ДЖЕК СЛЕЙД

ДАМАТА С МУСТАНГА

Част 23 от „Ласитър“

Превод от немски: Цветелина Петрова, 1993

chitanka.info

1.

Чуха изстрелите тъкмо когато се стягаха да направят лагер за през нощта. Намираха се в една долина, през която течеше поточе, имаше зелена трева и високи дървета. Нещо като истински малък рай. Беше странно, че в тази великолепна част на западно Колорадо все още не бяха срещнали селище с белокожи обитатели. Само на няколко пъти им се случи да попаднат на следи от неподковани индиански понита и видяха отдалече няколко стада мустанги. Втори ден обаче не бяха срещали хора.

А ето че сега се чуваха изстрели като неспиращо тремоло, което ту затихваше, ту се усилваше. За Ласитър нямаше никакво съмнение, че на около миля от тях се разгаряше ожесточена битка.

Приближи се до сивия си жребец, който все още не бе разседлан, и каза:

— Чакайте тук! Ще отида да погледна. И никой да не стреля!

Обърна коня и го пришпори в галоп, без да изчака отговор.

Препусна с пълна сила нагоре по западния склон. Меката земя, покрита с борови иглички, заглушаваше тропота от копитата на жребеца. Над прерията се спускаше мрак.

Когато стигна до върха, видя долу да се издигат към небето буйни пламъци. Спря коня. Все още се чуваха отделни изстрели. С крясъци и рев, няколко ездача заобиколиха дузина индиански шатри. Мъже, жени и деца бяха събрани на едно място между горящите палатки. Наоколо лежаха неподвижните тела на онези, които се бяха защитавали до последен дъх. Някой от индианците дори и в смъртта си продължаваха здраво да стискат оръжията.

Ласитър преброи петима ездачи. Всички те бяха бели. Извън отблясъка на пожара стояха три коня с празни седла. Явно и нападателите имаха загуби.

В душата на Ласитър се надигна страшен гняв. Вече бе взел уинчестъра, готов за стрелба. Беше един от онези мигове, в които не проявяваше и капка колебание, а само действаше.

Пришпори жребеца си и започна да стреля в движение. Беше трудно, дори невъзможно да се цели от седлото на бясно препускащия кон, затова Ласитър не се и стараеше да стреля точно.

Като дракон, бълващ огън, той се появи с гръм и трясък в долината на индианците.

Петимата ездачи спряха да се занимават с червенокожите и се обърнаха към него. За секунди изненадата ги бе сковала и объркала, но сега се бяха опомнили и отвърнаха на изстрелите.

Няколко куршума профучаха в опасна близост до Ласитър, но той не се смути.

Когато стигна на сто метра от горящите шатри, той обърна рязко сивия жребец и скочи от седлото.

Приземи се на твърдата земя, претърколи се зад един трънак и веднага хвана уинчестъра.

Силуетите на бандитите ясно се открояваха на фона на горящите палатки.

Бяха само трима, въпреки че Ласитър бе сигурен, че не е повалил нито един от негодниците.

Трябваше да стреля още веднъж и този път улучи.

Мъжът, в който се прицели, падна на колене, пронизително изкрещя от болка и се втренчи недоумяващо в двамата си приятели, които лежаха неподвижно от двете му страни.

Последният оцелял разбойник дори не успя да извика.

В същия момент, в който Ласитър се изправи зад прикритието си, видя някакъв блестящ предмет да прелита във въздуха. Нямаше никаква възможност да направи каквото и да било, за да спаси живота на бандита. Иначе щеше да го стори с удоволствие. Не от човещина и съчувствие, разбира се, а за да може да му зададе няколко въпроса.

Вече от доста време Ласитър препускаше след една гореща следа и постепенно започваше да става нетърпелив. Отдавна му бе ясно, че Кара Мараков умишлено го е довела в тази част на Колорадо, така както го бе завела и в планините Уинд Ривър в Уайоминг.

Първо Монтана, после Уайоминг, а сега и Колорадо. Следа, чиито етапи бяха белязани от кръв и сълзи.

Както и в момента.

Ласитър бавно се насочи към горящите шатри и към оцелелите от клането индианци.

Когато стигна достатъчно близо, за да различи подробностите, погледът му се спря най-напред върху мъртвите. Преброи осем убити от белите нападатели. Четирима от тях бяха пронизани със стрели. Двама лежаха с разбити черепи. Индианците или бяха влезли в ръкопашен бой с прословутите си томахавки, или се бяха защитавали с камъни. Мъжът, когото Ласитър бе прострелял, беше окончателно доубит с дълъг нож. Тежката дръжка от еленов рог още стърчеше между гърдите му. Осмият убит нападател лежеше до един индиански боец. Двамата взаимно се бяха удушили в ръкопашен бой. Вкочанените им ръце дори и в смъртта продължаваха да стискат гърлото на противника.

Индианците също бяха платили своя кръвен данък. Където и да погледнеше, Ласитър виждаше мъртви и ранени.

Оцелелите стояха в полукръг пред него. Мъже, жени и деца. Очевидно бяха паути, тъй като цветът на кожата им бе изключително тъмен. Затова и другите племена презрително ги наричаха „черни индианци“ или „негри“.

В погледите им се четеше страх и недоверие. Ласитър лесно можеше да си го обясни след всичко, което бяха преживели. Неизвестността изпъваше нервите им до скъсване. Вероятно не един от тях си мислеше, че от този бял чужденец ще последва ново нещастие.

Хвана уинчестъра в лявата си ръка, а дясната вдигна с вътрешната страна напред, в знак, че идва с миролюбиви намерения.

Паутите малко се успокоиха. Ласитър се усмихна.

— Аз съм Ласитър. Не бива да се страхувате от мен. Иначе щях ли да ви помогна?

Отговорът беше мълчание.

Зад него се разнесе тропот на копита.

Очите на индианците се разшириха от ужас, когато в нощта се появиха други трима ездачи. Ласитър хвърли бегъл поглед през рамо и видя, че бяха Кара, Жан-Пиер и Жералдин.

Междувременно шатрите се бяха превърнали в тлеещи купчини развалини.

— Погрижете се за ранените! — каза Ласитър на индианците. — Наистина няма от какво да се страхувате. Тези трима ездачи са мои приятели. Освен това двама от тях са жени. Погледнете по-добре и ще видите.

Кара и Жералдин носеха мъжки дрехи. Бяха прибрали дългите си коси под широкополите шапки. Женските им форми не можеха да се познаят под свободните рипсени якета.

Тримата слязоха от седлата. Кара спря непосредствено до Ласитър.

— Боже господи! — тихо каза тя. — Не можеш да си представиш колко се притеснявах за теб.

Междувременно паутите като че ли бяха преодолели страха си. Един възрастен мъж утешаваше останалите и доста бързо в общата бъркотия се възцари ред.

Старият индианец пристъпи към Ласитър и приятелите му.

— Аз съм Джо Лонгнайф — каза той на безукорен английски. — В началото моите хора се страхуваха да не ги сполети ново нещастие, но сега се успокоиха. Благодарим ти, че ни помогна. Ти си голям боец. Ако не ни беше помогнал, ние всички щяхме да бъдем мъртви.

— Кои бяха тези хора? — попита Ласитър. — Какво искаха от вас? Каква плячка търсеха?

Вождът Джо Лонгнайф вдигна две ръце с израз на съжаление.

— Не зная — отвърна той. — Връхлетяха върху нас като блисърд[1]. Появиха се изведнъж. Мисля, че възнамеряваха да вземат пленници. Вероятно искаха да ни отвлекат, за да ни продадат някъде като роби. Сред белите все още има ловци на роби, както е имало и по времето на нашите деди. Постоянно сме слушали за това, но смятахме, че нашата долина никога няма да бъде открита. Бяхме щастливи и мислехме, че ще живеем в мир с нашите семейства, но сега ще трябва да погребем тази надежда. Скоро много други бели ще узнаят, че в тази планина все още има скрити райски кътчета, белите хора ще дойдат и ще ни прогонят, както вече сме били гонени от векове наред. Всички червени племена са обречени на гибел. Няма спасение от белия човек. Той е като чудовище, което поглъща всичко пред себе си.

Погледът му сякаш прониза Ласитър. Това бяха очи на пророк. Думите му бяха изпълнени с цялата безутешна горчилка на един безпомощен народ.

— Аз също съм бял — каза Ласитър. — Кълна ти се, че никой няма да узнае нищо от мен. Моите приятели също ще мълчат като мъртъвците, които лежат наоколо.

Вождът продължаваше да гледа пред себе си.

— Когато двама души си споделят една тайна, тя престава да бъде тайна — мрачно каза той. — Трябва да знаеш това, приятелю Ласитър.

Ласитър кимна и тъкмо щеше да каже, че Джо Лонгнайф има право, но не успя.

Към тях отново се приближаваха конници.

Бяха двама и яздеха бавно.

Когато спряха пред тях, Ласитър най-напред забеляза, че единият от конниците е жена.

Непознатата беше облечена като мъж, точно както Кара и Жералдин. Всичко по нея беше от кожа. Дори и широкополата шапка, на която бе привързана лента от змийска кожа.

Ласитър не откъсваше поглед от нея.

Жената бе изключителна във всяко едно отношение.

Висока и стройна, непознатата седеше небрежно на седлото на един от най-хубавите черни жребци, които бе виждал през живота си. Два револвера бяха втъкнати в широкия кожен колан около ханша й. Върху коленете й лежеше „Уинчестър 66“, а на гърба си носеше индиански ловен лък, до който имаше стрели, поставени в кожен калъф.

Лицето й имаше сурова красота. Това бе лице на жена, познала живота и от най-горчивите му страни, но заедно с това то излъчваше пламенност и животинска необузданост.

Кожата й имаше матов меден блясък. Трудно можеше да се определи дали бе метис или истинска индианка. Или пък мулатка.

Колкото по-дълго я гледаше, толкова по-несигурен ставаше.

Кожата й бе тъмна, нещо между червено и черно.

Косата й бе дълга и черна.

Очите — кафяви, със зеленикав блясък.

На Ласитър му се струваше, че е останал съвсем сам в света с тази жена. Тя го караше да забрави всичко останало: и мъртвите, и изгорелите палатки, и Кара Мараков.

Непознатата заговори съвсем непринудено:

— Аз съм Джесика Морено. Наричат ме Дамата с мустанга. Това име ми дадоха моите индиански приятели. Ти си Ласитър, нали? Отдалече чух изстрели. Хубаво е, че си помогнал на тези хора.

Тя изрече всичко това с такова спокойствие и непринуденост, че той се изненада.

— Ти наистина си добре осведомена — отбеляза Ласитър.

На лицето й пробяга лека усмивка.

— Зная почти всичко — отвърна Джесика Морено. — Дебелият мъж е от Ню Орлеанс. Нарича се Жан-Пиер, а приятелката му се казва Жералдин. Името на твоята приятелка, Ласитър, е Кара Мараков. Хората казват, че е дъщеря на дебелия мъж, но аз се съмнявам, че това е вярно.

Докато говореше, тя го наблюдаваше проницателно. В очите на Ласитър тази жена изглеждаше все по-страшна. Тя притежаваше в себе си нещо завладяващо и бе родена за господарка.

— От дни наред ви наблюдавам — продължи Дамата с мустанга. — Кръстосвате надлъж и нашир из планините и, изглежда, че търсите нещо определено. Кого търсиш, Ласитър? Кажи ми истината!

Той погледна несъзнателно към Кара Мараков. Това движение на главата му бе съвсем механично и не можа да го спре. Беше му ясно, че Дамата с мустанга го бе забелязала.

— Ти не си такъв човек — хладно каза тя. — Всъщност мислех си го през цялото време, откакто се появихте в тази планина. Събрах сведения. Идвате от Уайоминг — Дамата с мустанга се втренчи замислено в Кара Мараков и сбърчи чело, след което продължи със същата непринуденост както преди: — Уайоминг… Снейк Ривър… Уинд Ривър… Ловци на хора…

Тя скочи от черния жребец, пристъпи към Ласитър и Кара и спря непосредствено пред тях. Погледна Кара само за момент. После се взря в очите на Ласитър.

— Ти хем си от тях, хем не си. Зная, че е така, няма защо да отричаш. Търсиш Хънтър и безмилостните ловци на хора, донесли толкова нещастия на безброй семейства. Тях търсиш, Ласитър.

Той поклати глава и същевременно си помисли колко е права.

— Грешиш. Защо ми трябва да търся бандити? Та аз самият съм преследван от закона. Щом като за всичко си така добре осведомена, би трябвало да знаеш, че за главата ми е определена награда. Търся място, където да се скрия. Това е…

Истината, искаше да каже Ласитър, но отново бе прекъснат от Джесика, Дамата с мустанга, която каза хладно и невъзмутимо:

— Не говориш истината, Ласитър. Не можеш да ме залъгваш с такива приказки. Няма смисъл въобще да си правиш труда. Погледни ме в очите, приятелю! Можеш ли изобщо да ме погледнеш в очите?

Ласитър не трепна и остана съвсем спокоен. Усещаше дъха на Дамата с мустанга в лицето си. Тя излъчваше необузданост, а може би и безпощадност. Въпреки цялата си твърдост, тази жена бе по свой начин красива. Ласитър се опита да си я представи гола.

— Казах ти всичко, Джесика — отвърна той и я погледна право в очите. — Аз и моите приятели случайно бяхме наблизо, когато селото на паутите бе нападнато и аз се намесих. Това е всичко. Нищо повече не мога да ти кажа. Тези ловци на роби изобщо не ме интересуват. Имаме си достатъчно собствени грижи.

Ласитър се питаше каква ли роля играе Джесика Морено, наричана Дамата с мустанга. Питаше се защо ли носи тъкмо това име. Особено го интересуваше фактът, дали може да гледа на нея като на приятел. Ами ако и тя принадлежеше към прословутата банда от ловци на хора?

През последните седмици, откакто бе с Кара Мараков, беше изживял толкова странни неща, че се бе зарекъл повече да не се учудва на нищо.

— Ние всички си имаме грижи — каза Дамата с мустанга. — При възможност може би ще ти разкажа някои неща.

Тя хвърли кос поглед към Кара Мараков.

Червенокосата жена веднага разбра и попита язвително:

— Искаш да останеш сама с него, нали Джесика? Аз няма да ви преча. Вървете! И се позабавлявайте хубаво!

Мъжът, съпровождащ Дамата с мустанга, все още седеше на гърба на петнистия кон, който, ако се съдеше по външността му, напълно можеше да съперничи на черния жребец на Джесика.

Той дори не мигна, когато спътницата му положи ръка върху рамото на Ласитър и весело каза:

— Ела, Ласитър! Искам да остана насаме с теб.

Тези думи прозвучаха твърде съблазнително и породиха какви ли не мисли в главата на Ласитър.

Той изчезна с Джесика Морено в тъмнината. Питаше се как ли и къде ще свърши всичко това. От физическата близост на тази очарователна жена кръвта му закипя.

Същевременно обаче си мислеше, че има редица въпроси, на които трябва да получи отговор.

Ласитър ясно усещаше опасността, която излъчваше тази жена, но пламенността й все повече го възбуждаше. Вървеше до нея като в някакъв транс и не можеше да освободи съзнанието си от мисълта как ли щеше да изглежда, когато върху гърба й нямаше да остане нито една дреха.

Обзет от трепетно очакване, той се усмихна.

Стояха между елите в края на долината. Въздухът беше изпълнен със свеж аромат, но за Ласитър той не идваше от безбрежната пустош наоколо, нито от високите дървета, нито от ухаещите храсти.

Този аромат бе всичко онова, което излъчваше тази изключителна жена. Тя бе частица от тази дива и необуздана пустош, в която живееше.

Тя беше изключителна.

Ръцете й обвиха врата му.

— Не ти ли казах истината? — прошепна Дамата с мустанга. — Бъди честен с мен, Ласитър! Бъди ми истински приятел!

Близостта й почти го накара да загуби ума си.

— Какво искаш от мен, Джесика?

— Истината! Само истината!

— Всичко ти казах, Джесика.

Тя отметна глава и тихо се засмя, сякаш загука гълъбица.

— Що за човек си ти, Ласитър? Не мога да разбера защо, но ми харесваш. Същевременно обаче изпитвам и недоверие към теб.

— Защо?

— Наистина ли те преследват? Вярно ли е, че за главата ти е определена висока награда?

— Да, аз…

Тя го прекъсна с бърза целувка.

— Сега няма смисъл да съчиняваш разни истории, Ласитър. Действително не е нужно. На мен спокойно можеш да кажеш истината. Няма да я издам на никого.

Той я притисна още по-силно към себе си. Възбудата му нарасна, но усети, че тя потрепери.

— Кой е мъжът, който те придружава? — попита той. — Вие двамата сте комбина! Стана ми ясно от пръв поглед.

Джесика Морено повдигна глава и се отпусна. Лицето й отново бе съвсем близо до неговото.

— Ти си като мен, Ласитър — каза тя. — Ние двамата имаме дарбата да чувстваме нещата, нещо, на което другите хора, или поне повечето от тях, не са способни. Майка ми винаги ми го е повтаряла, но до днес не го разбирах. Навярно и никога нямаше да го проумея.

Ласитър сви рамене.

— И аз също — измърмори той и това бе всичко, което му дойде наум. — И аз не мога да го разбера. Но нали ти зададох въпрос? Става дума за мъжа, който бе с теб. Той ме интересува.

— Защо? Да не би да го смяташ за враг?

— Никого не смятам за враг. Поне до момента, в който не се опита да ме убие. Кой е спътникът ти, Джесика? Мисля, че е добър човек.

— Как разбра?

— Чувствам го, Джесика. Нали преди малко говорихме за това.

