваха. Удари ги влажен и топъл въздух. Ставаше все по-топло и все по-тъмно. Войниците внезапно спряха и децата едва не се блъснаха в широките им мускулести гърбове. Приятелите също се заковаха на местата си. В мъждивата светлина на една маслена лампа те видяха над главите си огромен каменен купол, по който се стичаше топла вода. В помещението почти не можеше да се диша от жега и влага.

В този момент приятелите съзряха Кцимал. Жрецът седеше на каменна пейка, близо до неголяма врата. Носеше само кожена препаска, а пред него имаше леген с вода.

— Кцимал, арестуван си! — изрева Куанун.

Върховният жрец се разсмя:

— Какво си позволяваш, войнико, изчезвай веднага!

— Това е заповед на Монтесума — отвърна Куанун.

— Монтесума е заповядал да ме арестуват? — недоверчиво попита Кцимал. — Мога ли да попитам защо?

Воинът ягуар му каза.

В първия момент върховният жрец изглеждаше напълно объркан. След това всичко се разигра с мълниеносна бързина. Кцимал вдигна високо легена и плисна водата върху горещата стена. Чу се свистене, обгърна го облак пара и той се скри от погледите на приятелите.

— Дръжте го! — изкрещя Куанун.

Воините започнаха да крещят един през друг:

— Къде е той? Не го оставяйте да се измъкне!

Минаха няколко минути, преди парата да се разсее. На мястото, на което само допреди секунди стоеше Кцимал, нямаше никого.

— Вратата! — изрева Куанун. — Измъкнал се е през страничната врата. След него!

Войниците се втурнаха към вратата. Приятелите ги последваха и видяха как една фигура с кожена препаска прекоси тичешком големия площад пред теокали. Само че Кцимал нямаше къде да избяга. Войниците го настигнаха и го повалиха. След това довлякоха яростно съпротивляващия се жрец при най-долното стъпало на пирамидата.

— Монтесума и някои от жреците идват насам — каза Ким.

— Да, и Йейак е сред тях — добави Леон.

Младият жрец съпроводи владетеля почти до последното стъпало на долната площадка. Вероятно ритуалът беше завършил.

Около Кцимал и войниците се насъбраха зяпачи. Монтесума се спря пред жреца и впери поглед в него:

— Защо? — попита кратко той.

— Какво защо? — излая Кцимал. — Това е някаква интрига, в името на Шипе-Тотек, и ти си забъркан в нея.

— Не, това е твое дело — хладно отвърна владетелят. — Опитал си се да убиеш Актлу. Има свидетел.

— И кой е този свидетел?

Монтесума вдигна очи към небето:

— Куанун те е видял.

Върховният жрец разярено впери поглед във воина, който здраво го държеше.

— Ще се разкайваш за това, Куанун! — закани му се Кцимал. — И ще се молиш никога да не беше се раждал, в името на Миктлантекутли.

Монтесума се направи, че не е чул думите на жреца и продължи:

— Сигурно ти си откраднал и златното сърце?! — И владетелят заповяда да бъде претърсена къщата на Кцимал.

Междувременно тълпата нарастваше. На площада цареше суматоха.

След десетина минути войниците се върнаха обратно, без да са открили сърцето.

— Скрил си го някъде — мрачно каза Монтесума, — но ще го намерим. Така че по-добре, Кцимал, да ни кажеш къде е. Ще имаш възможност да помислиш за това в затвора. Йейак, ти ще поемеш длъжността му. Назначавам те за върховен жрец.

Йейак ниско се поклони:

— За мен ще е чест, господарю.

Владетелят пропусна и това покрай ушите си:

— Краят на нещастието, връхлетяло народа ни, се вижда! — извика той към насъбралите се хора. — Отново ще заживеем в мир, защото мъжът, виновен за страданията ни, ще бъде наказан.

В очакване на одобрение, той погледна към поданиците си, но народът мълчеше.

— Дано действията на Монтесума не са прибързани — притесни се Юлиан.

— Как така? — изненадано попита Ким. — Нали и ние от самото начало подозирахме Кцимал?

— Така е — отвърна Юлиан. — Само че лентата, която намерихме при дигата не се връзва с всичко това. Тя вероятно не е ацтекско украшение.

— Аз, Монтесума, вашият владетел, ви обещавам мир, щастие и богата реколта. Боговете отново са с нас! — продължи владетелят. — Празненствата по повод сватбата ми с Неца ще бъдат удължени с три дни. Всички жители на Теночтитлан са поканени!

Разнесоха се слаби възгласи на одобрение, но беше ясно, че думите на Монтесума не успяха да убедят хората и те не повярваха на обещанията на владетеля.

Все пак Монтесума се държеше много по-освободено, откакто Кцимал бе отстранен.

Юлиан се замисли. Лентата… Трябваше да разберат какво се крие зад нея. Вероятно Йейак можеше да им помогне. Или златарят с клинчето на долната устна, когото Ким беше гледала как работи.

ЛЕНТАТА

Тази нощ в Теночтитлан беше особено дълга. Монтесума спази обещанието си да покани на сватбата всички жители на града. Хиляди хора се събраха на големия площад. Настроението обаче беше потиснато, тъй като никой не вярваше в мира, обещан от владетеля. Най-малко Актлу, който демонстративно се обгради с телохранители и не се отделяше и на крачка от тях. Това не остана незабелязано от Монтесума. Мълчалив и затворен, той седеше върху трона си, обграден от велможите си, а до него с каменно лице седеше хубавата Неца. Едва късно след полунощ приятелите се прибраха в стаята си. Те не успяха да говорят с Йейак.

Такава възможност се появи на следващата сутрин след закуска. Кия се втурна като стрела към къщата на върховния жрец. Юлиан, Ким и Леон я последваха и за тяхна изненада ги допуснаха при Йейак, който се беше настанил в мрачната стая със статуята на Миктлантекутли.

— Защо не сте на работа, както ви беше заповядано? — вместо поздрав ги попита младия жрец.

— Извиняваме се, но имаме един много важен въпрос — отвърна Юлиан.

Йейак леко се усмихна:

— Надявам се, че въпросът наистина е важен. В противен случай… — и той погледна към статуята.

Юлиан също погледна към нея и се ужаси. Някаква неясна течност беше полепнала по големите зъби и безформената брадичка на божеството. Полазиха го студени тръпки. Вероятно Йейак или някой друг беше принесъл жертва на владетеля на царството на мъртвите. Кръвна жертва… Юлиан не позволи на тези мисли да го обсебят и успя да се овладее.

— Намерихме нещо, което искаме да ви покажем — каза той и се поклони. Той държеше лентата в ръка зад гърба си.

— И какво е това нещо?

— Една лента — повтори Юлиан. — Ние…

— Е, и? — прекъсна го върховният жрец.

— … намерихме я при разрушения шлюз на дигата — довърши Юлиан изречението си.

Йейак ядосано погледна момчето:

— Оставете ме на мира, в името на Тлалок! Нямам никакво време да разглеждам суеверни украшения!

— Но това може да е доказателство за…

Жрецът отново не го остави да довърши:

— Не, не! Не ме занимавайте глупости!

Юлиан се поколеба за миг. В този момент Кия предупредително измяука и това го убеди, че ще е по-добре да се оттеглят.

Той отново се поклони и децата напуснаха мрачното помещение.

— Страхотно, не ще и дума — заключи Леон, когато отново излязоха навън. — Това не ни помогна особено.

Юлиан въздъхна:

— Да, за съжаление, но бяхме длъжни да опитаме.

— Така е — каза Ким. Тя продължаваше да размишлява над случилото се. Нещо я тревожеше, но не можеше да разбере какво.

— Какво има? — попита Юлиан.

Но така и не можа да разбере, защото в този момент се появи Чалчи.

— Ей, къде бяхте? — извика тя и се засмя. — Искате да ме оставите да работя сама, така ли?

— Не, разбира се, идваме! — отвърна Юлиан.

И те отново се захванаха с изтощителната си работа. През нощта пламъкът беше намалял и сега приятелите трябваше да мъкнат кошница след кошница до най-горната площадка. Юлиан, Леон и Чалчи започнаха да си говорят за Кцимал. Момичето им каза, че народът все още е много обезсърчен. Чуваха се гласове, че положението на Монтесума вече не е толкова стабилно. Създаваше се впечатление, като че ли всички очакваха следващото бедствие. А и нали златното сърце все още не е намерено.

Само Ким не се включи в разговора. Беше потънала в мислите си. Отново и отново си припомняше разговора с новия върховен жрец. Но внезапно, когато вече бяха изминали почти половината път до горната площадка, тя се спря.

Йейак беше премълчал нещо! Трябваше непременно да говори насаме с Леон и Юлиан.

Това й се удаде по време на обяда. Тя издебна момента, когато Чалчи си бъбреше с една приятелка, и дръпна приятелите встрани.

— Йейак е виждал лентата — възбудено прошепна тя.

— Защо мислиш така?

Ким нервно се огледа, за да е сигурна, че никой не ги подслушва.

— Помислете — продължи тя шепнешком. — Йейак каза, че няма време да разглежда суеверни украшения. Следователно знае, че лентата е украсена с нещо, някакво божество вероятно.

Леон и Юлиан я погледнаха смаяно:

— Изобщо не ми дойде наум — каза Юлиан, затаил дъх.

Леон поклати глава:

— Не мога да повярвам! Защо Йейак не поговори откровено с нас? Свързан ли е с покушението, дали той не е откраднал златното сърце? Ако е така, обвиненията срещу Кцимал са несправедливи!

Юлиан се почеса по тила:

— Не, не — каза той. — Куанун е видял Кцимал да хвърля копието.

— Може би и Куанун лъже — отвърна Ким.

— Това са само предположения — категоричен беше Юлиан. — Трябват ни факти. Ако можехме да разберем на кого е лентата.

— Защо не отидем при златаря — предложи Ким. — Може би той ще ни каже нещо повече.

— Можем да предупредим Монтесума — каза Леон.

— По-добре да не го правим — отвърна Ким. — Йейак може да отрече всичко, а освен нас няма други свидетели. В такъв случай познайте на кого ще повярва Монтесума — на нас, малките слуги, или на мъжа, когото току-що назначи за върховен жрец.

Този аргумент успя да убеди и Леон.

Следобедът им разрешиха да починат. Чалчи си тръгна за вкъщи, а приятелите се упътиха към квартала на златарите. След известно лутане откриха любезния златар със златното украшение на долната устна и с любопитство се загледаха в работата му. Той тъкмо завършваше един пръстен. На рогозката пред себе си беше наредил различни накити. Сред тях имаше и ленти, но нито една от тях не приличаше на намерената от приятелите.

Златарят вдигна глава и любезно започна да им предлага стоката си.

— С удоволствие бих си купила нещо — каза Ким с невинен поглед и додаде: — Но не мога, за съжаление.

Изражението на златаря вече не беше толкова любезно.

— Но имам един много важен въпрос — продължи тя — и само вие можете да ми отговорите на него.

Мъжът се почувства поласкан и когато Ким му показа лентата и зададе въпроса си, той погледна към нея.

— Да, виждал съм нещо подобно — бавно каза той и внимателно заразглежда лентата. — Но не бих предлагал това тук в Теночтитлан.

Ким изведнъж се оживи:

— За какво става въпрос? И защо не бихте го предлагали тук?

Мъжът върна лентата на Ким:

— Това е микстекско украшение. Никой в нашия град няма да го купи. Доколкото знам, изображението е на някакво божество на микстеките. Но нямам представа кое е.

Очакванията на Ким се оправдаха. Микстекско украшение! Случаят ставаше все по-заплетен.

Децата набързо благодариха на златаря и тръгнаха обратно към храма, съвещавайки се:

— Вече нищо не разбирам — каза Юлиан. — Звучи така, сякаш и микстеките имат пръст в цялата тази работа.

— Да, и може би дори самият Актлу е намесен… — глухо додаде Ким.

Леон сбърчи чело:

— Не забравяйте, че се опитаха да убият Актлу!

— Разбира се, че няма — отвърна Ким. — Момчета, трябва да сме по петите на Йейак, не трябва да го изпускаме от очи нито за миг. Факт е, че ни излъга. Виждал е лентата, а тази лента предполага връзка с микстеките. Но кои? Трябва да го следваме неотлъчно. Може би се среща тайно с тях. Вероятно няма да е толкова трудно да го наблюдаваме. Все пак работим в храма и винаги сме близо до него.

ИЗНУДВАЧЪТ

След завръщането си от града децата не изпускаха от очи дома на младия жрец, като се надяваха Йейак да излезе.