Дамата с мустанга го целуна по двете страни и Ласитър усети как страстта отново го завладява. Вероятно и тя изпитваше същото, защото рязко се отдръпна и каза:

— Не! Не съм си представяла нещата така, Ласитър. По съвсем други причини дойдох тук с теб. Готов ли си да ми кажеш истината? Ако ми обещаеш да го сториш, аз ще ти разкажа за мен и за мъжа, с когото пристигнах. Съгласен ли си?

— Добре — кратко и решително отвърна той. — Започвай!

Джесика Морено го погледна за миг, сякаш се колебаеше. Сега тя стоеше на метър от него и гледаше в земята. Ласитър чакаше търпеливо.

— Това е доста дълга история — започна тя най-накрая. — Мъжът, с когото живея, се казва Слокум. Дивия Бил Слокум. Чувал ли си някога това име?

Дивия Бил Слокум.

Естествено, че го бе чувал. Беше едно от онези имена, които хората не забравяха така лесно, особено ако бяха слушали някоя от историите, разказвани за него.

— Няма защо да отговаряш, Ласитър — каза Джесика, потънала в мислите си. — Всичко е изписано на лицето ти. Отново усещам нещата. Ти си замесен от същото тесто, както и Бил. Ти си един от малкото мъже, които наистина харесвам. И затова искам всичко да ти разкажа. Можеш да го чуеш, Ласитър. Ти си един от малкото мъже, които някога ще узнаят…

Тя се обърна и затвори очи. Тихо и с монотонен глас започна разказа си.

— Цялата тази история е свързана с Хънтър. Не е минало още половин година, откакто се спречкахме с тази проклета банда. Всичко започна в Аризона. А сега бягаме. Мислехме, че тук горе в Колорадо ще намерим нова родина. Мир за нас и за хората, които обичаме. Опитахме се да забравим всичко. Опитахме се да разрушим зад нас всички мостове към миналото. Беше много трудно да се отървем от сенките. Аз самата не вярвах, че някога ще успея. После си въобразих, че съм го сторила… Скокът в забравата… Но сега… — тя въздъхна.

Ласитър видя как раменете й потрепериха.

— Сега отново сенките са тук — продължи мъчително Джесика. — Старите ужасни картини. Мъжът ми, двамата ми сина… Хънтър… Навсякъде смърт, жестокост, унищожение…

Тя закри лице с две ръце.

Ласитър си мислеше за Кара, която отново го беше довела до едно от местата на голямата кървава диря.

Раменете на Джесика се изопнаха. Изведнъж тя отново възвърна спокойствието си, но по лицето й бяха останали следи от сълзи.

— Бяхме щастливи — продължи тя и гласът й прозвуча студено и сдържано както в онази минута, когато за първи път заговори на Ласитър. — Мъжът ми и синовете ми са мъртви. Като по чудо се отървах от клането на Хънтър. Дивия Бил Слокум ме намери. Бях обезумяла от ужас. Взе ме в колибата си в планината и ме излекува. Той е великолепен човек, Ласитър. Един от най-добрите хора, които са се раждали на този свят.

Трудно му беше да остане безчувствен, но не забравяше, че твърде често вече бе мамен по този начин.

Очите й отново придобиха онзи пророчески блясък.

— Ти си недоверчив, Ласитър.

— Не е така просто — каза той.

— Разбирам те.

Тя отново се приближи до него, положи ръце на раменете му и го погледна някак умолително.

— Всичко ти казах, Ласитър. Сега знаеш историята ми. Аз съм вдовица. Дивия Бил Слокум ме взе и се грижи за мен, докато оздравях. Но той дори за миг не се е опитал да гледа на мен като на жена. Бил наистина е добър човек. Без неговата помощ със сигурност отдавна щях да съм мъртва — тя стисна по-здраво раменете му. В очите й отново се появи онзи странен блясък. — А сега искам да чуя твоята история, Ласитър. Кълна ти се, че ще мълча. Никой никога няма да узнае думичка от това, което ще ми разкажеш. Бил също. Хайде, Ласитър, започвай!

Той си спомни за клетвата.

Спомни си за отговорността, която носи пред Бригада Седем.

Дори и в ситуации като сегашната трябваше да мълчи.

— Няма нищо за разказване — каза Ласитър. — Да се връщаме, Джесика. Всичко все някак ще се нареди…

Лицето й съвсем слабо потръпна. После тя кимна.

— Имаш право — продума тихо Дамата с мустанга. — Дори мога да те разбера…

[1] Ураган в Америка. — Б.пр. ↑

2.

Ногалес, Аризона. Късна вечер. Двама елегантни мъже в разкошна къща извън пограничния град. Американец и мексиканец. Наричаха ги Босовете на Ногалес. Наричаха ги така само в посветените кръгове, защото бяха босовете на престъпната организация Хънтър.

Калеб Масей, великан с черна брада, мазен и жаден за наслади. Човек, който излива уискито като вода в гърлото си. Той приличаше на добродушна мечка от цирк, но юмруците му бяха смъртоносни, а щом ставаше въпрос за милионите му, Калеб Масей не знаеше що е милост.

Хектор Юранго беше мършав мъж с изискана външност. Никога не пиеше прекалено много и на лицето му винаги дежуреше приятна, подкупваща усмивка.

Но и той, както партньора си Калеб Масей, минаваше през трупове, когато станеше въпрос за милионите му.

Двамата разговаряха за Ласитър. Бяха неспокойни и очите им блестяха.

— Явно сме подценили този човек — изръмжа Калеб, след като отново изпразни в гърлото си водна чаша с уиски. — Просто не мога да го проумея! Всеки може да бъде пипнат по някакъв начин. Защо само този Ласитър все се спасява? Дяволът трябва да има пръст в тая работа! Първо историята в Монтана. Бяхме насъскали двете контета срещу него. И какво стана? Той прогони отвъд Джордан най-добрите ни хора. И после историята в Уайоминг. Как наричахме жената, която ни даваше поръчения, Хектор? Изобщо как се казваше тя?

Хектор Юранго го погледна презрително. Никак не му харесваше, че партньорът му е постоянно пиян.

— Саксия Карерас — снизходително каза той. — Наричахме я винаги Вдовицата на убиеца. Беше доста умна. И страшно много пари ни носеше. Беше една от най-добрите ни клиентки. И през ум не ми е минавало, че някой би могъл да я измами. Но Ласитър, това копеле, успя.

— Този мъж трябва да умре, Хектор!

Изведнъж гласът на Масей отново се проясни. Върхът на езика му се плъзгаше между подутите устни и той повтаряше думите си с видимо удоволствие.

— Да, Ласитър трябва да умре!

Юранго се захили.

— И как ще стане това, Калеб? Ти как си го представяш?

— Която овца се дели от стадото, вълкът я изяжда.

Мексиканецът махна вяло с ръка.

— Не мислиш съвсем правилно, Калеб.

Масей се изправи разгневен.

— Какво каза? Ама че наглост! На всекиго другиго за тези думи бих избил зъбите. Радвай се, че сме приятели от толкова много години.

Хектор Юранго остана спокоен.

— Казах, че мислите ти са неправилни. Колко хора вече изпратихме подир Ласитър, знаеш ли? Общо осемнайсет души. Бих могъл точно да ги преброя. Всяко име е записано в бележника ми. Искаш ли още веднъж да ги чуеш? Първи бяха Дон Лероу и Алексис Йори, двамата мъже, които винаги се обличаха като контета. По мое мнение сам човек никога не би имал шанс срещу тези убийци. Но Ласитър им развали плановете. И на всички останали се случи същото. Сега една част от тях са мъртви, а друга са осъдени на дългогодишен затвор. Нашата сила, градена с години, вече значително се стопи. Ако нещата продължават така, скоро ще сме като беззъби, стари кучета. Не искаш ли, или не можеш да проумееш това, Калеб?

Брадатият великан се бе втренчил тъпо пред себе си. Измина доста време, докато отново повдигна глава.

— Имаш право, Хектор — сякаш на себе си измърмори Калеб Масей, — но какво трябва да предприемем срещу този човек? Струва ми се, че е в съюз с дявола. Изглежда, че цели да унищожи цялата ни организация. Първо в Монтана. После в Уайоминг. Все повече се страхувам от този човек. Аз… — той изведнъж се изпоти и посегна към гърлото си, сякаш се задушаваше. — Не зная как ще свърши всичко това — изстена брадатият великан най-накрая. — Какво още може да се предприеме срещу такъв дявол?

Хектор Юранго се усмихна. Човек трудно можеше да го изкара от равновесие. И най-често имаше добри предложения.

— Трябва да пуснем по следите му жена — самоуверено каза той. — Според мен това е най-доброто решение.

Калеб Масей се втренчи недоумяващо в него.

— Жена ли? Защо тъкмо жена?

— Жените са слабото място на Ласитър — търпеливо обясни мексиканецът. — През последните седмици не стоях със скръстени ръце, а събирах отвсякъде сведения за него. Когато е с хубава жена, Ласитър има склонност да забравя всичко около себе си.

— Той е с Кара — възрази Масей, — а тя е дяволски красива. Докато е до него, никоя друга жена няма да има шансове.

— Би могло да настъпи момент, в който двамата временно да се разделят. И тогава ще му пуснем нашата агентка.

— Първо ще трябва да узнаем къде се намира сега.

Хектор Юранго пристъпи към голямата карта, която висеше на стената. Посочи небрежно няколко точки, а после прокара с пръст невидима линия и измърмори:

— Монтана, Уайоминг. Допускам, че следващата им спирка ще е Колорадо. Не ти ли го казах вече? Трябва само да се поставим на мястото на Кара. По онова време тя ни беше доверен човек. Посвещавахме я във всичките си планове. Тогава още не можехме да предположим, че един ден ще се побърка и ще се обърне срещу нас. Смятах я за изключително интелигентна жена.

Калеб Масей сви рамене.

— Не съм убеден, че тя наистина е побъркана — изръмжа той. — По-скоро си мисля, че още от самото начало Кара се е борила против нас. Не забравяй колко лош номер й скроихме. Тя трябва да е знаела отначало, че ние убихме мъжа й. И със сигурност много рано е открила, че хората, които преди две години си присвоиха огромното й имение, са наши подставени лица. Тя се включи в играта и в организацията ни, но всичко това го е правила само привидно. От първия миг Кара е мислила единствено за отмъщение и в лицето на Ласитър е намерила най-добрия съюзник, който би могла да си пожелае.

— Така е — съгласи се мексиканецът. — Ласитър и Кара са опасност, която никога не бива да подценяваме и би трябвало колкото се може по-бързо да ги отстраним от пътя си. Едва тогава ще можем отново на спокойствие да следваме плановете си. Понякога дори си мисля, че Ласитър е пуснат по следите ни.

Калеб Масей се намръщи.

— Имаш предвид правителството на Съединените щати ли?

— Не само него. Не е изключено да сме привлекли вниманието и на мексиканското правителство. Разбира се, това е само една възможност, в която не съм напълно сигурен. Във всеки случай Ласитър никога не се е проявявал като представител на закона. Но за да бъде така, както ние искаме, важното е той и Кара да излязат от играта. Това трябва да стане възможно най-бързо. Необходимо е да действаме, преди върху главите ни да се е стоварило ново нещастие. За да развалим плановете на Ласитър, искам да пуснем по дирите му жена. Най-красивата, най-умната и най-хладнокръвната, която познавам. Освен това тя трябва да е жестока и да е способна без никакви задръжки да изпрати човек на оня свят.

— Познавам ли я, Хектор?

— Сигурно си чувал вече за нея. Казва се Лукреция Армора. Името й е известно в цяла Сонора. За първи път си е спечелила слава в борбата против французите. Била е едва на шестнайсет години, когато е започнала да предава сведения. По онова време е носила псевдонима Ла Мамба. Пробола е с нож френския генерал Симон Безансон в леглото му. Заради това по-късно е била обсипана с големи почести. Днес тя живее уединено в една стара хасиенда. Посетих я преди два месеца. От време на време кани стари приятели и устройва шумни тържества. В хасиендата си води живот на кралица. През последните месеци харчи толкова много пари, сякаш се е натъкнала на златна мина. Трябва да я видиш, когато е в настроение. Темпераментът й е като истински динамит.

Калеб Масей направи отчаяна физиономия.

— След като е благословена с такива богатства, тя със сигурност няма да приеме поръчението ни — изръмжа той — и ще бъде достатъчно разумна, за да си остане в хасиендата. На нейно място и аз не бих постъпил по друг начин. Освен ако нямаш някаква особена стръв, с която би могъл да я примамиш.

Мексиканецът се усмихна:

— Имам, и то най-добрата, която някога е съществувала.

— И каква е тя? Нали тази жена е достатъчно богата?

Хектор махна презрително.

— Не става въпрос за това — каза той със студеното спокойствие на човек, напълно сигурен в себе си. — Успях да надникна мъничко зад блестящата фасада, която е изградила около себе си. Всичко е само един голям блъф. Доста дълго време й се е удавало да води за носа много богати мъже. Направила е камара дългове и кредиторите са като лешояди по петите й. Естествено тя има и куп врагове, които биха наблюдавали с най-голямо удоволствие как Ла Мамба бива унищожена. Междувременно узнах, че я заплашва затвор, ако историята й стигне до съда. Развалила е плановете и на няколко влиятелни политици. Сега те се готвят да я изолират от всички страни. Събират доказателства и тя много добре знае това. Ето защо ми изпрати съобщение, че иска да изчезне колкото се може по-бързо от Мексико. Какво по-хубаво за нас и за нея, Калеб? Сега разбираш ли?

— Хм, не звучи никак лошо — каза брадатият великан и се замисли.

— Трябва само да я оставим да се измъкне от Мексико — продължи мексиканецът. — Хасиендата, в която живее, тайно се охранява. Намерих подходящите мъже, които ще я измъкнат оттам. Доволен ли си, Калеб?

— Повече, отколкото очакваш. Струва ми се, че съм голям лентяй, защото аз самият още нищо не съм предприел.

— Няма значение, приятелю. Ти уреди доста сделки, които ни издигнаха нагоре, така че няма за какво да се упрекваш. Скоро ще бъдеш засипан от работа. Ще трябва оттук да ръководиш новото начинание.

— И Кара ли искаш да убиеш, или те интересува само Ласитър?

— Най-добре ще бъде, ако премахнем и двамата колкото може по-бързо от пътя си — хладно отвърна мексиканецът. — Наистина бих предпочел един ден тя да падне тук пред нас на колене, но Кара не бива да живее и секунда повече, отколкото е необходимо. В противен случай би ни причинила твърде много неприятности.

— И как ще го направиш?

— И за това съм намерил подходящи хора. Двама отстъпници от чирикахуаите, които принадлежаха към племето, изтеглило се преди две години от Колорадо. Те не искат да си имат повече работа с Джеронимо и другите войнствено настроени негодници. Известна ти е тази история, нали? Двамата чирикахуаи са много благонадеждни. Познават всяко местенце в планината Ямпа. Живели са там известно време с другите преселили се чирикахуаи и чудесно се оправят из нея.

— Да допуснем, че нашите предположения се потвърдят и че Кара също се е насочила към Колорадо.

— Това е единствената възможност — уверено каза Хектор Юранго. — Кара знае плановете ни. Знае също така, че искаме да вземем в наше владение планината Ямпа и че за тази цел се готвим да изтребим или да прогоним индианците, живеещи там. Тя ще се опита да ни нанесе нов удар в Колорадо. Твърдо съм убеден в това.

— В такъв случай ще трябва да действаме бързо — изръмжа Калеб Масей, който външно все още бе напълно спокоен, но в действителност бе изнервен до краен предел и в трескаво нетърпение очакваше предстоящите събития. — Всеки ден от днес нататък е ценен.

Хектор Юранго се усмихна.

— Можеш да бъдеш спокоен, приятелю — каза той и запали една от черните хавански пури. — Що се отнася до двамата чирикахуаи, отдавна нещата са в ход и те вече пътуват на север. Ако всичко върви добре, след три или четири дни ще са в планината Ямпа. Смятам, че съм действал напълно в твой стил, приятелю Калеб.

Широко ухилен, брадатият великан напълни чашата си с уиски и отпи с голяма наслада.

— Страшно хубаво е човек да те има за съдружник, Хектор — похвали той мексиканеца. — Интересно ми е какво ли са измислили отново Кара и Ласитър.

Хектор Юранго презрително се засмя и извика:

— Отсега нататък нищо повече не може да се провали. Проклет да бъда, ако много скоро не изпратя при дявола Ласитър и неговата червенокоса красавица…

3.

Мрак се спускаше над долината на индианците в планината Ямпа. В селото горяха огньове. Беше втората нощ след жестокото нападение на ловците на хора. Този път те явно не бяха дошли за пленници. Ласитър бе разбрал това от разговора с Дамата с мустанга. Също така отдавна му бе станало ясно, че Кара Мараков съвсем съзнателно се бе отправила насам.

Защо ли тази жена се бореше така ожесточено срещу бандата, към която бе принадлежала. Това той със сигурност знаеше. Дали някога щеше да научи цялата истина?

Ласитър си мислеше за страшната история, която му разказа Дамата с мустанга. Заради Хънтър тя бе загубила всичко мило и скъпо, което бе притежавала, но въпреки това действаше много по-различно от Кара Мараков, която бе започнала борба против онази организация.

Погледна към Кара. Тя седеше край огъня с наведена глава и бе напълно потънала в мислите си. Имаше уморен и изтощен вид, но Ласитър беше сигурен, че това състояние няма да трае дълго. Кара бе пълна с неизчерпаема енергия. Тя винаги много бързо се съвземаше и от най-тежките изпитания. Наистина бе изключително трудно да я принудиш да падне на колене.

Откакто напуснаха Уайоминг, вече четири седмици бяха на път. Бяха си позволили само малки почивки. През миналата нощ им се случи да попаднат на това нападение над индианците и всички те не спаха дори и на следващия ден.

Дамата с мустанга и Дивия Бил Слокум напуснаха долината още рано сутринта и казаха, че ще се върнат след няколко часа.