Само след половин час Леон подвикна полугласно:

— Йейак!

Новият върховен жрец забързано се отправи към площада.

— Хайде! — извика Леон и приятелите тръгнаха след него.

Йейак се смеси с тълпата и на приятелите не им беше лесно да го следват. Жрецът бързо премина през южната порта на градската стена и се насочи към дълга бяла постройка недалеч от двореца. Къщата беше само на един етаж и външната й порта зееше широко отворена. Над арката на портата имаше глинена фигура на божество с щит, шлем и змия, бълваща огън — Уитцилопочтли, богът на войната. Пред портата стоеше мъж с копие и щит, който се поклони на върховния жрец и го пропусна да влезе.

Приятелите видяха как Йейак изчезна в къщата.

— По дяволите! — прошепна Юлиан. — Измъкна се.

Зад портата се виждаха и други войници.

— Прилича на казарма или нещо подобно — предположи Леон. — Какво търси Йейак тук?

— Трябва да разберем — отвърна Ким и посочи към прозорците на сградата. — Може би ще успеем да узнаем нещо…

Юлиан не беше особено въодушевен:

— Трябва да сме много предпазливи! Ако Йейак забележи нещо, ще стане опасно. Не забравяйте за стената с черепите!

Без да се плаши от думите му, Ким тръгна по пътя, който минаваше покрай стената на къщата. Тя не снемаше очи от прозорците. Видя няколко стаи с рогозки, после нещо като кухня. В края на постройката имаше пристройка с купол — парната баня. От Йейак обаче нямаше и следа.

Разочаровани, приятелите вече се канеха да се връщат. Точно в този момент Кия измяука силно. Щом се убеди, че децата гледат към нея, котката се стрелна към предната част на постройката. Там се виеше пътечка, която отделяше казармата от съседната къща. Приятелите се увериха, че никой не ги гледа. После тръгнаха след Кия, която с няколко скока се озова пред един прозорец и спря пред него.

Ким, Леон и Юлиан се приближиха на пръсти. Те пропълзяха последните метри на четири крака и се притаиха зад един храст. Той ги скриваше от любопитните погледи отсреща.

От прозореца до тях достигаха два мъжки гласа. Приятелите победоносно се спогледаха. Единият глас беше на Йейак. Но и другият им звучеше познато.

Пръв се обади Юлиан:

— Това е Куанун — възбудено прошепна той и погали Кия по главата. Котката беше направо велика!

— Алчността ти няма край — каза в този момент Йейак.

В отговор воинът ягуар се изсмя:

— Каза всезнаещият! Само че никой не може да се сравнява с теб, когато става въпрос за алчност.

— Какво си позволяваш, в името на Тлалок? — разгневи се Йейак.

— Казвам, каквото мисля. Не можеш да ме уплашиш — хладно му отвърна Куанун. — Златото ми трябва.

— Да, за твоите любовници — повиши глас върховният жрец. — Те искат все повече накити и най-накрая ще те съсипят, Куанун!

— Това не те засяга! — изкрещя вбесен воинът ягуар.

— Може и така да е! — отвърна Йейак. — Във всеки случай вече ти платих достатъчно. Това беше всичко!

Юлиан сбърчи чело. За какво е трябвало да се плати на Куанун?

— Не — отново се разнесе гласът на Куанун, — не е достатъчно, Йейак. Работата все още не е свършена. Или искаш да си поговоря с Монтесума?!

— Не, не! — бързо отвърна върховният жрец.

Последва тих смях и Куанун каза:

— Значи се споразумяхме?

Настъпи тишина. Точно когато приятелите вече се питаха дали мъжете не са излезли от стаята, прозвуча гласът на Йейак:

— Добре, ще ти дам още един пръстен, но това е за последно. Ето, вземи. Но не забравяй, че трябва да нанесеш последния удар.

Устата на Юлиан беше пресъхнала и той преглътна. Кого имаха предвид, към кого трябваше да е насочен последният удар? Може би към Монтесума?

— Красив пръстен — рече Куанун. — Колкото до последния удар, не се съмнявай, че ще е успешен, както и предишните. А след това никога повече няма да те моля за нищо. Сега обаче трябва да отида при Лиатцил.

— Една от твоите жени, предполагам — пренебрежително каза върховният жрец.

— Това не те засяга — гласеше отговорът.

После гласовете се отдалечиха. По всяка вероятност този път Йейак и Куанун наистина бяха излезли от стаята.

— Какво става тук? — затаил дъх, попита Юлиан.

Леон се надигна:

— Куанун изнудва Йейак, това е сигурно. Бих искал да знам с какво го държи.

Ким също се надигна:

— Сега трябва да наблюдаваме Куанун. Коя ли е Лиатцил? Дали не е от свитата на микстеките?

Приятелите бяха стигнали до вратата на сградата. В този момент Йейак и Куанун се подадоха от нея. Върховният жрец се запъти към теокали, а воинът ягуар тръгна в обратната посока, без да забележи, че трите деца и котката го следват по петите.

Куанун тръгна по една улица с великолепни къщи, покрай един от каналите. Над правата като конец лента на реката се издигаха каменни мостчета, върху едно от тях се виждаше лицето на бога на дъжда. От очите му като от фонтани се лееха каменни сълзи.

— Ако не бъркам, тази улица води към нивите, където живее Чалчи — пътьом отбеляза Юлиан.

Но Куанун не стигна дотам. В квартала на плетачите на кошници той сви в една уличка, в края на която се виждаше бедна колиба. Приличаше на безформена камара сиви камъни с две криви отворчета вместо прозорци и раздърпан покрив от тръстика.

Воинът ягуар изчезна в къщичката, а приятелите се зачудиха какво да правят.

— Ами сега? — попита Ким.

Леон прехапа устни:

— Работата никак не е добра. Тук няма как да се промъкнем до прозореца и да подслушваме. Опасността да ни изненадат е твърде голяма.

— Отпред има някакво водохранилище — и Ким посочи към отворен четириъгълен басейн. — Да отидем там и да се престорим, че искаме да се освежим. Така поне ще можем да държим под око колибата.

Приятелите седнаха на ръба на басейна и наплискаха лицата си със студена вода. Леон загреба вода в шепата си и даде на Кия да пие. Минаха няколко минути и Леон вече се питаше не си ли губят времето и няма ли да е по-добре, ако бяха проследили Йейак.