Преди да тръгнат, Джесика Морено помоли Ласитър да остане в долината. Последните й думи още звучаха в съзнанието му:

— Остани тук, Ласитър! Индианците се нуждаят от човек, който знае да се бие. Изчакайте ни, докато се върнем!

Той се надигна от мястото си до огъня и измъкна от вързопа на седлото наченато шише с уиски. Искаше да прокара горчивия вкус след яденето, приготвено им от индианците. Ласитър знаеше, че те се хранят със змии, гущери и катерички. Бе видял как изливат в глинени съдове сок от сварени корени. Може би от него идваше този горчив вкус.

Когато отпи от уискито, чу тихи стъпки. Помисли си за Кара и леко обърна глава.

Бе изненадан да види Жералдин.

Въпреки тъмнината, позна прелъстителната й усмивка.

— Може ли и аз да изпия една глътка? — тихо попита тя.

Ласитър й подаде шишето. За миг ръцете им се докоснаха и в съзнанието му изплува мисълта, която го занимаваше дни наред. Той постоянно изтикваше тази мисъл на заден план и се опитваше да я забрави.

Но сега отново всичко оживя. А и Жералдин стоеше толкова близо до него, че той усещаше топлия й дъх върху лицето си.

Намираха се между скалите, където бяха оставили седлата и вързопите. Мястото беше отдалечено на около двайсет метра от огъня, около който седяха само Кара и Пиер. Малко по-натам горяха огньовете на индианците. В страха си те все още гледаха да стоят на разстояние от белите, дошли така ненадейно в долината им. Вероятно в това имаше и жест на уважение.

Мулатката върна шишето на Ласитър и изведнъж застана съвсем близо до него.

— Кара ей сега ще се мушне под одеялото — прошепна тя. — А и Жан-Пиер скоро ще заспи.

Стана му ясно какво иска Жералдин от него. Беше го чувствал през всичките дни. Погледът на мулатката бе недвусмислен и не беше нужно човек да е ясновидец, за да го разгадае.

Затова мислите му все по-често се въртяха около тъмнокожото момиче. Несъмнено желанието й бе голямо, факт, който Ласитър можеше да използва, ако пожелаеше.

Ръката на Жералдин леко се плъзна по наболата му буза. Той не се бе бръснал вече от седмица и знаеше, че външният му вид е доста променен. Може би това не бе съвсем лошо, особено когато се случеше стари познати да пресекат пътя му.

— Какво искаш? — рязко попита Ласитър. — Да не би да си дошла, за да си побъбрим приятелски?

Заговори й така грубо, защото не виждаше края на оная тайнствена следа, по която бе тръгнал преди седмици в Монтана.

— Искам да бъда с теб — каза тя. — Не можеш ли да разбереш това, Ласитър? Наблюдавам те отдавна. Постоянно се опитвах да ти дам някакъв знак. Не се прави, че нищо не си забелязал. Не можеш да ме излъжеш. Ти знаеш, Ласитър. Като жена аз усещам тези неща.

Естествено тя имаше право, но той не желаеше да си признае веднага.

— А Жан-Пиер? — сдържано попита Ласитър.

— Той е добър човек — отвърна Жералдин. — Аз го обичам по свой начин. Понякога Жан е истински мъж, ако разбираш какво имам предвид. Естествено, че разбираш, приятелю. Но той много рядко е нежен с мен.

— Защо тогава остана при него? — попита Ласитър. — Отдавна можеше да го напуснеш.

От една страна, цялата тази история, която се разиграваше тук, го привличаше, но от друга страна си мислеше за приятелските отношения с Жан-Пиер, които на всяка цена държеше да запази.

Мулатката се притисна по-плътно до него. Голите й ръце нежно обвиха врата му. Колкото и да се бореше против природата си, възбудата не му позволяваше да я отблъсне.

Погледна над рамото й към огньовете. Видя как Кара се уви в завивките си. Жан-Пиер бе легнал малко по-натам и вече спеше.

Ласитър мислеше за поръчението. Може би щеше да се получи нещо, ако не откажеше на мулатката. Мъничко любов в полза на Бригада Седем.

При тази мисъл той несъзнателно се усмихна.

— Да вървим! — прошепна тя. — Отсреща между скалите открих малка падина. Ела, Ласитър. Моля те…

Не можеше повече да устои.

Изчезнаха в отвора между двете канари. Мулатката се притисна силно до него и Ласитър почувства с всяка фибра на тялото си пламенната й кръв.

Обгърна с лявата си ръка раменете й. Върховете на пръстите му се плъзнаха между полуоголените й гърди и той усети твърдостта под меката като кадифе кожа.

Около тях беше тихо. Звездите блестяха в безлунното небе. Между скалите бе приятно и топло. Мулатката се отдели от него и му се стори, че чува сподавена въздишка. Тя едва потискаше страстта си.

С ловките си и бързи пръсти Жералдин разкопча блузата си. Тъмното й тяло примамливо се откри на фона на звездната светлина.

Миг по-късно бе напълно гола и отново се приближи с разтворени обятия към Ласитър.

Мулатката здраво се вкопчи в него и прошепна:

— Искам да те спася. Искам да те държа винаги така здраво, както сега.

Ласитър усети, че е близо до собствената си цел. После щеше да поприказва с нея. Разговорът не биваше да трае много дълго. Не искаше Кара да заподозре нещо. Това, което възнамеряваше да направи, му се струваше като мръсно предателство, но си каза, че друг избор няма, тъй като наистина искаше да помогне на Кара. Беше й обещал и нямаше никакво намерение да не удържи на думата си.

Каквото щеше да става, трябваше да стане.

Защо бяха всички тези угризения на съвестта? В края на краищата, той беше тук, за да съчетае приятното с полезното.

Когато легна с мулатката в мекия мъх, Ласитър не мислеше повече за нищо. Тя се обърна под него и го целуна с всеотдайност и дива страст. Усмивката й излъчваше триумф.

Сега Жералдин със сигурност мислеше за Кара.

Несъмнено тя щеше да се опита да го привърже към себе си с всички средства. Дали от ревност към своята съперница, или защото наистина искаше да му помогне?

Мулатката бе пламенна като вулкан. Също толкова дива и буйна както Кара Мараков. И все пак между двете имаше известно различие. Кара като че ли бе по-опитна, по-самоуверена в ласките си. Напротив, в прегръдките на Ласитър Жералдин бе изгубила всякаква представа за действителността.

— Казах ти, че искам да те спася — промълви тя много по-късно, след като бяха лежали известно време изтощени и безмълвни един до друг. — Искам да ти помогна, Ласитър.

— Защо?

— Защото те обичам.

— Трябва да помислиш за Жан-Пиер. Той се нуждае от теб. Достатъчно дълго съм ви наблюдавал. Силно привързан е към теб и ако го напуснеш, ще бъде много отчаян.

Ласитър изрече всичко с известна несигурност. Не знаеше дали е подбрал най-правилните думи.

— Жан-Пиер е баща на Кара — промълви мулатката. — Кара е по-скъпа за него, отколкото аз. Кълна ти се!

— Не мога да го повярвам.

— Ще ти го докажа.

Ласитър се усмихна.

— И по какъв начин, Жералдин?

В първия миг той искаше да я попита какви планове всъщност имаше Кара, но в последния момент се разколеба. Беше по-добре, ако мулатката сама започнеше да разказва. Ласитър трябваше да внимава да не събуди недоверието й.

— Кара те води към гибел! Чуй ме, защото иначе много скоро ще бъдеш мъртъв.

Ласитър мълчаливо я изчака да продължи.

Жералдин се изправи. Кожата й блестеше на звездната светлина.

— Ти нямаш ни най-малка представа, какво изобщо се разиграва тук, Ласитър — страстно продължи тя. — Вече не ти ли е направило впечатление, че имаш работа с една луда? От тази жена може всичко да се очаква. Убедена съм, че си е загубила ума. От човек, изпълнен с толкова много омраза, може да се очаква абсолютно всичко. Още ли не си забелязал това? Кара има една-единствена цел. Тя иска само да убива и да унищожава. Забравила е всякакви граници и аз зная, че един ден ще умре. Никой не може да я възпре. През последните седмици пожъна много успехи и сега се смята за непобедима, оставяйки ти да й вършиш черната работа. Тя разчита на теб, Ласитър, но когато престанеш да си й нужен, ти ще умреш, както и всички останали, които са се изпречвали на пътя й. Умолявам те, Ласитър! Напусни Кара, докато още можеш да го направиш. Направи го, преди да е станало прекалено късно!

Жералдин все още не му беше разкрила нищо, което можеше да му послужи като отправна точка.

— Ти ми говориш с недомлъвки — спокойно каза Ласитър. — Нищо не разбирам. Кого мрази Кара? Кого иска да унищожи? И защо мислиш, че ще бъда загубен, ако остана при нея?

Жералдин наведе глава. Лицето й беше над очите му и той не можеше да избяга от обаянието, което се излъчваше от нея.

— Трябва да ти разкажа цялата история от самото начало — прошепна мулатката. — Всичко е започнало с Жан-Пиер Дюпон. Бил е женен за богата руска графиня. Тя се е казвала Кара Мараков и е носела същото име, което днес носи тяхната дъщеря. Жан-Пиер се оженил за графинята в Сент Луис преди войната. Когато войната избухнала, те се оттеглили в Мексико. Двамата предполагали, че един ден парите на Юга няма да имат повече стойност, затова вложили цялото си състояние в Мексико. Кара по това време е била на десет години и расла в разкошна хасиенда в Сонора. През войната майка й умряла. Била пленена в Сент Луис от тайни агенти на Юга. Предприела пътуване в Щатите, защото искала да уреди още няколко сделки. Във всеки случай това казва Жан-Пиер. Не зная дали историята му е вярна, но със сигурност жена му е била разстреляна, когато се опитала да избяга. След това дошъл в Щатите и се борил против Конфедерацията.

Тя спря за малко.

Ласитър я слушаше с интерес. Това наистина беше изключителна нощ. По всичко личеше, че тя ще му донесе успех.

— Шпионин ли е бил?

Мулатката сви рамене.

— Не зная, но предполагам. Бях на шестнайсет години, когато се запознахме. Живеех сама в малка колиба до голямата река. Жан-Пиер бягаше. Една вечер слушах в далечината тътена на оръжията. Когато излязох за малко от колибата, го видях. Той бягаше. Не зная защо го приютих. Може би защото изпитах съжаление към него. Дрехите му бяха целите разкъсани. Раните му кървяха. Направо го дотътрих до тясната стаичка, като той вече бе в безсъзнание. Когато малко по-късно пристигнаха преследвачите, аз отново стоях пред къщата. Бяха янки. Попитаха ме дали съм видяла нещо и аз ги излъгах…

Разказът на Жералдин беше твърде подробен и подлагаше на изпитание търпението на Ласитър. Той се питаше дали до края на нощта ще стигне същината на историята.

След дълга пауза мулатката продължи.

— Жан-Пиер беше изключително благодарен. Взе ме със себе си в Мексико и ме заведе в хасиендата. Там се запознах с Кара. Тя вече бе напълно зряла жена, въпреки че беше едва на четиринайсет години, както ми бе казал Жан-Пиер. Той приписа цялата хасиенда на нейно име и се върна заедно с мен обратно в Щатите. Помоли ме да остана при него. Аз с удоволствие се съгласих, защото Жан-Пиер, както преди малко ти казах, беше много добър с мен. Едва по-късно забелязах, че той не търсеше нищо друго, освен отмъщение. Отмъщение за смъртта на жена си. Откри следите на тримата янки, които междувременно бяха спечелили в Юга добро име и богатство. И тримата бяха виновни за смъртта на жена му. Установи, че те са присвоили всичко, което тя се е опитала да спаси, и са я застреляли, както разправят хората, по време на бягството й. Но кой изобщо можеше да разследва такъв случай сред хаоса на войната? Тогава всичко беше с краката нагоре…

Ласитър поклати глава.

— Няма смисъл да ми разказваш тези неща, Жералдин. Достатъчно ми е това, което аз самият съм изживял.

— Добре — отвърна тя. — Ще бъда кратка. Жан-Пиер уби мнимите виновници. За да бъда съвсем точна, отрови ги. Нали знаеш, че готви превъзходно, и не бе трудно да стане готвач в няколко от най-изисканите ресторанти. Естествено, мина доста време, докато спипа жертвите си. Бяха изтекли три години, когато се върнахме в Мексико. Дъщерята на Жан-Пиер междувременно се бе омъжила и бе станала майка. Синът й се казваше Хуанито Александър. Жан-Пиер изобщо не беше съгласен с тази женитба, най-вече защото мъжът й бе обикновен човек от народа. Кара го бе приела с двамата му братя при себе си и смяташе постъпката си за нещо съвсем естествено. Стигна се до свада между нея и Жан-Пиер и той отново напусна Мексико с мен. Две години по-късно узнахме, че хасиендата и цялото огромно имение не принадлежат вече на Кара, а няколко месеца след това чухме, че живее в Ногалес и че там…

Внезапно мулатката спря да говори.

Ласитър видя как цялото й тяло потрепери и на лицето й се изписа невероятен ужас.

Жералдин искаше да каже още нещо. Устата й се отвори, но от нея не се отрони нито дума, а само едва чут стон. После потръпна от спазъм.

Ласитър усети как мулатката се отпусна в ръцете му.

— Жерал…

Не успя да произнесе цялото име. Бяха изминали най-много една или две секунди, откакто тя така внезапно потръпна. Всичко настъпи съвсем неочаквано и за двамата. Да, и за него, който винаги съобразяваше възможните опасности. Но този път бе изненадан точно толкова, колкото и Жералдин. Вина за това имаше и вниманието, с което слушаше думите й, както и хилядите мисли, които в момента се въртяха в главата му.

Той плъзна ръка по голия гръб на мулатката. Под пръстите си усети топла, лепкава течност. После нещо твърдо. Дръжката на нож.

Бе изминала още една секунда.

Едва сега Ласитър схвана напълно какво се бе случило. Силна тръпка на ужас премина по тялото му.

Пусна Жералдин върху меката земя, положи я на една страна, посегна към колана си и извади револвера от кобура. Всичко извърши с едно-единствено плавно движение. Съзря очертанията на сянка между скалите и вдигна револвера.

Разнесе се изстрел и смътната сянка сякаш потрепери, но не се чу вик, нито дори болезнен стон. А може би ехото на изстрела го бе заглушило.

Ласитър скочи към мястото, където бе забелязал сянката или онова, което му се бе сторило като сянка. Беше трудно в бледата светлина на звездите да различи живите от мъртвите. Може би всичко бе само илюзия на превъзбудените му сетива.

Нищо не се виждаше между скалите. Нямаше жива душа. Нощта беше тиха.

Той се затича обратно към Жералдин. Мислите му препускаха бясно една през друга. Ласитър коленичи до нея и чу тихия й стон.

— Жералдин!

Той едва бе прошепнал името й, но то прозвуча като див крясък. Беше му ясно, че повече не можеше да й помогне. Добре познаваше признаците на смъртта.

Тя обърна глава. Ласитър погледна в лицето й и видя широко разтворените от болка очи. Миг, който никога нямаше да забрави.

— Ласитър, аз…

Той се наведе съвсем ниско над нея. Устните й се движеха. Гласът бе само още дъх, но Ласитър разбра последни й думи.

— Аз те обичах. От самото начало. Исках да ти помогна. Пази се от Кара. Тя е луда. Тя иска само да унищожава, Ласитър. Тя…

Главата й клюмна настрани. Той затвори клепачите. Жералдин беше като заспала.

Ласитър посегна към дрехите си. Тъкмо бе обул панталоните и ботушите си, когато чу стъпки и разпозна вожда на паутите. Джо Лонгнайф държеше в ръце старата си пушка. Погледна към мъртвата, но лицето му не издаде никакво вълнение.

Ласитър облече ризата си и препаса колана с револвера.

Появиха се Кара и Жан-Пиер.

Спряха мълчаливо и заоглеждаха ту Ласитър, ту мъртвото момиче.

Две фигури безшумно се движеха в нощта. Бяха обути в избелели джинси и носеха карирани памучни ризи. Под мокасините от антилопова кожа от време на време изскърцваше някое камъче или изпукваше сух клон. Носеха тексаски каубойски шапки, изплетени от царевични листа. Лицата им бяха тъмнокафяви, а косите — смолисто черни и късо подстригани както на белите мъже.

Това бяха двамата чирикахуаи Мескал и Коутеро, изпратени в Колорадо от босовете на Ногалес.

— Не беше червенокосата — каза Мескал. — Твърде късно разбрах. Беше другата.

Лицето на Коутеро остана безизразно.

— Вече не можем да върнем нещата назад — каза той. — Сега трябва да чакаме, докато успеем да пипнем червенокосата, все ще намерим удобен случай.

— Защо не хвърли ножа по Ласитър? — попита Мескал укорително. — Шефовете в Ногалес искат да изпратим и него при дедите му.

— Щях да го направя — отговори Коутеро, — но изведнъж го видях, че вдига револвера. Ако не бях побягнал, щеше да ме улучи.

— Скоро ще започнат да ни преследват. „Черните“ индианци никога няма да ни открият. Но в тази планина живее и племе от нашия собствен народ. Ако те решат да ни търсят, няма да можем да им избягаме.

— Така е — съгласи се Коутеро. — Трябва да напуснем планината Ямпа.

Пристигнаха в тясната долина, където бяха оставили мустангите си. Животните бяха оседлани както конете на белите. Ако човек не се вгледаше по-внимателно в тях, щеше да ги вземе за каубои от Юга. Двамата индианци знаеха това и се чувстваха сигурни…

4.

Жан-Пиер коленичи над Жералдин. До мъртвата лежеше ножът, чието острие бе изцапано със засъхнала кръв.

Огромният мъж изглеждаше толкова зле, че Ласитър го съжали. Проклинаше се, че е тръгнал с мулатката. Наистина, това беше грешка от негова страна, но вече нищо не можеше да се направи.

Какво ли щеше да стори Жан-Пиер? Със сигурност сега беше изключително трудно да се размени с него дори и една смислена дума. Ласитър го разбираше и му влизаше в положението.

Тишината беше злокобна и наелектризирана както преди приближаваща буря.

— Кой беше? — прошепна Кара. Тя шепнеше толкова тихо, че само Ласитър успя да чуе думите й. Докато говореше, червенокосата жена го гледаше право в очите.

Той сви рамене и това беше целият му отговор. Ласитър наблюдаваше лицето и блестящите й зелени очи. Търсеше да открие следа на обвинение, на ням упрек, но Кара успяваше безупречно да прикрие вълнението си.

Интересно му беше да разбере какво ли си мисли тя в този момент и какво ли усеща. Наистина ли бе толкова студена и безчувствена? Действително ли не изпитваше омраза към него заради изневярата му?

Жан-Пиер леко изви огромното си тяло и както бе коленичил, се вгледа безмълвно в Ласитър.

Доста време остана така, без нищо да каже. На Ласитър му се стори, че е изминала цяла вечност.

— Ти ми я отне!

Думите му прозвучаха спокойно и страшно. Беше по-лошо, отколкото ако в този миг бе излял цялата си болка във викове. Би било по-естествено, ако бе плакал или се бе нахвърлил с юмруци върху Ласитър.

Ала не се случи нищо такова.

Жан-Пиер остана коленичил съвсем спокойно над мъртвото момиче.

— Нямаше как да го предотвратя. Стана напълно неочаквано. Не забелязах кога се е промъкнал убиецът. Видях го съвсем бегло отсреща, между скалите. Стрелях по него, но той избяга. Може би съм го ранил. Ще можем да разберем това едва когато настъпи денят.

— Ти ми я отне, Ласитър. Да бъде проклет мигът, в който се пресякоха нашите пътища.

Той говореше с ужасен монотонен глас и Ласитър почти физически усещаше огромната му омраза. И все пак го разбираше. Оставаше му само надеждата, че пламъкът на тази омраза постепенно ще угасне. В края на краищата, Жан-Пиер беше разумен човек. Достатъчно пъти вече беше доказвал това.

— Съжалявам, че всичко стана така — каза Ласитър, но знаеше, че това е напълно излишно. Изобщо нямаше подходящи думи, с които можеше да разкрие чувствата си в подобни ситуации. Сега всяка дума бе твърде слаба, за да изрази истинските усещания. Може би щеше да бъде далеч по-лошо, ако в този момент кажеше повече, отколкото бе необходимо.

Жан-Пиер отново наведе глава и впи поглед в Жералдин.

— Оставете ме сам! Искам да бъда сам с нея!

Той говореше съвсем тихо и едва успяха да го разберат. Кара леко кимна на Ласитър.

— Ела, Ласитър!

Вождът Джо Лонгнайф вече бе дал знак на останалите индианци и всички се бяха оттеглили. Те добре знаеха, че в тези неща никой от тях не биваше да се меси.

Ласитър и Кара също тръгнаха и оставиха Жан-Пиер насаме с мъртвата, както самият той бе пожелал.

Ласитър и Кара Мараков също бяха сами. Седяха край студеното огнище. Той беше донесъл шишето с уиски, но алкохолът не можеше да прокара горчивия вкус от устата му.

— Неприятна история — тихо каза Кара и отпи глътка от шишето, от което преди малко беше отпила и Жералдин. — Вероятно сега ще се провалят много от моите планове.

Тя отново му показваше студената страна на своята същност. Удивително беше колко добре умееше да се владее. Ласитър се запита дали Кара изобщо изпитва някакво съжаление за мулатката.

— Признавам, че съм виновен — каза той, — но не съм в състояние да върна нещата назад. Не можах да й устоя.

Червенокосата се засмя.

— Ти си мъж, Ласитър. А тя беше много красива. През цялото време очаквах, че един ден между вас ще се случи това нещо. Такъв е животът. Понякога той ни се показва откъм най-чудноватата си страна. В него има и красиви, и жестоки истории. Зная това и не те упреквам.

Думите й бяха искрени и Ласитър бе уверен, че тя наистина мисли така. Наистина, за това й бе необходима свръхчовешка сила, но Кара я притежаваше.

— Виждам, че се учудваш — продължи червенокосата жена. — Очакваше нещо съвсем друго, нали? Очакваше, че ще започна да те проклинам.

Той кимна и промърмори:

— Кой би могъл да го направи? Имаш ли някакви подозрения, Кара?

— Когато се зазори, заедно с индианците ще потърсим следи — отвърна тя. — Сега посред нощ няма смисъл. След няколко часа ще видим как стоят нещата. Питам се защо ли убиецът не се опита да премахне първо мен. После с Жералдин щеше да му е много по-лесно. Но защо точно Жералдин? Изобщо не мога да разбера това.

Сега вече Кара не се усмихваше. Погледът й отново бе придобил своята ледена непреклонност.

— Целта на убиеца не е била Жералдин — уверено каза тя. — Аз съм тази, която трябваше да умре, Ласитър. Враговете ми никога не биха започнали с Жералдин. Тя беше съвсем незначителна и никога не бе играла особено важна роля.

Ласитър си спомни всичко, което му беше разказала мулатката.

Думите й, че Кара е луда, не можеха да излязат от главата му. Той отново я погледна, както стотици пъти досега.

Въпреки бледата светлина на звездите, косата й трептеше в леки червеникави отблясъци. Под зелената блуза предизвикателно се очертаваха извивките на гърдите й. Но не само те, но и всичко в тая жена беше неповторимо предизвикателство към Ласитър. Дори начинът, по който тя изведнъж се усмихваше подигравателно.

Кара непрекъснато го поставяше пред все нови и нови загадки.

Отсреща при индианците беше тихо. Той бе сигурен, че го наблюдават, но тези хора се държаха настрана, може би поради големия си страх, а може би и защото със сигурност усещаха, че тук става нещо, в което външни лица не бива да се намесват.

Гласът на Кара го изтръгна от мислите му.

— Няма смисъл да си блъскаш толкова много главата над тези неща, Ласитър. Можеш спокойно да вярваш на думите ми. Няма съмнение, че не Жералдин, а аз трябваше да умра.

— Защо? Кой иска да те убие?

— Имам много врагове. Повече, отколкото някой някога е имал.

— Преувеличаваш — каза той и се усмихна.

Тя го погледна съвсем спокойно.

— Естествено не си длъжен да ми вярваш. Това си е твоя работа, но ще дойде ден, в който ще разбереш, че нито една от думите ми не е била лъжа.

Дали в това не бе шансът на Ласитър?

— Вероятно ще е по-добре, ако пътищата ни се разделят — каза той. — Питам се защо изобщо през цялото това време останах до теб.

Тя се наведе към него, сложи ръце на рамената му и го погледна настойчиво.

— Ако искаш да си тръгнеш, аз не мога да те спра. Няма да ти напомням и за обещанието, което някога ми бе дал. Ти си свободен, Ласитър.

Последните думи Кара изрече с голяма горчивина. Той забеляза, че в очите й заблестяха сълзи.

Отново си спомни какво бе казала Жералдин: „Тя те води към гибел, Ласитър.“

Но във всичко това имаше и още нещо. Поръчението на Бригада Седем. Колко седмици вече не се беше обаждал! Свръзката му се намираше в Чейн, където той беше изпратил и последното съобщение от Монтана. Оттогава не беше давал никакви признаци на живот. Бе постоянно с Кара, а не трябваше да събужда в нея и най-малкото подозрение.

Сега му се отдаваше възможност временно да се отдели от тази жена, без тя да се усъмни в каквото и да било.

Но заедно с това си мислеше, че тя твърде много се нуждае от неговата помощ.

Може би всичко щеше да се провали, ако в този момент поемеше по собствения си път.

Ласитър поклати глава.

— Не, Кара. Сега в никакъв случай не мога да те оставя сама. Ние трябва да сме заедно. В собствените си очи ще изглеждам като проклет кучи син, ако те изоставя в беда. Ти се нуждаеш от някого, който да ти помага.

Тя се наведе напред и го целуна.

— Знаех си, че ще мога да разчитам на теб, Ласитър. Приятел като теб наистина не се намира под път и над път.

След това Кара отново седна на мястото си. Звездите започваха да избледняват. Небето придоби оловен цвят. Червенокосата жена се бе свила мълчаливо, както правеха индианците. Постепенно се развидели. Скоро Жан-Пиер щеше да дойде. Ласитър вътрешно се подготвяше за срещата. Със сигурност и за двама им нямаше да бъде никак лесно.

Той дойде, когато слънцето изпълзя зад стръмните скалисти върхове. Стъпките му бяха толкова тежки, колкото и мислите му.

Спря на около пет метра от Ласитър.

Широко разкрачен, той стоеше с наведена глава. Стойката на Жан-Пиер издаваше мрачна готовност да се хвърли отгоре му всеки момент. Изглеждаше още по-тежък, още по-грамаден от всеки друг път. Бавно постави дясната си ръка върху револвера, пъхнат в колана на панталона му.

— Готов съм, Ласитър — каза той. — Изкопах гроб между скалите. Сега е твой ред. Ставай!

Ласитър бавно се надигна. Уинчестърът лежеше до него. Кобурът с револвера беше на хълбока му, но той не възнамеряваше да посяга към него.

Ласитър кръстоса ръце на гърдите.

— Трябва да си поговорим, Жан-Пиер. Станалото — станало и не можем да го върнем назад. Не отричам, че нося голяма част от вината, но не виждам никакъв смисъл сега да се хванем за гушите.

Жан-Пиер не беше готов да слуша каквито и да е доводи, нито пък да се впуска в разговор.

Ръката му стисна още по-здраво дръжката на револвера. Кокалчетата изпъкнаха под кожата му.

— Отбранявай се, Ласитър! Ще ти дам шанс!

Положението бе изключително опасно, но Ласитър остана спокоен. Знаеше, че ще бъде далеч по-бърз от Жан-Пиер, ако все пак огромният мъж проявеше лудостта да измъкне револвера от колана на панталона си.

— Добре си помисли, Жан-Пиер! — студено го предупреди той. — Ако наистина искаш да опиташ, ще извършиш самоубийство.

Жан-Пиер издаде сподавен вик, наподобяващ ръмженето на койот. И в този момент ръката му извади револвера. Все пак го направи. Явно в гнева си не беше на себе си.

Ласитър вече бе реагирал, бърз като мълния. Все още не мислеше да изважда ремингтъна. При това малко разстояние имаше друга възможност да се защити, в която той нямаше равен на себе си.

В същия миг, когато проехтя изстрелът от револвера на Жан-Пиер, Ласитър се наведе. Куршумът профуча над главата му. Кара изкрещя пронизително. Както беше приведен, той се затича напред и връхлетя върху Жан-Пиер.

При втория изстрел Ласитър усети горещия дъх на куршума да пронизва косите му.

Кара отново извика. Тя искаше да спре Жан-Пиер, но той бе неудържим в заслеплението си.

При третия изстрел Ласитър вече беше до него и левият му юмрук се заби в корема на противника. В същото време дясната му ръка изсвистя надолу и се стовари като тояга върху рамото на огромния мъж.

Жан-Пиер изстена сподавено. Пръстите на ръката му се разтвориха и револверът падна на земята.

— Спри! — извика Кара. — Спри, за бога!

Големият юмрук на Жан-Пиер удари Ласитър точно в лицето. За миг пред очите му заиграха звездички и от носа му шурна кръв. Отстъпи назад и зае позиция за нова атака.

Едва сега Ласитър разбра колко як беше противника му. Този мъж беше силен като истински бик и нямаше да му бъде лесно да го победи в юмручен бой. Бързо изтри лицето си. По ръкава му останаха следи от кръв.

Надавайки вик, Жан-Пиер се спусна към него. Огромните юмруци се движеха учудващо бързо и многократно се стовариха върху главата и тялото на Ласитър, който едва сега разбра колко много бе подценил съперника си. Бе принуден да отстъпи, защото този мъж беше като парна машина, премазваща всичко пред себе си. В състоянието, в което се намираше, можеше да бъде спрян единствено от куршум — или от удар с тежка тояга.

Ласитър беше вбесен. Наистина, твърде много бе изтърпял. Стана му ясно, че ще вразуми съперника си само ако действа със същата твърдост.

В последвалата атака той вложи всичките си сили. Удряше Жан-Пиер ту в главата, ту в тялото. Тежкият мъж стенеше глухо. Точните попадения на Ласитър засилваха яростта му, но той все пак доказа, че може да понесе още толкова бой.

Кара отдавна бе престанала да вика. Беше проумяла, че думите й няма да възпрат двамата мъже. Щяха да прекратят борбата едва тогава, когато единият от тях паднеше на земята.

Ласитър имаше чувството, че удря юмрука си в парче скала. Действително Жан-Пиер здравата се тресеше от тежките юмруци на противника си, но те не можеха да го повалят на колене.

Яростта сякаш удвояваше силите му, а и бе доста ловък в юмручния бой. Винаги щом Ласитър се откриеше, Жан-Пиер му нанасяше точни удари. Попаденията бяха много добри и Ласитър знаеше, че лицето му е не по-малко обезобразено от това на съперника му.

Борбата ставаше все по-ожесточена, но и при двамата противници не се забелязваше никакъв признак на изтощение. Може би те щяха да продължат да се бият още часове наред, ако неочаквано не се бяха появили конници.

Просвистя изстрел и куршумът се заби в земята между Ласитър и Жан-Пиер.

Двамата изведнъж спряха и отпуснаха юмруци.

Жан-Пиер дишаше тежко. Тръпка премина през огромното му тяло. Едва сега Ласитър забеляза, че противникът му е много зле ударен. Със сигурност той нямаше да издържи на тази убийствена борба.

Единият от ездачите подкара коня си към тях.

Беше Джесика, Дамата с мустанга.

— Жан-Пиер започна, нали? — попита тя и без да изчака отговор, продължи: — Не трябва да изливаш яростта и болката си върху Ласитър, Жан-Пиер. Доведохме ви нещо, което със сигурност ще ви заинтересува.

Дамата с мустанга посочи назад. На няколко метра зад нея бяха спрели другите конници, начело с Дивия Бил Слокум. Останалите бяха индианци апахи. Ласитър ги позна от пръв поглед. Те носеха джинси и карирани памучни ризи, но вместо ботуши, на краката си имаха мокасини, а черните им, дълги до раменете коси бяха прихванати, както при апахите, с пъстра лента през челото.

Те яздеха издръжливи мустанги и за седла използваха само пъстри вълнени одеяла.

Между тях стояха двама пленници. Също апахи. Ръцете им бяха вързани отпред с кожени ласа, краищата на които държаха двама от индианците на конете. Пленниците изглеждаха много изтощени. Очевидно бяха пробягали доста голямо разстояние след ездачите. Конете на двамата стояха малко по-назад.

— Това са Коутеро и Мескал — обясни Джесика. — Чирикахуаи като останалите. Но те не принадлежат към тези, които намериха нова родина тук, при нас, в планината Ямпа. Те са от бандите, които се оттеглиха към Мексико с Жеронимо и продължават да водят война срещу белите в пограничната област. Нашите приятели са ги пленили в ранната утрин. Нямали са късмет, понеже са минали съвсем близо покрай селото на чирикахуаите. Били са достатъчно глупави, за да разкажат на съплеменниците си, че са убили бяла жена. Те смятат това за велико дело. Казали също така, че скоро щели да умрат още проклети белокожи и че скоро паутите щели да бъдат прогонени от тази планина. Двамата смятали, че техните съплеменници ще се присъединят към тях. Но това била голямата им грешка, тъй като чирикахуаите, които живеят с нас в тази планина, са ни приятели и не искат нищо друго, освен мир…

Дамата с мустанга погледна към Кара Мараков.

— Най-напред си помислих, че са убили тебе — каза тя. — Но сега виждам коя е жертвата. Жан-Пиер, съжалявам за Жералдин. Но защо обвиняваш Ласитър? Защо се биеш с него?

Жан-Пиер бе втренчил мрачен поглед в двамата пленници. По лицето му имаше следи от юмручния бой. Над дясното око веждата се бе пукнала и по бузата му се стичаше кръв.

— Там действително стоят убийците — изръмжа огромният мъж, — но вината е на Ласитър. Той много добре го знае. Ако не беше с Жералдин…

Жан-Пиер поклати глава и останалите думи се стопиха в неразбираем брътвеж.

Той се отправи към двамата пленени чирикахуаи.

Спря непосредствено пред тях.

— Копелета! Долни койоти! — изръмжа Жан-Пиер и се изплю в неподвижните лица на двамата убийци.

След това последва нещо, което дори Ласитър не беше очаквал.

Изведнъж в ръката на Жан-Пиер се появи дълъг нож.

— Жан-Пиер! — изрева Ласитър. — Да не би дяволът да се е вселил в теб?

Изпълнен с жажда за мъст, мъжът не можеше повече да бъде удържан. На два пъти един след друг дългото острие проблесна във въздуха.

Когато Ласитър се озова при Жан-Пиер, веднага разбра, че двамата убийци никога повече нямаше да могат да кажат каквото и да било…

5.

Наоколо бе тихо. Жан-Пиер стоеше като зашеметен, вперил поглед в двамата убити.

— Защо направи това? — попита Ласитър. — Те щяха да ни кажат кой им е възложил тази задача. Или не вярваш, че някой ги е изпратил?

Жан-Пиер не отговори. Продължаваше да гледа замислен в двамата мъртви.

Дамата с мустанга скочи ловко от коня. Носеше панталон от антилопова кожа и обикновена бяла ленена риза, под която примамливо се очертаваха гърдите й.

Заедно с Кара, тя се приближи към Ласитър и Жан-Пиер. Лицата на двете жени бяха неподвижни като маски.

— Станалото — станало — каза Дамата с мустанга. — Той спести работата на палача.

Кара кимна в знак на съгласие.