В този момент от колибата се дочуха крясъци. Последва ги дрънчене и злъчен смях.

Леон се поколеба дали да не видят какво става в колибата и въпросително погледна Ким и Юлиан.

Но преди още да решат какво да правят, вратата се отвори и Куанун със смях изскочи навън. Едно глинено гърне профуча над главата му, удари се в пътя и се разхвърча на хиляди парченца.

— Нехранимайко такъв, не те е срам! — крещеше някаква жена. Профуча още едно гърне, но и то не улучи целта си. Воинът ягуар тръгна надолу по улицата, без да забележи приятелите и скоро се скри от погледа им.

В същия момент на прага се появи млада жена. Тя беше боса, с пола от светлокафява кожа до коленете и проста светлозелена блуза с къси ръкави. Жената ядосано гледаше след Куанун.

— Това сигурно е Лиатцил — предположи Леон. — Изглежда, че Куанун доста я е ядосал. Бих искал да знам с какво. Може би това ще ни помогне! Ким, защо не поговориш с нея?

— Аз ли?

— Че кой друг! — категоричен беше Леон. — Това е по твоята част.

Ким за миг се поколеба. Жената изтри очи с опакото на дланта си. Продължаваше да гледа надолу към улицата, въпреки че Куанун вече не се виждаше, и тихичко си мърмореше. Всеки момент можеше да влезе обратно в колибата. Ким превъзмогна притеснението си и тръгна към жената. Леон, Юлиан и Кия я последваха.

— Ти си Лиатцил, нали? — приятелски попита Ким. Това вероятно не беше най-добрият начин да завърже разговор, но в момента не можа да се сети за нищо по-добро.

Погледна я едно разплакано слабо лице със следи от крехка красота. Сочните устни бяха горчиво свити. Очите на младата жена бяха тъмни като бездънни езера. Тя кимна:

— А ти коя си?

— Ким, аз съм слугиня в храма и…

— В храма? Там се размотава и този мизерник Куанун! Този блюдолизец и измамник! — фучеше жената. — Той се възползва от мен и след това ме захвърли като парцал!

— Изостави ли те?

— Да, току-що! — извика младата жена.

Вратата на една от близките къщи се отвори и оттам надникна възрастен мъж.

— Не е тайна! Нека всички чуят! — викна Лиатцил и остро се засмя.

Едва сега Ким видя, че жената още държи в ръце едно глинено гърне.

— Искам всички да разберат какъв подлец е Куанун! — продължаваше Лиатцил. Гърнето се тресеше в ръцете й. — Завчера ми се кълнеше във вечна вярност, в името на Шочипилли[1], прекара нощта в къщата ми, а сега? Но това вече няма значение. Изоставя ме заради някоя по-млада! Този мръсник, този измамник, този…

Леон не чу следващите думи, тъй като Лиатцил беше казала нещо, което го накара да подскочи.

— Извинявай, ако те прекъсвам — развълнувано каза той. — Куанун е бил тук завчера, през цялата вечер и през нощта, и не е напускал къщата ти, така ли?

— Да — възкликна Лиатцил.

— Ще потвърдиш ли това пред Монтесума? — със затаен дъх попита Леон.

Жената се поколеба за миг, но гневът й към Куанун взе връх:

— Пред Монтесума? Разбира се! — извика тя, след което попита: — Но защо мислиш, че Монтесума се интересува от това?

[1] Шочипилли — Бог на цветята, любовта, игрите, красотата, песните, танците и веселието. Покровител на художниците, певците, тъкачите и музикантите. ↑

ОБВИНЕНИЕТО

Леон пое дълбоко въздух:

— Защото Куанун участва в заговор срещу Монтесума. Кълне се, че завчера вечерта е видял как Кцимал хвърля копие срещу микстекския владетел Актлу. Но това очевидно не е вярно, тъй като по това време е бил при теб, Лиатцил! — обясни той.

Жената сложи ръце на кръста:

— Да, така е!

— По всичко изглежда, че Йейак му е платил, за да излъже! — продължи Леон.

— Но защо е трябвало да го прави? — попита Лиатцил.

Ким се плесна по челото:

— Йейак е искал да стане върховен жрец. С помощта на Куанун е успял да премахне Кцимал от пътя си.

— Точно така! — извика Леон. — Сега вече всичко си идва на мястото.

Юлиан си пое въздух:

— Това е! Вече всичко е ясно! Микстеките също имат пръст в тази работа — да не забравяме за лентата! Дали не са в комбина с Йейак и Куанун?

— Така изглежда — отвърна Леон. — Намирисва ми на заговор срещу Монтесума и Кцимал. Откраднатото сърце, пожарът, скъсаната дига, странното покушение срещу Актлу — всичко това има за цел да бъде отслабена властта на Монтесума!

— В такъв случай да не губим време — настоя Юлиан. — Към двореца!

— Да вземем с нас и Чалчи — предложи Ким. — Къщата й не е далеч оттук.

Децата се втурнаха към къщата на Чалчи и я извикаха. Тя трябваше да обещае на родителите си, че ще се върне, преди да е станало тъмно. След това тръгна към двореца с приятелите и Лиатцил. По пътя я посветиха в тайната си.

— Как е възможно това!? — момичето успя да каже само това.

Скоро децата се изправиха пред стената, която ограждаше двореца. Какво ще стане, ако не ги пуснат и ги пропъдят като просяци, помисли си Леон, но бързо отпъди тази мисъл. Ако подхожда така към нещата, ще загуби, още преди играта да е започнала.

Затова решително тръгна към двамата стражи пред портата. Мъжете мигновено насочиха копията си към групата.

Леон все пак успя да ги убеди колко неотложна е задачата, с която идват. След малко един слуга ги въведе във вътрешния двор на двореца. Зад стената се простираше парк с дъхави цветя, потоци и водоскоци. Пътеката беше покрита с невероятно красиви мозайки. Почти на всеки три метра се преминаваше под дървени арки, украсени с дърворезба и статуи на богове. Приятелите разпознаха Уитцилопочтли, Тлалок и Кетцалкоатъл. Отляво и отдясно на пътеката имаше странни каменни фигури — куче с патешка човка, мечка с лъвска грива и бивни в огромната си паст, дете с крила и какаов плод в ръце. Между две тънки колони висеше слънчев диск с мистични символи. По-нататък имаше клетки с живи животни — оцелоти и ягуари, които втренчено гледаха към приятелите.

Пътеката минаваше през малко красиво мостче, завиваше рязко надясно и водеше към една доста по-малка клетка. Приятелите разтвориха широко очи — клетката беше от чисто злато. Върху пода, застлан със сини и червени пера, лежаха две огромни змии, които оцъклено гледаха Кия. Дългите им раздвоени езици не спираха да се поклащат насам-натам. Котката се наежи и тихичко изфуча.

Очаровани, приятелите, Чалчи и Лиатцил излязоха от парка и преминаха през още една порта — на самия дворец. Заедно с един слуга прекосиха няколко сенчести коридора и стигнаха до врата, цялата украсена с маски, които трябваше да внушават страх. Имаше сгърчени от болка муцуни, лица, разкривени от демоничен кикот, мъртвешки черепи, оголили зъби, и едно женско лице, от чиито очи капеха кървави сълзи. Слугата кимна на мускулестите стражи и те пропуснаха групата да мине.

Приятелите се озоваха в зала, чието великолепие ги заслепи. Злато, злато и злато! Навсякъде имаше злато — по стените, по тавана, по пода. Виждаха се еднометрови, великолепно изработени кафези, в които пърхаха изумително красиви птици, подобни на пауни.

Блестящ фойерверк от хиляди скъпоценни камъни заслепяваше очите. Скъпоценните камъни образуваха красиви бордюри по протежение на стените и проблясваха по краката на трона, върху който седеше Монтесума. Но цялото това изобилие от злато, птици и безброй скъпоценни камъни бледнееше пред наметалото на Монтесума. То беше от хиляди мънички, старателно пришити едно към друго пера от колибри, преливащи в неповторимо великолепие от багри, в пълна хармония с изумителната корона от пера на главата на владетеля. Отдясно и отляво на трона седяха Неца и баща й Актлу. Царските особи тъкмо се хранеха.

— На пода! — прошепна слугата и приятелите мигновено се подчиниха. Главите им докоснаха хладния златен под. С разтуптени сърца очакваха какво ще се случи.

Монтесума ги остави да се поизпотят.

„Ние сме нищо за него, помисли си Ким. Той се държи с нас като с червеи, които пълзят край трона.“

Това беше унизително и тя едва успя да сподави надигналия се в нея гняв. Ако в следващите минути не се случи нещо, тогава…

— Е — отекна гласът на ацтекския владетел сред разкошната зала, — надявам се, че имате сериозно основание да ни прекъснете.

— Да, имаме наистина сериозно основание — отвърна Юлиан, преди Ким да успее да каже нещо.

Колко е добре, че Юлиан взе думата. Самата тя все още беше твърде разгневена, за да може да говори спокойно.

— Станете! Любопитен съм да разбера какво е това толкова важно нещо, което вие, малки слуги, имате да ни казвате. — Монтесума тихо се засмя, Неца се съгласи с него, а Актлу гледаше безизразно.

Юлиан, Леон и Ким застанаха един до друг. Пред тях стоеше Кия и гледаше към Монтесума, а Лиатцил и Чалчи стояха отзад.

— Става дума за покушението срещу вас, Актлу — започна Юлиан. Гласът му беше ясен и твърд.

Дебелият микстек смаяно погледна момчето. След това натъпка шепа орехи в устата си.

— Копието не е било хвърлено от Кцимал! Куанун излъга! — изложи обвинението си Юлиан.

Монтесума разгневено поклати глава, така че копили кетцали зашумоля.

— И как стигна до това заключение?

— Вчера вечерта и през цялата нощ след това Куанун е бил при тази жена — продължи Юлиан и направи крачка встрани, така че да се види Лиатцил. — Следователно не е могъл да бъде при теокали и нищо не е видял.

— Вярно ли е това, жено? — обърна се Монтесума към жената.

Главата на Лиатцил беше наведена и тя започна да трепери с цялото си тяло.

Приятелите нервно се спогледаха. Дали Лиатцил се изплаши да свидетелства срещу могъщия воин ягуар? Защо така изведнъж загуби дар слово?

— Какво има? Не те чувам — присмя се Монтесума. Неца тихичко се изсмя.

Юлиан забеляза, че този път Актлу беше сериозен, напълно сериозен.

— Кажи им! — подкани я Ким.

— Не мога — прошепна Лиатцил.

Приятелите се парализираха от ужас. Това беше краят! Бяха се излъгали! Сега щяха да ги принесат в жертва на боговете — високо горе върху пирамидата!

— Нищо не разбирам — извика Монтесума. — Какво си позволявате? Мигновено ще заповядам да ви…

— Спри! — прекъсна го Ким, която първа се опомни. Владетелят смаяно я погледна. Той просто не можеше да си представи подобна дързост.

Ким се възползва от момента, сграбчи Лиатцил за раменете и я разтърси, сякаш искаше да я събуди от някакъв сън:

— Защо се опитваш да предпазиш Куанун? Той се отнесе с теб като с последен боклук!

През тялото на Лиатцил премина тръпка. Погледът й несигурно зашари из огромната зала.

— Говори, моля те — настоятелно повтаряше Ким.

И най-накрая Лиатцил проговори:

— Да, Куанун беше през цялото това време при мен. Не е напускал колибата ми.

Приятелите с облекчение въздъхнаха. За момент се възцари пълна тишина.

Юлиан изчака да минат няколко секунди и каза:

— Освен това Куанун изнудва новия върховен жрец Йейак. Йейак даде на Куанун един златен пръстен в замяна на неговите услуги.

— Какви услуги?

— Смятаме, че имат връзка с нещастията, сполетели Теночтитлан. Всъщност не са били нещастия, а покушения!

И Юлиан разказа за разкритията, които бяха направили — за тайния проход зад чакмула, за кесийката с остатъците от сяра при изгорелия склад и за срязаната врата на дигата. Не спомена единствено за лентата.

— Доведете тук Куанун и Йейак — изфуча Монтесума, когато Юлиан завърши. — А ти, момче, се моли обвиненията ти да са справедливи. В противен случай главата ти ще украси теокали, обещавам ти го!

Юлиан преглътна. Изминаха няколко минути. Неца без желание ровеше в сребърната си чиния, Монтесума пиеше от златен бокал, а Актлу стоеше като вкаменен.