— Джесика има право. Двамата си получиха заслуженото наказание. Няма смисъл сега да се ядосваме за това, Ласитър.

По гласа й той разбра, че е много доволна. Тя не искаше да издава тайната си и бе радостна, че Ласитър нямаше да може да разпита убийците.

— Впрочем, аз не вярвам, че някой ги е изпратил тук, за да убиват — продължи Кара. — Ласитър, ти чу какво каза Джесика преди малко. Двамата са поели пътеката на войната в името на всички други чирикахуаи. Явно апахите възнамеряват да се оттеглят от пограничната област в Аризона. Мисля, че искат тази планина само за себе си и затова казаха, че паутите трябва да бъдат прогонени оттук. Естествено, планът им е безумен. Апахите никога няма да успеят.

— А освен това тази земя ми принадлежи — обади се Дивия Бил Слокум. — Откупил съм правото на собственост от правителството. Всичко е вписано според закона в службата за земите в Сънбийм. Между другото, аз не вярвам, че чирикахуаите искат да имат тази планина. Зад цялата работа стои Хънтър. Убеден съм, че тази проклета организация сега иска да си присвои нови земи. Нали знаеш кои са Хънтър, Ласитър?

Знаеше, и то още как! Поръчението му гласеше да унищожи тази прословута банда от ловци на хора.

Ласитър кимна.

— Доста съм слушал за тях.

Дивия Бил изпитателно го погледна в очите.

— Защо всъщност дойдохте в тези планини? — попита той след малко. — Наистина ли случайно?

— Естествено. Да не си си мислил нещо друго? Вече няколко пъти ни зададе този въпрос. Не ни ли вярваш, Бил?

Траперът сви рамене.

— Не зная, Ласитър. Някак си в последно време се натрупаха много случайности. Да не би да смяташ убийството на Жералдин също за случайност?

— Не мога да си го обясня, Бил.

Дивия Бил се усмихна и каза:

— Добре, да оставим това. Така или иначе ти няма да ми разкриеш какво става в действителност, приятелю.

Дамата с мустанга се засмя подигравателно.

— Той е много умен мъж, Бил, и може да мълчи като риба. Нека приемем, че всичко, което се случи досега, е случайност. Колко време искате да останете още, Ласитър? Или възнамерявате да се заселите в нашата планина? Тук има още няколко прелестни долини. А и приятелски настроените съседи винаги са добре дошли.

Кара отговори бързо вместо Ласитър:

— Това е хубаво предложение, Джесика. С удоволствие бихме останали още няколко дни.

— Ще се радваме, ако решите така — каза Дамата с мустанга. — Във всеки случай, знайте, че наистина сте добре дошли.

— Но бъдете внимателни! — предупреди Дивия Бил. — В планината все още бродят бандити. Съобщиха ми, че в Сънбийм се е появила престъпна паплач.

На Ласитър му хрумна една идея и каза:

— Имам желание да отида там. От цяла вечност не съм бил в истински град.

— И какво смяташ да правиш там? — попита Кара коварно. — Ако ти се случи лош късмет, можеш да се натъкнеш на някои от ловците на награди за издирваните престъпници. Или забрави, че те търсят с публични обяви?

Ласитър прокара ръка по пораслата си брада и каза:

— Мисля, че много съм се променил. Дори и на самия мен ще ми е трудно да се позная, ако отново се погледна в огледало.

— Ловците на престъпници имат набито око. Никога не трябва да подценяваш тези мъже, Ласитър.

Той се ухили и отвърна:

— При нужда зная как да се браня. Неведнъж съм се изправял срещу такива негодници.

Изведнъж очите й светнаха.

— Нима искаш да ме оставиш сама? — попита тя укорително.

Ласитър отдавна бе прозрял намерението й. Кара се мъчеше с всички средства да му попречи да намери Хънтър. Вероятно тя подозираше, че той иска да пипне някой от бандитите, за да може да го разпита подробно.

За Ласитър бе щастлива случайност, че Дивия Бил Слокум му се притече на помощ. Траперът се засмя и каза:

— Кара, ти не искаш да си сама. Тогава можеш да живееш с Жан-Пиер в нашето ранчо. Не сме ли ви казали още, че на около десет мили оттук притежаваме ранчо за развъждане на коне?

Ласитър кимна.

— Да, за това говорихме вече. Не се ли страхуваш, че Хънтър могат да го нападнат? Ако организацията наистина е хвърлила око на тази земя, най-напред ще се опита да убие човека, на когото тя принадлежи.

Траперът махна спокойно с ръка.

— Смъртта ми няма да им помогне. Ако аз умра, Джесика ще наследи имението. Това вече е уредено.

— Ами ако Джесика също бъде убита? За този случай измислил ли си нещо, Бил? Индианците например никога няма да бъдат признати за наследници.

— Зная — отвърна Бил. — И за подобен случай съм се погрижил. Имам няколко добри приятели в Денвър. Вече съм се уговорил с тях за най-лошия случай. При всички случаи тази планина ще си остане родина на индианците. Гледам на това, тъй да се каже, като на дарение. Разбираш ли какво имам предвид? За тази цел съм дал по-голямата част от златото, което преди време намерих в Аризона.

Ласитър поглеждаше ту към Джесика, ту към трапера.

— Ти трябва да помислиш за свои собствени наследници — подметна той. — Според мен е много хубаво, ако човек има няколко синове и дъщери, на които да завещае всичко това.

Дивия Бил Слокум се усмихна, но явно намекът на Ласитър никак не му допадна.

— Остави това да бъде моя грижа, приятелю — изръмжа той. — Ако желаеш, можеш да дойдеш с мен в Сънбийм. Имам да уреждам там някои важни неща. Пък и някой негодник може да ни пресече пътя.

Той нарочно бе отклонил разговора.

— Съгласен съм — каза Ласитър. — Кара, най-добре ще е да останеш с Жан-Пиер в ранчото. Вие…

Жан-Пиер грубо го прекъсна.

— Няма да позволя някой друг да решава вместо мен! Няма да остана и ден повече, отколкото е необходимо, в тези планини.

— Жан-Пиер! — извика Кара. — Означава ли това, че искаш да ме напуснеш? Сериозно ли говориш?

Той гневно кимна.

— Искам да забравя, Кара. А и имам да уреждам някои важни неща. Знаеш за какво се отнася. Трябва да тегля чертата колкото може по-бързо.

— Това е безумие! — извика тя. — Сам никога няма да успееш. С главата надолу се хвърляш в пропастта!

— Все ми е едно — изръмжа Жан-Пиер. — Отсега нататък ще вървя сам по пътя си. Ти остани с Ласитър. В края на краищата, все още обичаш това проклето копеле. Не желая да развалям щастието ти.

Той се обърна рязко и се отдалечи, без да хвърли поглед назад.

Ласитър, Кара и останалите гледаха мълчаливо след него, докато Жан-Пиер изчезна отсреща между скалите.

— Не мога да го задържа — тихо пророни червенокосата жена. — Такъв е бил винаги. Каквото веднъж си науми, го прави.

— Разбирам го — измърмори Ласитър. — Това наистина беше тежък удар за него.

— Какво искаше да каже той? — попита Дамата с мустанга. — Каква черта иска да тегли?

Кара сви рамене.

— Не зная — излъга тя.

Ласитър беше уверен, че не казва истината. Същевременно допускаше, че Жан-Пиер действително е тръгнал към своята гибел.

— И така, ти ще останеш при Джесика — каза той на Кара. — При нея ще бъдеш на сигурно място.

— Точно така — потвърди Дивия Бил Слокум. — Защото моето ранчо се намира в една скрита долина, известна само на малцина посветени хора. Тя е като крепост.

Кара направи недоволна гримаса. Това развитие на нещата не й допадаше, но не можеше да намери подходяща причина, за да накара Ласитър да се откаже от ездата с Дивия Бил Слокум.

6.

Късно след обяд двамата мъже пристигнаха в града. Заведоха конете в обора под наем, тъй като възнамеряваха да пренощуват в хотела.

Най-напред отидоха в една кръчма. След дългата езда бяха здравата изгладнели и ожаднели и затова първо решиха да се подкрепят.

Тъкмо бяха седнали на една маса, когато вътре влезе мъж с шерифска звезда на жилетката. Застана на бара, поръча си уиски и се огледа недоверчиво на всички страни.

— Това е Джон Хардрок — промърмори Дивия Бил Слокум. — Дяволски костелив орех. Твърд е като името си, но е честен. Винаги когато види непознат човек, се изпълва с недоверие. Ще видиш, че няма да мине много време и ще дойде на масата ни.

Един от двамата прислужници донесе яденето. Големи пържоли с печени картофи и зелен боб. За всеки от жадните мъже имаше и по голяма кана с бира.

Те отпиха с удоволствие, а после се нахвърлиха върху пържолите. Едва бяха свършили, когато шерифът Хардрок пристъпи към тяхната маса.

— Здравей, Бил! — каза той с едва доловима усмивка, кимна бегло на Ласитър и докосна периферията на плоската си, широкопола шапка. — Надявам се, че не преча!

Дивия Бил Слокум му посочи свободния стол.

— Знаеш, че винаги от сърце си добре дошъл при мен, Джон.

Шерифът придърпа стола и седна. На Ласитър не убягнаха скритите погледи, с които той го огледа от всички страни.

— Твой приятел ли е, Бил? — попита Хардрок.

Дивия Бил кимна.

— С него се познаваме от времето, когато бях в Аризона. Казва се Касади. Винаги е искал да ме посети в моята планина. Сега се радвам, че най-сетне дойде.

Шерифът внимателно огледа Ласитър и се усмихна двусмислено.

— Струва ми се, че съм ви виждал вече някъде, Касади — каза той. — Възможно ли е?

Ласитър се захили ехидно.

— Може би на някоя публична обява, шерифе?

Хардрок сви рамене.

— Възможно е — изръмжа той равнодушно, — но във всеки случай не под името Касади. Обзалагам се, но да оставим тая работа. Вие сте приятел на Дивия Бил, а това ми е напълно достатъчно. Мога да си заложа главата, че Бил никога не е дружал с опасни типове.

Дивия Бил Слокум поръча бутилка уиски с три чаши и продължи:

— Освен това съм страшно доволен, че се появи тъкмо сега, защото ще мога да се възползвам от помощта му.

— Имаш си неприятности в твоята планина, нали?

Думите на шерифа прозвучаха по-скоро като констатация, отколкото като въпрос. Изглежда, че вече знаеше някои неща.

— От няколко дена в областта се подвизават много чужденци — продължи Хардрок, след като Бил Слокум не отговори веднага. — И тук, в града, се появиха някои от тия типове, чиито физиономии никак не ми харесват. Все лица от обявите за издирвани престъпници. Познавам достатъчно такива негодници. Повечето от тях, изглежда, идват от юг. От границата с Мексико. Издават ги парвенюшките им сребърни украшения и начинът, по който запасват оръжията си. Какво търсят в планината ти, Бил? Имаше ли вече неприятности?

— Нападнаха едно от индианските села и го опожариха — отговори Дивия Бил. — Става въпрос за селото на Джо Лонгнайф. За щастие пристигна Ласитър. Имаше няколко убити. В яростта си после паутите свършиха цялата работа. По никакъв начин не можеха да бъдат възпрени.

Шерифът изпразни чашата с уиски и веднага си наля отново.

— Колко бяха?

— Около дузина — отговори Дивия Бил.

Хардрок погледна Ласитър учудено и някак недоверчиво.

— И вие сам сте се справили с тях, Касади? — попита той и се наведе напред. — Хей, Бил! Не ми ли спомена току-що друго име или старите ми уши вече не са съвсем в ред?

Дивия Бил Слокум погледна въпросително Ласитър.

— Мисля, че трябва да му кажем сега, приятелю. Съгласен ли си?

Ласитър кимна невъзмутимо. Всъщност нищо не можеше да му се случи.

Съвсем тихо той се обърна към Хардрок:

— Правилно сте чули, шерифе. В действителност се казвам Ласитър. Вероятно сега ще трябва да ме арестувате.

Шерифът изпи втората чаша уиски и се усмихна сърдито.

— Вие сте приятел на Бил — изръмжа той — и това ми е достатъчно. Защо ще трябва да ви арестувам? Да не би да ви търсят с обява, Ласитър? Що за глупости! Току-що ви попитах дали сам сте се справили с цялата банда. Истина ли е?

Ласитър махна небрежно с ръка и каза:

— Работата беше наполовина свършена, шерифе. Когато пристигнах, индианците вече бяха пречукали доста от тях. Бяха останали само шест или седем от бандитите. А аз свалих от седлото най-много двама.

Дивия Бил Слокум удари с юмрук по масата.

— Няма защо да омаловажаваш така нещата, приятелю! — изръмжа той. — Джо Лонгнайф ми разказа всичко с подробности. Ти си нахлул в долината като ураган. Само като чуят името ти, паутите се изпълват със страхопочитание. За тях ти си като бог-гръмотвержец.

Шерифът извади лула и тютюн от изтритото си, тъмно рипсено яке. Спокойно напълни лулата си и премисли всичко с подробности.

Когато най-накрая грубата лула запуши и Хардрок изкара първия лютив облак дим, той се обърна отново към Дивия Бил Слокум.

— Какво смяташ за цялата история, Бил? Защо бандити нападат едно от селата ти? Какво целят?

— Мисля, че се досещам, но не съм съвсем сигурен. Вероятно си чувал вече за Хънтър, Джон?

Ласитър забеляза как сиво-сините очи на шерифа просветнаха и ъгловатото му лице помръкна.

— Тези трижди проклети ловци на хора се подвизават в моята област? Ако това е вярно, веднага ще свикам всичките си хора. В случай на нужда ще докарам на помощ и кавалерията. Ще трябва да изпратя само телеграма до форт Шерман и ще обкръжим Хънтър като глутница вълци.

Дивия Бил поклати глава.

— Можеш да правиш всичко, Джон — каза той, — но не желая да се стига до ненужни неприятности.

Шерифът не го разбра.

— Нима си мислиш, че би могъл да се справиш сам с тая паплач? Кой знае колко много негодници още скитат из района! Кой знае къде ще нападнат? Трябва да поставим натясно цялата тая сган!

Дивия Бил се облегна назад.

— Казвам ти още веднъж, Джон. Това е проблем, с който ние сами трябва да се справим.

Шерифът посегна към чашата с уиски, но не отпи.

— Не разбирам вече този свят — измърмори той, — но още по-малко теб, Бил. Да не би да си Сатаната? Как ще се справиш съвсем сам с такава голяма сила? Кой знае, може би имат сто човека. Защо, по дяволите, не искаш помощ?

— Заради моите индианци, Джон. Трябва да го разбереш. Вече достатъчно пъти съм ти обяснявал тези неща. Заселих се в планината Ямпа, защото тя е малък рай. Това го знаеш и ти самият. Много пъти си ми бил на гости.

— Зная — сърдито изръмжа шерифът. — Намирам за похвално от твоя страна, че на много индианци си дал там нова родина. Дори доведе със себе си от Аризона едно племе на чирикахуаите. Това е нещо, за което може би ще се говори още сто години. Но сега ти носиш отговорност за тези хора. Те се нуждаят от помощта ти и ти трябва да ги закриляш. Те самите не са в състояние, знаеш го много добре. Само малко от тях си въоръжил с хубаво оръжие. Повечето притежават стари ловни пушки с една цев, а другите дори и това нямат. Само стрели, копия и томахавки. С такива оръжия те нямат никакъв шанс срещу изпечените бандити. Дори и ако тия негодници са съвсем малко на брой. Ти и Ласитър сами не можете да ги закриляте. Това е абсурд.

Дивия Бил Слокум кимна сериозно.

— Абсолютно си прав, Джон — каза той. — И все пак бих желал сам да се справя с неприятностите си. Имам си причини, Джон. Повярвай ми!

Шерифът се намръщи и измърмори:

— Разбирам те. Искаш планината ти да остане такава, каквато си е. Преди всичко, не искаш много хора да узнаят за нейната красота. Иначе те ще се втурнат на рояци и ще прогонят твоите индианци от новите им ловни полета.

— Да, не искам да позволя, Джон. И затова нека да оставим закона и армията извън играта. И все пак можеш да ми направиш една услуга.

— Всичко, което е по силите ми, Бил.

— Наблюдавай непознатите хора, които се появяват тук! Опитай се да узнаеш какви намерения имат. Те сигурно ще разговарят в кръчмите за някои неща и тогава барманите трябва да наострят уши. Запомняй всяка дума, която научиш по този начин. Най-добре ще е да записваш всичко! Предполагам, че негодниците са получили определена задача от един или повече задкулисни организатори.

— Може би искат да те убият и после да прогонят индианците от планината — предположи шерифът. — Но няма да успеят. Ти си купил цялата земя по законен ред и си я вписал на името си. Ще се погрижа за това да…

Дивия Бил Слокум го прекъсна.

— Сам знаеш, че няма да можеш да направиш нищо за индианците, Джон. Когато алчни бели протегнат веднъж ръка към техните владения, червенокожите са загубени. Винаги е било така. Има стотици примери. Колко пъти вече са били нарушавани договори, сключени с тях. При нужда, на помощ идва войната. Индианците се оказват в положение, в което трябва да се защитават. От своя страна, белите дават няколко убити и тогава армията потегля срещу уж въстаналите дяволи. Останалото се урежда от само себе си. Нещата са толкова прости, шериф Джон.

— И какво ще направиш, ако ти събера някои сведения? — попита Хардрок. — С това няма да ти помогна, Бил.

— Умея да се защитавам — уверено отвърна Дивия Бил, — а и тук е приятелят ми Ласитър, на когото мога стопроцентово да разчитам.

Шерифът се усмихна.

— Убедих се в това, Ласитър — тихо каза той, — вече чух твърде много за вас.

— Като човек на закона би трябвало да вземете мерки срещу мен. Или може би не знаете, че съм търсен с много обяви?

— За мен сте мъж на име Касади — отговори сухо Хардрок. — И един от най-добрите приятели на Дивия Бил. Това достатъчно ли ви е, мистър?

— Можете да изпуснете това мистър, шерифе. Аз…

Едва сега Ласитър забеляза тримата мъже, които се отделиха от препълнения бар и се насочиха към масата им. Не му убягна от погледа и че отзад имаше още няколко мъже, които бяха нащрек и явно трябваше да осигурят гърба на тримата негодници.

Те застанаха пред Ласитър. Изглежда, че изобщо не се интересуваха от Дивия Бил и шерифа.

— Шерифе! — каза средният от тримата. — Имате ли представа с кого седите тук на една маса? Това копеле е Ласитър!

Хардрок стоеше на левия край на масата, Ласитър — в средата, а Дивия Бил — от външната страна вдясно. Ако пожелаеха, тримата негодници можеха да стрелят направо в Ласитър.

Но първо искаха да спечелят нещата в своя полза. Затова и се обърнаха към шерифа.

Хардрок се облегна бавно назад.

— Изобщо не е ваша работа с кого си пия уискито — грубо каза той. — Какво търсите тук? Защо наричате този джентълмен Ласитър? Това е мистър Касади от Аризона, ако въобще ви интересува. А сега изчезвайте!

Тримата злобно се засмяха.

Заговори плешивият мъж с тлъсто лице, малки, лукави свински очи и широки бакенбарди, придаващи на външността му нещо дяволско:

— За мен вие сте бледо подобие на шериф — извика той така силно, че можеше да бъде чут дори вън на улицата. — Не знаех, че тук хората със звезда на ревера имат вземане-даване с издирвани престъпници! Вижте тоя тип! И такъв иска да представлява закона!

Отново прозвуча злобният смях на негодниците. Зад тях се засмяха още няколко мъже. Онези, които се числяха към тримата подстрекатели.

Ласитър отдавна бе проумял смъртната опасност на цялата ситуация.

Тук не ставаше въпрос само за него.

Най-вероятно той бе на заден план.

В действителност действията на подстрекателите бяха насочени срещу Дивия Бил Слокум.

Тримата негодници и техните съучастници в кръчмата бяха скроили дяволски план.

Ако се стигнеше до бой, бандитите щяха да унищожат с един удар тримата си най-важни противници. След това винаги можеха да твърдят, че са застреляли при самоотбрана шериф, който е имал вземане-даване с дълго търсен престъпник на име Ласитър. А третият мъж, за съжаление, бил улучен от заблуден куршум. Той наистина не е трябвало да се намесва.

Положението не беше никак розово за Ласитър и двамата му приятели.

Шерифът щеше да избухне, но Ласитър го изпревари и съвсем спокойно каза на дебелия мъж с плешивата глава:

— Учудвам се, че дяволът отдавна не те е прибрал, Алекс Раскал. Или ласото, на което доста хора са искали да те завържат, се е скъсало под тежестта ти? Окей, аз съм Ласитър, но за това шерифът досега нямаше ни най-малка представа. Той наистина смяташе, че се казвам Касади. И така, остави шерифа и другите господа вън от играта, проклето копеле! Сам ще се справя с вашите палячовци. На много други идиоти вече съм развалял сметките. Всъщност на теб това добре ти е известно. И с тази цел си довел за подкрепа двамата си стари приятели Каро Кастелан и Хенри О’Конър. Ако един ден на една и съща бесилка черните ви души се отправят към небето, дяволът ще има много да се мъчи с вас. А този момент няма да бъде далече, поне аз така мисля.

Това бяха подходящи думи за такива изпечени негодници. Преди всичко Ласитър спечели време, нещо, което бе ужасно важно.

Той бавно се надигна.

Тримата станаха неспокойни. По лицата им вече не се четеше подигравателно презрение.

Те си бяха представяли цялата работа по съвсем друг начин. Така, както Ласитър бе предполагал: кратка, дива борба, страшна бъркотия и няколко изстрела из засада.

Но сега сметките им бяха объркани.

Ласитър се хилеше злобно.

Той стоеше зад масата и бе разтворил дългото си до бедрата джинсово яке.

Дивия Бил и шерифът бяха потънали в мълчание.

— Е, хайде! — каза той рязко. — Искам най-сетне да чуя защо така безсрамно ме обиждате. Направил ли съм ви някога нещо? Трябва да имате доста основателна причина, за да се нахвърлите върху мен като побеснели кучета!

Плешивият Алекс и двамата му съучастници продължаваха да гледат втрещено. Алекс първи се съвзе и проговори.

Нещо особено умно, разбира се, не му хрумна.

— Ти ни предаде, Ласитър! — извика той и гласът му прозвуча като крясък. — И затова ще трябва…

Ласитър атакува точно в мига, в който всички смятаха, че сега ще започне обичайният ожесточен, словесен двубой. В повечето случаи действително става така. Най-напред противниците подобаващо се наругават и едва тогава заговарят оръжията или засвистяват юмруците. Но Ласитър водеше бой по друг начин.

Направи това, което никой от тримата негодници не беше очаквал.

Той внезапно хвана края на масата с две ръце, рязко я повдигна нагоре, запрати я напред и тя се превърна в снаряд, който политна със страшна сила срещу плешивия и съучастниците му.

Отговорът беше многогласен рев.

Тримата бандити залитнаха назад и се блъснаха силно в масите и столовете зад тях.

Ласитър веднага атакува повторно. Изобщо не позволи на тримата главорези да се опомнят. Естествено в общата бъркотия никой от тях не успя да се докопа до оръжието.

На съучастниците отзад не им оставаше нищо друго, освен, скърцайки със зъби, да гледат какво става отпред между повалените маси и столове.

Тези, които трябваше да предпазват гърба на изпратените напред подстрекатели и да започнат да стрелят в подходящия момент, бяха общо петима на брой.

Но сега те нищо не можеха да направят.

Един от тях даде на останалите знак да го последват навън. Това бе единственото разумно решение.

Мъжете от града и от намиращите се наоколо имения се бяха събрали около биещите се. Естествено, в боя междувременно се бяха намесили шерифът Джон Хардрок и Дивия Бил Слокум.

Шерифът изкара плешивия Алекс от всеобщата блъсканица.

Ласитър и Дивия Бил изпратиха почти едновременно съучастниците на плешивия в страната на сънищата, като всеки от тях много точно заби юмрук в брадичката на своя противник. Не само точно, но и доста силно.

Шерифът си позволи малко повече разтакаване.

Той най-напред удари на плешивия два звучни шамара.

— И така, господин Плешивецо! — злобно каза Джон Хардрок. — Сега можем да продължим разговора си отпреди малко на пълно спокойствие. В твоите очи аз съм бледо копие на шериф, който си има свой бизнес с престъпници. Би ли повторил това още веднъж?

Алекс Раскал виждаше своето спасение само ако побегнеше напред. Той бе силен като мечка. Ласитър го знаеше отпреди, защото някога плешивецът бе известен боксьор по големите параходи на Мисури, а и беше печелил някои високи залози.

На шерифа нямаше да му бъде никак лесно срещу него и затова Ласитър реши тайно да му помогне.

Бившият боксьор се изплю презрително.

— Мръсна свиня! — изръмжа той и се нахвърли като хала върху Джон Хардрок.

Преди шерифът да успее да се съвземе от смайването си, един от огромните юмруци на плешивия се стовари в брадичката му. Ударът имаше почти опустошително въздействие.

Джон Хардрок политна назад. Той замахна безпомощно с двете ръце във въздуха, препъна се в един от многото съборени столове и в същия миг се приземи като мъртъв по гръб. Лек вик се понесе сред редицата зрители.

Плешивата мечка се насочи с тежки стъпки към поваления.

Ласитър поиска да се намеси, но в същия момент, в който понечи да тръгне, Дивия Бил положи дясната си ръка на рамото му.

— Почакай, приятелю! Изненадата предстои! Джон все още не е победен, както може би предполагаш.

Той говореше толкова тихо, че само Ласитър успя да чуе думите му.

Алекс Раскал се наведе над шерифа, сграбчи го за ревера на рипсеното му яке и се опита да го надигне. Със сигурност цялото внимание на плешивата мечка беше насочено към противника и бе забравил всичко останало. Ласитър беше забелязал подобно състояние при много други борци. Ако човек като Алекс Раскал побеснееше, тогава за него съществуваше само противникът.

Шерифът все още висеше в лапите на мечката като отпусната кукла. Плешивецът се смееше гръмко.

— Какво стана, дребен, гаден звездоносецо? — измуча той. — Дойде ли ти до гуша вече от малката шега?

Алекс Раскал раздруса Джон Хардрок и понечи да му удари силен шамар. Искаше да му върне това, което шерифът преди малко бе направил с него.

Но в този момент Джон Хардрок сякаш избухна.

От отпусната маса тялото му се превърна в сноп енергия.

Всичко стана толкова бързо, че почти бе невъзможно да се проследят с очи движенията му.

Юмруците на шерифа се развъртяха като парни чукове. Със сигурност зад тези удари се криеше удивителна сила.

Бившият боксьор сподавено изстена няколко пъти. Алекс Раскал беше изтласкан до редицата на зрителите. Оттам, като от гумена стена, той отскочи назад и отново се озова в юмруците на шерифа, който в действителност беше ужасно издръжлив борец.

Дивия Бил леко побутна Ласитър.

— Е, какво ще кажеш сега, приятелю? Преувеличих ли? Никой от тия частни биячи досега не се е справял с Джон. Всъщност през цялото си време като шериф — а това са все пак вече шест години — той е посягал само два пъти към револвера. С юмруците си е спечелил уважението на всички присъстващи в кръчмата.

— Трябва да го наричат Шерифа с железния юмрук — отвърна Ласитър. — Това ще е най-подходящото име за човек като него.

— Така го наричат отдавна. А и хората тук го обичат. Нали чуваш възторжения рев? Дори и дивите каубои, които вече са изпитвали на гърба си силата му, сега стоят зад него. Смятам, че днес напреднахме с една крачка.

Ласитър беше на същото мнение. Той дори тайно се бе надявал да е така.

Най-после бяха успели да хванат няколко пленника. Най-после той имаше шанс да научи малко повече за задкулисните игри на бандата, която преследваше от седмици наред и чиято следа винаги се губеше някъде в нищото.

Ласитър разсъждаваше върху това, докато гледаше към плешивия Алекс, който лежеше, стенейки, на земята, хванал с две ръце черепа си.

Шерифът Джон Хардрок измъкна белезници от големия външен джоб на рипсеното си яке.

— Ръцете на гърба, Раскал! Когато те затворя в килията, ще можеш да стенеш на воля. Съучастниците ти също.

Междувременно двамата приятели на плешивия бяха дошли на себе си. Най-напред опулиха доста тъпо очи, след което се опитаха да сграбчат револверите си.

Но оръжията им отдавна вече не бяха в тях. Ласитър и Дивия Бил предвидливо се бяха погрижили за това.

Без да проявят съпротива, и те както плешивия Алекс, се оставиха шерифът да им сложи белезници.

— А сега марш към стаята ми! — заповяда Джон Хардрок. — Ще дойдете ли с нас, приятели? Би могло да стане много интересно.

Естествено, че Ласитър и Дивия Бил искаха да ги съпроводят. Когато тримата мъже подкараха пленниците навън, около тях се надигна неистова глъч. Отвсякъде гърмяха признателни викове, които бяха адресирани най-вече към Ласитър, тъй като небрежното му държание бе поставило началото на края за негодниците.

Той напразно се оглеждаше наоколо за мъжете, които бяха привлекли вниманието му, преди да започне боя.

Обзе го неприятно чувство.

Оставаше му да се надява, че тези негодници нямаше да осуетят плановете им.

— Спри, шерифе!

Ласитър извика тъкмо когато бяха стигнали до вратата на кръчмата.

Шерифът и Дивия Бил спряха стъписани.

— Какво, по дяволите, е…

В този миг от другата страна на улицата изсвистяха изстрели.

С бързината на мълнии Ласитър и двамата му приятели залегнаха на земята. Опитаха се да дръпнат надолу и пленниците, но не успяха.

За Кастелан, О’Конър и плешивия Алекс нямаше никакво спасение. Още повече че вероятно изстрелите бяха предназначени най-вече за тях.

Гърмежите заглъхнаха.

Чу се тропот на копита, които се отдалечиха с шеметна бързина.

В кръчмата цареше напрегната тишина.

Ласитър клекна до Алекс Раскал. Тромавият мъж лежеше по гръб. Той все още бе жив, но смъртта дебнеше съвсем близо до него. Беше вперил в Ласитър широко разтворени от болка очи.

— Тези свине! — мъчително простена плешивият. — Трябваше да осигурят гърба ни, а сега…

Говореше много трудно.

— Кой е главатарят ви? — попита го Ласитър. — Кажи ми името му, Алекс!

— Ред Финеган… — изхърка той. — Той е водачът. Босът на Хънтър… Изпратете го в ада… Него и всички останали… Убийте ги… кучите си…

Гласът му секна насред думата.

Ласитър погледна към другите, до които бяха клекнали шерифът и Дивия Бил. Те поклатиха глава и това му бе достатъчно да разбере, че отново им бяха развалили плановете.

Все пак вече знаеше името на водача, което само по себе си бе голямо постижение.

Един мъж, облечен в черно, си проби път сред тълпата.

— Да довърша ли работата, шерифе?

Джон Хардрок кимна уморено. Лицето му бе мрачно.

— Окей, Джоел. Утре рано ще огледаме труповете при теб. Може би ще научим още нещо важно. Събери всичко, което имат в джобовете. Ясно ти е какво да правиш. Може да се появят някои ценни доказателства.

После се обърна и напусна кръчмата. Ласитър и Дивия Бил го последваха.

— Безсмислено е да ги преследваме — каза шерифът, когато вече бяха на среднощната улица и се отправиха към служебната му стая. — Ласитър, ти май имаш нещо подобно на седмо чувство?

— Може и да имам. Тъкмо това си мислех, докато вървяхме към вратата. Всъщност негодниците са се интересували единствено от нас. Както и преди това в кръчмата. Забелязахте ли какво стана там?

— Това беше дяволски план — обади се Дивия Бил. — Имахме късмет, че не се стигна до стрелба. Страшно добре го направи, Ласитър. Дори аз не го очаквах.

— И аз — изръмжа шерифът. — На първо място думите, Ласитър. Това отново е най-доброто доказателство, че с няколко ловки думи можеш да постигнеш всичко — той посочи улицата нагоре. — Сега ми се иска на пълно спокойствие да пийнем по нещо. В бара на хотел „Ямпа Ривър“. Това е най-хубавият хотел на петстотин мили наоколо. Там никой няма да ни обезпокои. Разбира се, не е много евтино. Но като шериф…

— Ти си ми гост, Джон — прекъсна го Дивия Бил. — И ти също. Ние трябва да празнуваме, че се измъкнахме още веднъж живи и здрави…

7.

Петимата убийци яздеха в нощта към планината. Водачът им все още бе обзет от ярост и разочарование. Беше Ред Финеган, предводителят на бандата на Хънтър, дошла в тази част на Колорадо, за да изпълни специалното поръчение на босовете на Ногалес. Трябваше да се убие господарят на планината Ямпа, да се прогонят или изтребят индианците, а малко по-късно щеше да се появи богат посредник, да представи съдебно заверено завещание и да встъпи във владение на наследството на Бил Слокум.

Но как щяха да се развият нещата в детайли, върху това Ред Финеган изобщо не се и замисляше.

— Някой ден този проклет Ласитър ще го опека на бавен огън! — зарече се той, изпълнен със злоба. — Това куче напълно ни обърка сметките. Първо историята в индианското село, а сега и тази каша в кръчмата. Алекс беше ужасен тъпак. Как може човек да бъде толкова глупав? Да бях изпратил някой друг!

— Трябва да нападнем в планината, докато той е още в града — предложи брат му Джак. — Някъде тук се намира ранчото му. Главната квартира, така да се каже. Ако първо пленим неговата любовница Джесика, може би ще се вслуша в предложенията ни.

Ред кимна злобно.

— Идеята ти не е лоша, малкият! Но най-напред трябва да узнаем къде е това проклето скривалище.

— Ще го открием — каза Джак Финеган уверено.

И те продължиха към планината…

Ласитър, Дивия Бил и шерифът седяха на една малка маса в бара на хотела. Наоколо цареше полумрак и задушевна атмосфера. В дъното мъже и жени, облечени в лъскави костюми, играеха покер на масите, тапицирани в зелено сукно.

— Все още не мога да си простя — възкликна шерифът. — Как можах да бъда толкова непредпазлив! Трябваше да задържим пленниците в кръчмата на Сам, ако се налагаше дори и до сутринта. Тогава нямаше да се случи всичко това.

— В този случай и тримата трябва да се упрекваме — утеши го Ласитър. — Сега нека да видим как можем да поправим грешката. Все пак знаем, че тримата бяха от ловците на хора. Освен това знаем и името на предводителя им. По-рано Ред Финеган вършеше безчинствата си в Тексас. Един ден земята му запари под краката и той изчезна безследно. Дълго време нищо не се чу за него. Вероятно се бе скрил в Мексико.

— Правилно — каза Дивия Бил Слокум. — Преди две години чух за това от един човек, който трябваше да избяга от Мексико. Казваше се Ернесто Секула. Беше ранен, когато пристигна при мен. Той бе истински пират. От най-гордите и непреклонните. Бе един от онези, които се бореха за освобождаването на Бенито Хуарес. След смъртта на Бенито, Ернесто Секула оглави група пирати, които защитаваха правата на бедните в страната. Борбата им бе насочена срещу богатите експлоататори, собственици на хасиенди, които и сега притежават по-голямата част от плодородната земя и карат пеоните да се блъскат на полето до изнемога за мизерно възнаграждение. Тези богаташи се охраняват от най-добрите стрелци, които могат да се намерят в Мексико, и голяма част от тях са американци. Ред Финеган е бил шеф на такава лична охрана. Тогава той е прострелял Ернесто Секула.