Не след дълго въведоха Куанун и Йейак. Те ниско се поклониха на владетеля. Без да се бави, Монтесума им съобщи за обвинението.

Йейак звънко се разсмя. Куанун сърдито стрелна с поглед Юлиан, Ким и Леон:

— Какво си въобразявате? — излая той. След това сви юмруци и с тежки стъпки се упъти към Лиатцил: — А ти, боклук, такъв, сигурно искаш да си отмъстиш, защото те изоставих!

— Спри! — отсече Монтесума. След това направи знак на стражата: — Претърсете го!

Куанун бурно запротестира, но леденият поглед на Монтесума го накара да замълчи. Единият от войниците намери нещо и го занесе на владетеля.

Монтесума стана от трона и вдигна високо един пръстен:

— Имаш ли да кажеш нещо, Куанун? Едва ли можеш да си позволиш толкова скъп пръстен…

Воинът ягуар стисна зъби и хвърли на Лиатцил поглед, пълен с омраза. След това посочи към Йейак:

— Зад всичко това стои той!

Върховният жрец надменно се засмя:

— Искаш да отървеш кожата си.

— Видяхме как плати на Куанун — хладно каза Юлиан и извади лентата. — Освен това тази лента ти е позната! Намерихме я при срязаната врата на дигата!

Върховният жрец не беше единственият, който ужасено погледна към уликата. Актлу също се беше вторачил в нея.

— Донеси я тук! — заповяда Монтесума.

Юлиан се подчини.

— Микстекско украшение — веднага каза Монтесума. — Как се е озовало при дигата?

— Беше Актлу! — опита се да се защити Йейак с писклив глас. — Той беше при дигата, когато хората му срязаха вратата. Вероятно тогава е загубил лентата.

— Става все по-интересно — мрачно отбеляза Монтесума.

Актлу беше вперил поглед в пода. Всичко у него издаваше, че е загубил.

Приятелите се спогледаха — подозренията им по отношение на Актлу се бяха оказали основателни!

— Да, безсмислено е да отричам — най-сетне каза той. — Исках да те сваля от трона и да властвам над народа ти, Монтесума. Но нямах достатъчно войници. Така че смятах да отслабя властта ти стъпка по стъпка. Сватбата беше удобен повод.

Неца отправи към баща си поглед, пълен с негодувание:

— Искал си да използваш сватбата, която трябваше да установи мир, за да нанесеш удар на ацтеките?

— Да — отвърна Актлу.

— Ами покушението срещу теб? — отчаяно попита Неца, едва сдържайки сълзите си.

— Беше нагласено — мрачно отвърна Актлу. — Йейак хвърли копието. И разбира се, нарочно не уцели. Куанун обвини Кцимал, за да може Йейак да стане върховен жрец. А пък аз щях да бъда извън всякакво подозрение и едновременно с това да твърдя, че Монтесума не владее положението в империята си. Йейак открадна сърцето, той организира и подпалването на склада.

— Лъжи, всичко това са лъжи! — извика върховният жрец, но никой не му обърна внимание.

— Какъв мерзък план! — процеди Монтесума с каменно лице.

— Но това не е всичко — каза Ким. — Йейак и Куанун се уговаряха да направят и последната крачка!

— Какво още бяхте замислили? — уморено попита Монтесума.

— Свещената корона — изрече Йейак. — Куанун трябваше да открадне копили кетцали, символа на властта.

— И тогава щеше да си свършен като владетел — предположи Неца и сложи ръката си върху ръката на Монтесума.

— Точно така, а и това е била целта на тези мъже. Къде е златното сърце, Йейак?

Върховният жрец се поколеба за миг. След това го извади от една кожена торбичка, скрита под черните му одежди.

— Да не повярваш — измърмори Монтесума, като взе сърцето в ръце. — Търсихме го навсякъде, но разбира се, никой не си и помисли, че някой от жреците може да го е откраднал и да го носи в себе си.

Той замислено погледна към приятелите:

— Е, почти никой… — на устните му се появи усмивка. — Безкрайно съм ви задължен.

Децата скромно наведоха глави. Само Кия радостно измяука.

Владетелят на ацтеките заповяда да отведат Йейак, Куанун и Актлу. Върховният жрец и воинът ягуар не спираха да си разменят обвинения, докато ги извеждаха от разкошната зала.

— Веднага освободете Кцимал! — извика Монтесума след стражите. — Аз съм в дълг пред него.

— Какво ще стане с баща ми? — тихо попита Неца.

Монтесума замислено играеше с едно перо:

— Би трябвало да го убия.

Неца закри с ръце лицето си.

— Мога ли да кажа още нещо? — престраши се Ким.

— Ти ли? — Владетелят й се усмихна. — Ти и приятелите ти винаги можете да кажете каквото и да било!

Ким се покашля:

— Ако убиете Актлу, ще избухне война! Микстеките ще искат да си отмъстят.

Монтесума тихо простена:

— Да, напълно си права…

Момичето събра цялата си смелост:

— Вероятно можете да проявите величие като се покажете снизходителен и не допуснете народът ви да бъде въвлечен във война.

Неца погледна доброжелателно към Ким. След това се обърна към Монтесума:

— Намирам, че малката има право. Освен това баща ми ще ти е вечно задължен.

— Аз не съм малка — изплъзна се от устата на Ким, преди да се усети.

Монтесума се засмя:

— Най-малкото имаш голямо сърце и проницателен ум — както и приятелите ти. Добре, ще помилвам Актлу. Освен това ще удължа празненството по случай сватбата с още един ден. Целият град трябва да отпразнува края на този заговор и да види как връщам златното сърце на мястото му.

На големия площад пред пирамидата, осветен от хиляди факли, се беше събрало огромно множество. Новината за разкриването на заговора се беше разнесла. Огньовете на горната площадка на теокали се издигаха към обсипаното със звезди небе над града. Но този път не Ким, Юлиан, Леон и Чалчи бяха тези, които трябваше да мъкнат въглища по стълбите. Четирите деца и Кия сега бяха част от свитата на Монтесума, който точно в този момент беше застинал в благоговение пред чакмула.

— А сега вземи сърцето и го сложи обратно на мястото му в ръцете на боговете — произнесе с пресипналия си глас Кцимал, старият нов върховен жрец.

Монтесума го погледна:

— Бях несправедлив към теб, Кцимал. И съм благодарен на боговете, че ми помогнаха да поправя тази несправедливост. Но ми кажи защо избяга от банята, след като си бил невинен?