— И какво стана с този Ернесто? — попита шерифът. — Жив ли е още?

Дивия Бил Слокум сви рамене.

— Не зная. Знам само, че се върна в Мексико. От тогава нищо не съм чувал за него.

— Във всеки случай Финеган трябва да е намерил изключително добре платена работа — отбеляза Ласитър. — Иначе и досега щеше да работи като телохранител в Мексико.

Пред входа на бара изведнъж настъпи безредица. Двама мъже се ругаеха по най-груб начин.

— Омитай се, стар миризливецо! — извика огромният, накичен със златни пагони, портиер. — И ако се приближиш още една крачка към тази дама, ще те запратя чак на луната!

Другият мъж се засмя дрезгаво.

— Наричаш ме стар миризливец, така ли, Адамс? Аз съм джентълмен и като всеки друг, имам правото да изпия една чашка в този бар. Скоро ще ти изчезне усмивката и ти ще полетиш към луната, дебелак такъв!

Това бе писклив глас на мъж, преминал първа младост.

— Отново ли си открил богата мина, стар пияндурнико? Изчезвай оттук! Никой вече не би се вързал на тъпите ти истории! Достатъчно прави хората на глупаци. Сега освободи пътя на дамата или наистина ще трябва да те изритам, макар и да ми е мъчно за теб. Впрочем, за себе си също. Никак не обичам да ровя в бунищата, тъй като после с дни наред ще воня като теб.

Отново прозвуча пискливият глас на другия:

— Аз съм джентълмен — потвърди той, — и свободен гражданин на тази страна. Не желая нищо повече от това да поканя тази дама на едно питие. А сега се отдръпни, Адамс. Не ме принуждавай да бъда груб.

Шерифът вече се бе изправил и каза:

— Ще видя каква е работата. Това също влиза в задълженията ми.

И той спокойно се отправи към входа.

Там тъкмо се размениха първите удари.

Ласитър видя как украсеният със златни пагони портиер замахна, но юмрукът му не улучи и се заплете в тежката червена завеса, която заемаше по-голямата част от отвора на входа.

Портиерът нададе разочарован и горестен вик. Юмрукът му се бе стоварил в касата на вратата и вероятно това му бе причинило страшна болка.

Под изпънатата ръка се стрелна приведена фигура и се затича право в ръцете на шерифа.

При тази гледка Ласитър и Дивия Бил, без да искат, избухнаха в звучен смях.

Джон Хардрок светкавично посегна и спипа слабия мъж за яката. Нещастникът размаха ръце и крака като риба на сухо.

— Пусни ме, шерифе! — бурно запротестира пленникът и зарита безпомощно. — Аз съм почтен гражданин и никой не може…

Той беше един от най-чудатите образи, които Ласитър някога беше срещал. Остро, набръчкано лице с проскубана козя брадичка. Страшно износени дрехи. Напълно пропаднал тип. Предизвикваше само насмешка или ругатни. Ако милостив човек видеше този нещастен дявол, навярно би заронил сълзи.

Шерифът го пусна на пода. Мъжленцето се олюля, сякаш бе изпило най-малко половин галон уиски.

— Бъди послушен, Олд Визард! — прекъсна го Джон Хардрок и гласът му прозвуча така, сякаш баща говореше на немирното си синче. — Първо, ти едва стоиш на краката си и, второ, имаш вид, сякаш през последните седмици си спал на бунището. Отгоре на всичко миришеш ужасно. Естествено си прав, като казваш, че си почтен гражданин, тъй като никога не си прегрешавал в нещо, но портиерът също има право. Работата му е да не позволява на определени хора да влизат в бара. Само видът ти е достатъчен, за да прогони всички останали гости. Разбираш, нали, Олд Визард?

Олд Визард размаха тънките си ръце и разкъсаните му мръсни ръкави се развяха.

— Мога да си го позволя, Джон Хардрок — изкрещя, фъфлейки, той. — От вчера съм богат човек. И ако пожелая, утре ще купя целия хотел. А може и целия град. Станах богат, Джон, разбираш ли? Нощес станах един от най-богатите хора в Колорадо и затова си позволих да поканя тази дама на едно питие. Но този дръвник Адамс не ми вярва нито дума. Ако само знаеше истината, той щеше да ме занесе на сребърен поднос до бара и всеки път да ми прави дълбок поклон, когато му се случи честта да ми сервира уискито. На мен и на тази дама. Но той е твърде тъп, за да проумее това. Един ден…

Шерифът прекъсна потока от думи на мършавия мъж и добродушно каза:

— Да, да, окей, Визард. Вярвам ти, но въпреки това сега ще те заведа в изтрезвителната килия. Ти вече доста често си преспивал там. Утре сутринта, когато изтрезнееш, ще чуя чудатата ти история с всички подробности. Хайде, ела, стари приятелю. Време е да си легнеш в легълцето.

Олд Визард изведнъж се умърлуши, мълчаливо се обърна и се запъти тромаво към изхода.

Портиерът все още разтриваше натъртения си юмрук, но неочаквано зае бойна стойка, сякаш искаше да напердаши стареца, след като не бе успял да го стори преди няколко минути.

— Не го прави, Адамс — предупреди го шерифът и в последния момент портиерът отпусна вече вдигнатия юмрук.

Дивия Бил Слокум леко побутна Ласитър.

— Нали виждаш, приятелю, че Джон държи града здраво в ръцете си. Трябва да има повече такива шерифи. Сигурен съм, че тогава убийствата и нападенията ще бъдат по-малко. Веднъж той ми каза, че е донесъл този навик със себе си от стара Англия. Там полицаите обикаляли само с палки.

— Да, наистина обикалят само с палки — измърмори Ласитър, но в мислите си отдавна вече не беше тук.

Шерифът бе изчезнал с Олд Визард.

Между двете червени плюшени завеси се появи фигура, която беше ярка противоположност на стария пиян човечец.

Бе жена. Висока, стройна, чернокоса. Дългата коса падаше върху голите й рамена и обгръщаше кадифената кожа като ветрило. Отровно зелена рокля от сатен обвиваше гъвкавото й тяло като втора кожа. Вероятно бе мексиканка.

Тя не откъсваше поглед от Ласитър.

Едрият мъж усети онази приятна възбуда, която винаги се появяваше, когато към него се приближеше красива жена.

Той се опита да си спомни дали някога я е срещал.

Тя тръгна към него. Всяка стъпка бе сякаш стъпка на гъвкаво хищно животно.

Красавицата спря пред Ласитър и се усмихна.

Той се надигна учтиво и я покани на масата.

— Желаете ли да ни правите компания, мадам…

Жената се усмихна подигравателно.

— Но защо е тази официалност, Ласитър? Пардон, естествено, исках да кажа сеньор Ласитър. В края на краищата, едно време не успяхме да се запознаем по този начин. Не си ли спомняте вече? Междувременно изминаха цели пет години. Ще ви подскажа с една думичка: Хермосило, сеньор Ласитър. Спомняте ли си?

И отново този тих, гукащ смях. Ласитър бе като омагьосан от излъчването й.

Дивия Бил Слокум също се бе изправил и каза:

— Предполагам, че няма да имаш нищо против, приятелю, да те оставя сам с дамата. Желая ви приятна вечер. Довиждане, сеньора.

При тези думи той леко се поклони на красавицата и веднага изчезна.

Ласитър и мексиканката продължаваха да стоят прави. От нея се носеше лек мирис на свеж парфюм.

— Да седнем — предложи той. — Сигурно ще са ми необходими няколко минути да опресня спомените си. Моля, сеньора…

Въпросът за името й остана неизречен.

Тя седна в синия тапициран стол и кръстоса прелъстително крака, така че дългите й бедра изпъкнаха още по-ясно.

Ласитър направи знак на момичето зад бара.

— Шампанско!

А на красивата жена каза:

— Смятам, че ще трябва да отпразнуваме както подобава тази забележителна среща след толкова години. Шампанското ще раздвижи мозъка ми. Може би след първата чаша отново всичко ще си припомня.

Тя се усмихна тайнствено и съблазнително.

Тапата на бутилката изгърмя и шампанското заискри във високите кристални чаши. Жената вдигна своята чаша, отпи малка глътка и каза:

— Имам предвид деня на голямата екзекуция. Беше на пазарния площад в Хермосило. Десет мъже трябваше да бъдат разстреляни. Единият от тях бе чужденец. Той беше невинен, но в онова объркано време никой не се интересуваше виновен ли си или не. Достатъчно бе да си заподозрян. Те бяха закарали голямо количество оръжие в Мексико. Да ви разказвам ли още, сеньор Ласитър?

Той също отпи глътка шампанско.

— Може и без сеньор, сеньора. Да, сега си спомням съвсем точно. Оръжието бе предназначено за Бенито Хуарес. За него трябваше да получа подобаващо възнаграждение в злато и сребро. Но тогава някакво си копеле реши, че работата може да стане и без да се плаща. Аз набързо бях арестуван като шпионин и трябваше да бъда разстрелян. Спомням си, че ви видях само за миг, преди да бъда отведен заедно с другите за екзекуция. Вие говорехте с Колонел, който ръководеше самата екзекуция. Той ви нарече Армора. Малко по-късно бях освободен и оставен да се изтегля с хората си. Разбира се, в никакъв случай не исках да се върна с празни ръце при работодателите си в Щатите. Затова със сила си взехме полагаемото ни се възнаграждение. Бе доста опасна работа, сеньора Армора. Правилно ли отгатнах името ви?

Тя кимна, като същевременно направи жест с дългата си фина ръка.

— Малкото ми име е Лукреция. Нека от този момент изоставим тези претенциозни сеньор и сеньора. Съгласен ли сте, Ласитър?

Той се опита да се усмихне.

— Такова предложение не се получава всеки ден. Ще те наричам просто Лук, тъй като не звучи толкова церемониално.

— Съгласна съм, Ласитър. С мъжете обичам да вземам бързи решения. Всичко останало не струва и пукната пара. Страните трябва от самото начало да са наясно със себе си. Както ние двамата. Нека да пием за това, Ласитър!

Те пресушиха на един дъх почти пълните чаши и Ласитър веднага ги напълни отново.

— Значи на теб трябва да благодаря, че не съм мъртъв от пет години насам — каза той. — Какви ли не изненади ни предлага животът понякога! Какво те води в Колорадо? Отдавна ли живееш тук?

Лукреция Армора, изпратена от босовете на Ногалес и наричана сред посветени кръгове Ла Мамба, тайнствено се усмихна.

— Може би съм дошла, защото те търся.

Това бе истина, но Ласитър го прие за шега. При него се получи същото, както при повечето останали хора, а Ла Мамба бе ненадмината в този начин на борба. Лъжата в този случай щеше да бъде съвсем неуместна и най-вероятно щеше да събуди подозрение в Ласитър.

Той се усмихна.

— За мен е чест. Да не би чак в Мексико да се говори за моите качества?

— Там ти си много известен.

Ласитър изпразни остатъка от бутилката в двете чаши. Постепенно възбудата му нарастваше.

Ала в него проблесна пламъкът на недоверието и той започна да си прави съответните заключения, без, разбира се, да даде повод това да се разбере.

— Кога ще си лягаме? Предполагам, че леглото ти е достатъчно голямо за двамата ни.

— Ще останеш доволен — отговори тя многообещаващо и в гласа й отново се прокрадна непреодолима съблазън. — Можем да поръчаме да ни занесат няколко бутилки в стаята.

— Отлична идея — каза Ласитър и изведнъж умората му се изпари. — Колко време ще останеш в Сънбийм?

Тя не отговори веднага. В очите й проблеснаха тъжни пламъчета.

— Утре рано трябва да взема пощенския файтон — каза Ла Мамба. — Както ми обясни днес следобед съдържателят на пътната станция, той тръгвал в седем. Пътувам по работа. Трябва спешно да уредя едно голямо наследство. Но сега… — Тя направи пауза и се замисли. — А ти колко ще останеш тук?

— Имам да уредя още няколко важни сделки. Пътувам по поръчка на една рудодобивна компания. В планината Ямпа е намерено злато. Това ни е известно от много сигурен източник. Сега трябва да разуча по-подробно нещата. Ето защо не бива да гледаме на бръщолевенето на този старец като на безсмислица. Въпреки че той бе абсолютно пиян, неговата поява тази вечер ме накара да се замисля. Утре рано ще разговарям с него. Може би ще успея за няколко хиляди долара да откупя правата за разработване на залежите. Ще бъде страшна сделка. Можеш да се включиш в нея.

— Но нали си тук по поръчка на тази компания?

Той се ухили.

— Е, и? Ще кажа на шефовете, че една хубава дама се е оказала по-бърза от мен. Тогава действително ще ме уволнят, но какво от това? Нали и двамата ще бъдем осигурени до края на живота си. Е, какво ще кажеш?

— Идеята ти не е лоша, но първо трябва да сме абсолютно сигурни. Разбира се, аз нямам никакво намерение да оставя наследството ми в Аризона да се изниже през комина.

— Щом завещанието е направено, няма да ти избяга — успокои я той.

Тя кимна замислено.

— Да, прав си. Не е лошо да изчакам ден-два, докато проучиш нещата. А сега ще се качим ли в стаята?

— Да, качваме се. Всъщност колко голямо е наследството ти?

— Няколко сребърни мини в Тъксън — отговори Ла Мамба. — Ако е вярно всичко, което ми казаха, от цялата работа трябва да получа двеста хиляди долара. Не звучи никак лошо, нали?

Ласитър наостри уши.

Тук нещо не се връзваше. Имаше нещо гнило. Около Тъксън съществуваха две сребърни мини, които с течение на времето бяха преминали в ръцете на големи компании, и Ласитър не можеше да си спомни там да има частни мини.

— Да, не звучи никак лошо — отвърна той. — Разбира се, в последно време, както чух и прочетох във вестниците, някои от тези мини са затворени. Търговията със сребро напоследък доста понамаля. Трябва да се копае все по-дълбоко в земята, а това струва много скъпо. Да се надяваме, че не си наследила някой кух орех.

— С други думи, ти смяташ, че е по-добре да чакам тук големия си шанс със златото, така ли?

— Да, така смятам — сериозно отвърна той. — Тук можем да направим заедно сделката на нашия живот.

„Само как лъже!“ — помисли си тя.

Ла Мамба бе твърдо решена още тази нощ да изпълни поръчението си. На всяка цена Ласитър трябваше да бъде изключен от играта. Ако го направеше, тя щеше да получи своя дял от планината Ямпа. После щеше да постави съответни условия и може би още сега щеше да сключи на собствена глава сделка с Олд Визард.

Такъв беше планът й.

Ласитър бе най-голямата опасност за цялата организация. Това достатъчно ясно й бяха обяснили босовете на Ногалес. А тя беше Ла Мамба, отровната змия, и не трябваше да има никакви скрупули. Бе го научила още докато шпионираше враговете си. Тогава бе станала твърда като гранит. Ненапразно бе призната за най-добра в цяло Мексико и по време на войната бе извадила от играта доста опасни противници.

Какво й пречеше да стори същото и с Ласитър?

Той бе враг както всеки друг.

А може би не точно.

— Какво има? — попита той. — Защо не отговаряш? Толкова ли ти е трудно да се решиш? Ще си получиш сребърната мина, няма къде да ти избяга. Можеш да напишеш и писмо на адвоката си и да му възложиш да уреди всички необходими сделки в твой интерес.

— Не можем ли да отложим това за утре сутринта? — отклони въпроса тя. — Сега не мога да реша толкова бързо.

„Малка гадина!“ — помисли си Ласитър.

За него вече нямаше съмнение, че тя е пристигнала с определена цел в тази част на Колорадо. Както и Кара Мараков. И нея вятърът не я беше довял просто така.

Напуснаха бара и тръгнаха към стаята. Малко по-късно дойде момичето от заведението и донесе три бутилки шампанско в специален сребърен съд, пълен с лед.

— Това ще ни стигне за цялата нощ — каза Ласитър и започна да съблича прашните си дрехи.

Когато се погледна в огледалото над мраморната мивка, реши на следващата утрин да посети първо бръснаря. Крайно време бе да свали от лицето си тази неколкоседмична брада.

Но докато се оглеждаше, Ласитър забеляза още нещо. Забеляза бързия жест на една тънка женска ръка над вече напълнената му чаша. Той знаеше, че това бе неговата чаша, понеже стоеше на нощното шкафче до двойното легло.

Ласитър се обърна и се усмихна, изпълнен с очакване.

Мексиканката вече лежеше гола на леглото. Тялото й блестеше на бледата светлина на лампата.

Той легна до нея в чудесно настроение и каза:

— А сега искам да си поговорим за всичко друго, само не и за сделки.

Прегърна я и двамата се претърколиха в широкото легло.

Ла Мамба се задъха.

— Не искаш ли първо да пийнем малко?

Той се засмя.

— Най-напред работата, съкровище. После удоволствието.

Ласитър я притисна силно и се вкопчи в нея още по-диво и страстно. А всъщност си мислеше само за едно…

За пръв път се намираше в такова положение. Държеше здраво в прегръдките си една от най-красивите жени в живота си, а единствената му цел не бе нищо друго, освен малката масичка, на която стоеше чашата с шампанско.

След по-малко от минута Ласитър достигна своята цел и блъсна с гърба си малката маса. Чашата падна и се разби с трясък на пода.

— О, господи! — изплашено извика Лукреция. — Жалко за хубавата чаша…

— Съжалявам много повече за онова, което бе вътре — сухо отвърна той. — Но както и да е. Имаме още достатъчно от питието, а ако не стигне, ще си поръчаме пак. Толкова е просто, лейди.

На Лукреция като че ли й олекна и Ласитър усети как тялото й се отпусна. Изведнъж страстта й стана съвсем истинска и напрежението отпреди малко изчезна.