— Но в този момент никой, освен мен, не беше убеден в това, нали? Абсолютно никой. Бягството беше единственото ми спасение — отвърна Кцимал. След това погледна към Ким, Юлиан и Леон. — Трябва да благодарим не само на боговете, но и на тези деца.

— Знам това, и никога няма да го забравя — отвърна Монтесума.

След това той взе сърцето от ръцете на Кцимал и го вдигна високо над главата си, така че всички на площада да го видят. Златният символ на властта заблестя на светлината на огъня и в този момент се разнесе радостно ликуване. Монтесума внимателно сложи сърцето върху блюдото в ръцете на чакмула. Под глухото биене на барабани, владетелят се обърна към народа и вдигна ръце към небето. Хората в основата на пирамидата дълго го приветстваха.

И отново над Теночтитлан се спусна дълга нощ. Цареше буйно веселие, хората танцуваха, пиеха и празнуваха. Приятелите седяха на масата на Монтесума, върху подиума, и се наслаждаваха на вкусния чоколатъл. Чалчи щеше да се пръсне от гордост.

Следващите часове преминаха в музика, танци и похапване на най-отбрани ястия.

— Каква великолепна нощ — каза Ким. Тя галеше Кия, седнала в скута й с полузатворени очи.

— Да, наистина — въздъхна Юлиан.

— Какво има? — попита Леон.

— Мисля, че вече е време… — тихо отвърна Юлиан, така че Чалчи да не го чуе.

Леон кимна:

— Знам какво имаш предвид.

Ким също въздъхна.

— Връщането ли?

— Да, случаят е разрешен — отвърна Юлиан и се изправи. Другите го последваха.

— Така не ми се тръгва… — прошепна Ким повече на себе си. — Чалчи, този град, храмът, светът на ацтеките е… просто прекрасен.

— Къде отивате? — попита ги Чалчи.

— О, ужасно сме изморени — бързо отвърна Ким. — Искаме да се приберем вкъщи.

Чалчи ги погледна с недоумение:

— Но тук сте си вкъщи!

Ким смутено се усмихна. Този път наистина не знаеше какво да отговори. Мразеше този момент.

Чалчи повдигна рамене:

— Тогава до утре, лека нощ!

— Лека нощ — бързо отвърнаха приятелите и напуснаха трапезата.

После мълчаливо се отправиха към огромната пирамида, а когато стигнаха там, се увериха, че никой не ги наблюдава.

— Е, хайде — тъжно каза Ким и взе Кия в ръце. Уверено се насочиха към основата на пирамидата, но не останаха дълго там, а се плъзнаха през каменната основа като през въздух и потънаха в пълния с тайни свят на Темпус. Стаята на времето ги върна обратно в Зибентан.

КАМЪКЪТ

На следващия ден, рано следобед, приятелите се срещнаха във „Венеция“, без съмнение най-добрата сладоледена сладкарница в целия свят. Само че този път не си поръчаха сладолед, а горещ шоколад, който беше почти толкова вкусен, колкото и чоколатълът на ацтеките. Докато си пийваха от него, си говореха за приключенията в империята на Монтесума.

За съжаление трябваше да учат — на следващия ден щяха да правят тест.

— А имаме и извънредни часове, за които също трябва да уча — въздъхна Леон.

— Аз също — отвърна Юлиан. — Но утре ще си взема и златния камък. Както знаете, златното сърце и короната от пера са символи на властта за ацтеките. Загубата на което и да е от тях означава нещастие. Отсега нататък златният камък ще е моят талисман. Ще го скрия в раницата.

Ким се усмихна:

— А зелената ти корона от пера? И нея ли ще носиш в часовете?

Юлиан се засмя. За съжаление това не може да стане. Не можеше да я скрие в раницата, нито пък да си я сложи на главата — съучениците му щяха да се пръснат от смях!

Но непременно ще си вземе камъка. Той ще му носи късмет и ще му помогне за теста. Само трябва много силно да повярва в силата му. Нали така правеха ацтеките?

АЦТЕКИТЕ И МОНТЕСУМА

Преданията разказват, че бог Уитцилопотчли заръчал на ацтеките да се заселят там, където видят орел, кацнал върху крушов кактус и сграбчил змия. През 12 в. ацтеките напуснали митичната си прародина Асатлан (най-вероятно западните територии на днешно Мексико) и поели на юг към Централна Америка.

Преселващите се ацтекски племена видели орела на един от мочурливите острови на езерото Текскоко, разположено на Мексиканското плато. Около средата на 13 в. те се заселили около езерото, а на един от островите започнали да строят селище, което нарекли Теночтитлан, или Мястото на плодовете на кактуса.

За по-малко от век ацтеките успели да наложат властта си върху обширна територия. Империята им се простирала на север до централните части на днешно Мексико, на юг — до днешна Гватемала, на изток — до Мексиканския залив, а на запад — до Тихия океан. В началото на 15 в. империята на ацтеките била най-могъщата и богата държава в Централна Америка.

Постепенно Теночтитлан се превърнал в столичен град с население повече от сто хиляди души. Градът бил свързан със сушата чрез три насипни тесни пътища през езерото. Голям акведукт, успореден на западния път снабдявал града с прясна вода от околните планини. Градът се пресичал от множество канали, по които ацтеките се придвижвали с канута. Заради тях, когато испанските завоеватели покорили града през 16 в., го нарекли „Венеция на Новия свят“.

В центъра на града имало обширен каменен площад, около който се издигали дворецът на императора и главният храмов комплекс.

Дворецът имал стотици помещения — спални, зали за хранене, библиотека, съкровищници, както и отделни апартаменти за многобройните съпруги на императора. Императорското семейство било обслужвано от над три хиляди слуги. В дворцовия комплекс имало множество градини, както и голяма зоологическа градина с екзотични животни. Помещенията били боядисани в ярки цветове и пищно украсени със злато и сребро.

Храмовият комплекс се намирал в непосредствена близост до двореца. Бил преустройван и дострояван няколко пъти. По времето на Монтесума вече се простирал на площ 300х350 метра и обхващал 78 сгради. Сред тях централно място заемал Големият храм. Той се издигал върху правоъгълна площадка и имал пирамидална форма с четири или пет площадки и височина 30 метра. Две стръмни стълбища извеждали до двете светилища на върха му. Едното било посветено на Тлалок — бога на дъжда и плодородието, а другото — на Уитцилопочтли — бога на слънцето и войната.

Ацтеките вярвали, че светът води началото си от деня, в който боговете принесли в жертва самите себе си, за да създадат слънцето. От благодарност за тази саможертва и за да помогнат на слънцето в нощната му битка срещу луната и звездите, ацтеките правели жертвоприношения, най-важното от които било пролятата човешка кръв. Ацтеките били убедени, че ако боговете останат без тази „храна“, ще настъпи краят на света. Жертвоприношенията се извършвали върху олтар на върха на Големия храм и кръвта на жертвите се стичала по стъпалата на пирамидата.

В храмовия комплекс се намирали и жилищата на жреците. Понякога към храмовете били организирани училища, където момчетата изучавали религиозните ритуали. Но едно от най-важните задължения на жреците било да определят кои дни са добри за начало на война, за сеитба или за друго събитие. Ацтеките създали един от най-точните календари по онова време. В храмовия комплекс на Теночтитлан се намирал Камъка на слънцето — кръгла каменна плоча с тегло около 22 тона и диаметър 3,7 метра. Той изобразявал представата на ацтеките за света. В центъра му имало изображение на бог Уитцилопочтли, а около него в кръг били изобразени дните на годината — 365 колкото са и в днешния календар.

Точното определяне на времето било много важно за ацтеките, тъй като след установяването им на Мексиканското плато земеделието станало техен основен поминък. Земите по крайбрежието на езерото Текскоко били плодородни, но недостатъчни за изхранването на постоянно нарастващото население. За да увеличат добивите, ацтеките терасирали склоновете на околните хълмове, наторявали почвите и изградили сложни напоителни системи. Но най-голямото им постижение било усвояването на блатистите почви около езерото и островите в него. Ацтеките строели чинампас — плаващи градини. Те представлявали огромни кошници, изплетени от върба и тръстика и напълнени с пръст. В тези градини се оглеждали плодове, зеленчуци и цветя. Чинампас били закрепвани за дъното с големи колове. Във всеки ъгъл на плаващата градина засаждали дърво, което се вкоренявало в дъното и така държало градината здраво.

Не всяко семейство можело да обработва плаваща градина. Това право имали само женените двойки. Земята била обща в рамките на рода — група семейства с един предшественик. Всеки род имал свой съвет, който решавал на кое семейство колко и каква земя ще се даде. Към всеки род се организирали училища, в които се обучавали момчетата.

Начело на държавата стоял император. Той бил върховен военачалник и жрец. Имал неограничена власт. Поданиците му го смятали за полубог, потомък на боговете и нямали право да го гледат в очите. Всеки, който дръзнел да го направи, бил наказван жестоко.

Монтесума II (1465–1520) бил един от най-великите и известни владетели на ацтеките. Той се качил на престола през 1502 г., само седем години след като Колумб открил Америка. По времето на Монтесума ацтекската империя преживяла небивал разцвет — превърнала се в най-голямата, най-богатата и най-могъща държава, която държала в страх и подчинение всички околни племена. Монтесума разполагал с огромна и отлично организирана армия, на която никой не смеел да се опълчи.

Въпреки това, през 1520 г. испанският конкистадор Ернан Кортес подчинил ацтекската империя с един отряд от 615 души.

Испанците акостирали на източния мексикански бряг през 1519 г. в търсене на нови земи и богатства. Няколко месеца след пристигането си Кортес получил в дар от местните племена двадесет робини. Сред тях била и една изключително красива девойка, която бързо научила езика на пришълците и скоро Кортес я направил своя преводачка. В историята тя останала с името Малинче. Според един от биографите на Кортес именно Малинче дала информация на испанския завоевател за богатствата на ацтеките и това подтикнало Кортес да се отправи към столицата Теночтитлан.

Монтесума се колебаел как да се отнесе към испанците и накрая решил да приеме Кортес и малобройният му отряд в града, за да научи повече за тях и намеренията им. Монтесума се отнасял много предпазливо към гостите си, защото древно пророчество твърдяло, че един ден бог Кетцалкоатъл ще се върне, за да заеме престола на ацтекските императори, който по право му принадлежи. Щял да бъде със светла кожа и брада — точно както изглеждал Кортес. Използвайки вярата на ацтеките, че е превъплътеният бог Кетцалкоатъл, Кортес накарал Монтесума да се закълне във вярност към испанския крал. Нашествениците задигнали голямо количество злато и скъпоценности от Теночтитлан. Част от тях изпратили в Испания, а други задържали за себе си. В столицата обаче се надигнала вълна от недоволство срещу безчинствата на испанците и ацтекските благородници започнали да подготвят въстание. Кортес взел за заложник Монтесума, но това не спряло бунта. В последвалата битка повечето испанци били избити, а останалите били изгонени от града. Изследователите и до днес не са на едно мнение дали Монтесума е загинал в тази битка, или е бил убит от своите като предател.

Месеци по-късно испанците се върнали заедно с армия от местни племена, покорени от ацтеките, и след тримесечна кървава обсада Теночтитлан бил завладян през август 1521 г. Голяма част от жителите били избити, а останалите били продадени в робство. Това бил краят на могъщата ацтекска империя.

Върху развалините на великолепната столица няколко години по-късно испанците построили град Мексико — днешната столица на Мексико.

По време на бунта в Теночтитлан Кортес взел от Монтесума забележителната свещена корона — копили кетцали, символа на императорската власт, и по-късно тържествено я поднесъл на испанския крал Карл V (1500–1558) във Виена. И днес копили кетцали може да бъде видяна в Антропологическия музей в австрийската столица. Експертите оценяват стойността на короната на над 50 милиона долара, но за мексиканците, наследниците на ацтеките, тя има още по-голяма стойност. В историческия музей в град Мексико може да се види само копие на короната. Тук се намира и една от най-големите сбирки от предмети, свързани с историята и културата на ацтеките, както и модел на храмовия комплекс в Теночтитлан.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Ким, Юлиан, Леон и Кия — детективи във времето

Свещената корона

Воинът ягуар

Черният жрец

Червеният дим

Чакмулът

В тайния проход

Големият пожар

Изоставени от боговете

Атентатът

Бягство в мъглата

Лентата

Изнудвачът

Обвинението

Камъкът

Ацтеките и Монтесума

Заслуги