Той не се лъжеше. Действително й беше олекнало, че нещата се бяха развили по този начин.

Разбира се, всичко можеше да се навакса. Сега поне имаше претекст да остане още няколко дена в Сънбийм. Може би счупената чаша бе знак на съдбата. Човек никога не знаеше.

За това си мислеше в момента Лукреция Армора, наричана Ла Мамба. През следващите часове на нощта тя се отдаде на едрия мъж с всичката страст, на която беше способна.

Любиха се буйно. От време на време Ла Мамба пийваше по малка глътка от чашата си.

За по-удобно Ласитър пиеше направо от шишето.

Всичко беше прекрасно.

След един час, когато отново лежаха отпуснати един до друг, той забеляза първата промяна в Лукреция Армора.

По тялото й преминаха тръпки. Тя стенеше и от време на време изричаше думи на разни езици. Мексикански, френски, английски, немски. Думи без връзка помежду си и без всякакъв смисъл.

И все пак Ласитър наостри слух.

Хвърли поглед към чашата с шампанско. Две трети от нея бяха изпити.

В него се надигаше все по-силно подозрение. Ласитър се наведе над жената. Очите й бяха придобили странен неподвижен блясък.

Лукреция мърмореше различни имена, но те почти не се разбираха. В един момент му се стори, че чува името Кара.

Той я разтърси за рамото. Главата й се заклати насам-натам.

— Лук! — каза Ласитър полугласно. — Лукреция Армора! Какво имаше в тази чаша?

Тя сякаш отново дойде на себе си, но за миг някакво колебание се прокрадна в погледа й.

— Зангуинариа! — засмя се изведнъж Ла Мамба. — Не се страхувай, Ласитър! Няма да умреш. Знаеш ли кой си ти, Ласитър? Не, не знаеш. Сега ти си друг човек. Ще минат седмици, докато го проумееш. Ти…

Смехът й стана остър и пронизителен. Тялото й отново се разтърси от силни тръпки, тя се отпусна и се втренчи като луда в тавана.

Ласитър я остави да лежи. Стана от леглото и отпи голяма глътка от бутилката.

Значи такава бе работата. Лукреция Армора наистина бе изпратена да го извади по някакъв начин от играта. Вероятно бе получила поръчение да го убие и бе започнала изключително ловко. Всеки друг мъж сигурно би се уловил в капана й, но Ласитър имаше късмет, че знаеше за сребърните мини в Тъксън и че заради буйната си брада за миг бе погледнал в огледалото.

Питаше се дали наистина бе обърнал другата чаша. Или пък тя се бе заблудила?

Да, вероятно бе второто. Бе почти сигурен в това.

Лукреция беше изпипала цялата работа много професионално. Още в началото бе допуснала, че той може да заподозре нещо, и затова му бе подала собствената си чаша и го беше накарала да пие от нея. Но във вихъра на любовта бе забравила за това, а и вече доста беше пила долу в бара. На всеки можеше да се случи такъв лош късмет.

Ласитър внимателно отпи от питието в чашата и задържа течността в устата си, но не успя да долови никаква разлика във вкуса. После отиде до мивката и си изплакна устата с чисто питие от шишето.

Мексиканката продължаваше да лежи като мъртва, но гърдите й се повдигаха и спадаха при равномерното дишане.

— Почакай — измърмори Ласитър на себе си. — Ще бъде приятна изненада за всички вас.

Той отиде до прозореца и погледна навън. Небето бе започнало вече да просветлява. Оставаше още около час до настъпването на деня. Беше безсмислено да си ляга отново.

Така или иначе, едва ли щеше да заспи. Пък и след приключението тази нощ нямаше желание за това.

Той се облече, без да бърза, и изпуши една пура. Замислен, застана до прозореца и отново прехвърли през ума си целия план. И колкото повече премисляше всяка една подробност, толкова повече този план му харесваше.

8.

С Олд Визард Ласитър се споразумя много бързо и без всякакви проблеми.

— Наистина ли си намерил злато? — попита Ласитър.

Старият мъж бе страшно възмутен. Той бръкна в един от издутите джобове на протрития си, вонящ от мръсотия панталон и извади шепа самородно злато.

— В момента това е всичко — ухили се Олд Визард, — но ви се кълна, че имам още много от него.

— Окей — каза Ласитър. — Сега ти си вече изискан мъж и като такъв, естествено, се нуждаеш от подходяща изискана дама. Прав ли съм?

— Ако имаш някоя подръка, веднага ще се оженя за нея.

— Имам една специално за теб, стари приятелю. Но сега ще отидем първо при бръснаря. Той ще ти натика главата в казана с вода и отново ще направи от теб истински мъж. През това време ние ще ти набавим нови дрехи и всички останали неща, от които човек се нуждае навън, в цивилизования свят. Съгласен ли си?

— Само при едно условие — Олд Визард бе станал много самоуверен. — Да не си ми пробутал някоя стара мърша, че няма да участвам в играта. Как изглежда бъдещата ми съпруга? Искам предварително да зная това.

— Можеш ли още да си спомниш за вчера вечерта, стари приятелю?

Дребната фигура на Олд Визард се изпъна.

— Вървете по дяволите! — извика той. — Вие всички си мислите, че съм бил пиян. Този смешен шериф — и посочи към Джон Хардрок. — Този фалшификатор със звезда на ревера ме изгони от бара като магаре от някой обор под наем. И то, защото исках да поканя една хубава дама на чаша питие. Това не е ли нечуван позор? Ти беше непочтен, Джон.

Ласитър едва успяваше да остане сериозен.

— Вярно е, че беше малко груб с теб, Олд Визард, но това беше само в твой интерес. Тази дама си беше наумила да ти стане жена. Какво ще кажеш сега, а, стари момко?

Олд Визард почти загуби ума и дума. Брадичката му увисна надолу. После няколко пъти попита дали наистина е буден и дали не сънува всичко това. Трябваше да измине известно време, докато Ласитър окончателно го убеди.

После се отправиха към бръснаря. Тази сутрин те бяха първите му клиенти. Докато Олд Визард седеше в качето с вода, крещеше и пееше песни от войнишките си години, Ласитър се обръсна. Шерифът донесе купчина нови дрехи. Когато най-накрая мъжете заедно излязоха от бръснарницата, Олд Визард изглеждаше като истински бос.

Той дори малко бе изтрезнял. Рамо до рамо с Ласитър и шерифа, той крачеше горд и изправен по тротоара. Новината за случилото се разпространи със светкавична бързина.

Ласитър доведе Лукреция Армора от хотела. Тя привидно изглеждаше, че е напълно с ума си. Той й бе втълпил, че се казва Лук Прембрук и че е дошла в Колорадо заради някаква обява за женитба.

Венчавката стана в служебната стая на шерифа. Негово преподобие Самюел Бекерсфийлд беше както винаги малко пийнал, но речта му бе много тържествена.

Още същия ден Олд Визард напусна града със законната си съпруга. Той седеше на старото си магаре, а до него яздеше жена му на разкошен черен жребец.

— След няколко седмици ще дойда отново, за да взема още малко от жълтия метал — каза Олд Визард — и тогава ще отпразнувам такава сватба, каквато цяло Колорадо не е виждало. Ще бъдете горди със своя стар приятел!

За раздяла той размаха още веднъж неизбежното си шише с уиски и после, заедно със своята любима, се скри между хълмовете.

Целият град щеше да се пукне от смях и естествено не повярва нито дума на този смешен чудак.

Шерифът не бе особено доволен.

— Не беше правилно това — каза той на Ласитър. — Започвам вече да се упреквам, че го направихме.

Ласитър махна с ръка.

— Аз поемам отговорността, Джон.

Шерифът бе като втрещен и гледаше с недоверие към него.

— Означава ли това, че си намислил нещо?

— Мъж като мен има пръст навсякъде в играта. Важното е да те познават много хора, и то влиятелни, независимо дали в лошия или добрия смисъл на думата.

— Виждам, че не говориш с удоволствие за своите тайни — процеди шерифът. — Но да оставим това. Все някак ще се опитам да оправя тази работа.

Ласитър поклати глава.

— Не разбирам защо се тревожиш, Джон. Една подозрителна дама от Мексико стана жена на полуоткачен златотърсач. Никой от тях двамата няма да се оплаче от теб — докато говореше, той си мислеше, че отдавна не се бе обаждал на Бригада Седем. Вероятно вече го бяха обявили за мъртъв.

— Тук може ли да се подаде телеграма? — попита Ласитър, но в същия момент се сети, че досега не е виждал никакъв телеграф.

— Изглежда, че в мислите си ти си някъде съвсем другаде — каза шерифът, — но не се притеснявай! Понякога и аз изпитвам същото. Така става с хората, които мислят едновременно за много неща.

Дивия Бил Слокум влезе в служебната стая заедно с един индианец от племето чирикахуаи.

— Бързия вълк носи важни новини — съобщи той. — Нещо лошо се тъкми в планината. Бандитите бродят наоколо на малки глутници като прегладнели вълци. По хребета на планината си препращат различни сигнали. Време е да тръгваме колкото се може по-бързо. Ако въпреки всичко негодниците открият ранчото ми, зле се пише на жените ни.

— Готов съм — отвърна Ласитър и протегна ръка на шерифа. — Всичко добро, Джон. Няколкото часа, прекарани с теб, бяха много приятни за мен. Когато отново се видим, ще пийнем по една чаша.

Шерифът бе доста сериозен.

— Да се надяваме, че ще се видим отново, Ласитър…

Час по-късно, след като тримата напуснаха града, Ласитър продължи да си мисли за последните думи на шерифа. Със сигурност пътят, който беше пред тях, нямаше да бъде никак лек и трябваше да бъдат изключително предпазливи. В тази насечена от долини и пропасти, трудна за ориентиране планина имаше безброй места, в които бандитите можеха да им устроят клопка.

— Като се позамисля — измърмори Ласитър, — си казвам, че досега сме имали страшен късмет и че все някога този късмет ще ни изневери.

Дивия Бил Слокум също бе направил загрижена физиономия. Приличаше на човек, изпълнен с мрачни предчувствия.

— Сега в никакъв случай не бива да действаме необмислено — каза той. — Това ще бъде най-лошото, което бихме могли да направим.

Ласитър несъзнателно се сети отново за Кара Мараков. Странно, но тази жена му липсваше, въпреки че за последен път я бе видял предния ден.

— Какво знаеш за Хънтър, Бил? — попита той. — Попаднах в една история, която постоянно ме поставя пред все нови и нови загадки.

Дивия Бил ядно се изплю встрани.

— Намирам, че отново задаваш прекалено много въпроси, приятелю — отговори той. — Защо изобщо говори с Джесика за тази банда? Искаше да научиш нещо и от нея, нали? Не се връщай на този въпрос в нейно присъствие, Ласитър. Така само ще подлютиш стари рани.

— Добре, ще го имам предвид.

Наближаваше обяд. Слънцето силно препичаше.

— Не искаш ли все пак да ми разкажеш ти, Бил? — попита Ласитър. — Или и у теб моите въпроси разтварят стари рани?

— Вече ти казах, Ласитър! Питаш твърде много. Какво толкова те интересува цялата тази история? Оттеглихме се с Джесика в тази планина, защото и двамата търсихме спокойствие и защото исках да й предложа нова родина. На нея и на индианците. Не желая нищо друго, освен спокойствие, Ласитър! Разбери го най-сетне!

— Но те ти донесоха война, Бил. На теб и на останалите. Сега ние всички трябва да се борим. Става въпрос за твоята земя, Бил. Сега трябва да си покажеш зъбите! Нямаш друг изход.

Дивия Бил Слокум бе страшно вбесен и това му личеше.

— Само ако знаех що за човек си, Ласитър! — раздразнено каза той. — От седмици яздиш с Кара Мараков, но не от любов към нея. Имаш някаква поверителна задача, прав ли съм? Ти си човек на закона, Ласитър. Защо не си го признаеш поне пред мен?

Ласитър мълчеше. Пред никого не биваше да открива истинската си самоличност. Бе длъжен да мълчи дори и пред най-добрия си приятел.

— Дори и така да е, какво от това? — попита Ласитър след кратко мълчание. — Ще се промени ли нещо между нас двамата, Бил?

Дивия Бил ядно бе вперил поглед пред себе си. Беше в силно превъзбудено състояние. Вероятно причината бе в това, че се тревожеше за Джесика.

Въздухът между скалите ставаше все по-непоносим. Те постоянно зорко се взираха във всички посоки. Индианецът Бързия вълк през цялото време яздеше половин миля пред тях и веднага щеше да даде сигнал, ако се появеше нещо подозрително.

Изведнъж от дъното на голата долина видяха как на едно възвишение между две стръмни червени скали апахът рязко дръпна юздите на пъстрия си кон. Бързия вълк посегна към уинчестъра, който висеше на една кожена примка от дясната страна на седлото.

Вече бе твърде късно.

От тъмния прорез между скалите се отдели конник и бавно излезе на светло под слънчевите лъчи. Яздеше черен кон. По седлото и юздата блестяха сребърни украшения.

Ездачът спря коня си пред апаха и направи жест, че идва с мир, като протегна дланта си навън към индианеца.

Бързия вълк направи същия жест.

Двамата започнаха да разговарят.

Дивия Бил Слокум и Ласитър бавно се приближиха. Вече не можеха да яздят бързо, тъй като през последните часове конете им прекалено се бяха изтощили.

Изведнъж Дивия Бил нададе изненадан вик.

— Приятелю! Приятелю Ернесто! Хей, Ласитър, това е Ернесто Секула, за когото ти разказах в Сънбийм.

Мъжът на черния кон размаха за поздрав широкополото си сомбреро, чийто връх бе украсен с блестящата змийска кожа.

— Приятелю Бил! — извика той.

Дивия Бил вече бе при мексиканския си приятел.

Двамата си стиснаха ръцете. Ернесто Секула се наведе от седлото и го потупа по рамото.

— Мислех си, че отдавна си станал храна за лешоядите — каза Дивия Бил. — Колко време не съм те виждал! Повече от две години, нали?

Мексиканецът кимна мрачно.

— Така е, приятелю Бил. През цялото време бях в Мексико. Опитах се отново да събера около мен старите си приятели. Рискувах всичко, за да си върна хасиендата, която принадлежеше на моите родители, но напразно, приятелю. Другите се оказаха по-силни. Отново бях преследван от платените им стрелци. Отново трябваше да избягам от родината си. Тогава те потърсих в Аризона. Нуждаех се от подслон, но ти не бе вече в твоята долина. И така, продължих да яздя на север. Преди три дни бях в град Сънбийм и чух името ти. Тогава препуснах към планината Ямпа, за да те потърся.

Дивия Бил се засмя весело.

— И сега ме намери, Ернесто. Това е добре. Надявам се, че ще останеш известно време.

Сянка премина по лицето на мексиканеца.

— Нима искаш да ме обидиш, Бил?

— За бога, не съм си и помислял. Знам със сигурност, че ще се биеш рамо до рамо с мен.

През това време Ласитър имаше възможност да наблюдава незабелязано мексиканеца и да добие първо впечатление за него.

Този Ернесто Секула беше буен, безогледно смел мъжага с дълга, черна брада, която придаваше на вида му нещо пиратско. От тъмните му очи се излъчваше гордост и несломима твърдост. Още от пръв поглед Ласитър изпита симпатия към него.

На гърдите си Ернесто носеше кръстосан патрондаш. Червената риза бе разтворена отпред и откриваше силно окосмените му гърди. Черни косъмчета растяха чак до врата му. На хълбока му висеше кобур с тежък мексикански револвер. От лявата страна на обкования със сребърни капси колан бе закрепил дълго мексиканско мачете. В ръкопашен бой то беше страховито оръжие.

Като цяло, този мъж правеше изключително впечатление. Той бе олицетворение на безразсъдно смел и безстрашен боец. Ласитър от пръв поглед разбра, че Ернесто не беше от онези примитивни мъже, които се срещат под път и над път.

Мексиканецът бе това, което хората наричат истински идалго. Човек, изпълнен с гордост и благородство. Един от малкото истински бойци, които се бяха издигнали над пошлата низост.

Ернесто Секула погледна въпросително към Ласитър.

— Това е Ласитър, нали?

— Да.

Изпитателният поглед на мексиканеца се плъзна по Ласитър. За секунди той сякаш попи всяка подробност от фигурата му.

— Говорих с някои индианци — обясни брадатият Ернесто. — Те ми разказаха за един огромен мъж, когото наричаха бог на огъня и гръмотевиците. Още преди време в Мексико слушах да се говори за теб, Ласитър. Повечето хора произнасят името ти с голямо уважение. Сигурно и в моята родина си сторил много добрини на онеправданите и на хората, изпаднали в беда.

Ласитър сви рамене.

— Било е случайно — отвърна той. — Мисля, че ние двамата ще се разбираме, Ернесто. Допускам също, че вече знаеш какво ни очаква.

Мексиканецът се усмихна и показа блестящите си зъби.

— Доста отдавна не ми се е налагало истински да се бия — спокойно отговори той. — Да тръгваме, приятели. Към твоето ранчо, Бил. Ловците на хора вече го търсят. Исках да ме заведат дотам, но от индианците ти никой не прояви готовност да ми покаже пътя.

— Правилно — отвърна Дивия Бил. — Трябва да мога напълно да разчитам на тези хора. Ако се намери дори и един предател сред тях, цялото ми дело с един удар ще отиде на вятъра.

Дивия Бил пришпори коня си. Ласитър яздеше малко по-назад. Бързия вълк от племето чирикахуаи бе вече доста напред.

Дивия Бил и Ернесто разговаряха оживено. Ласитър бе наясно, че сега Дивия Бил обясняваше още веднъж на мексиканския си приятел всичко с пълни подробности.

Ласитър мислеше за поръчението си. Вече за трети път му се налагаше да се бие против организацията на ловците на хора. Това бе борба срещу многоглаво чудовище. Ако човек му отсечеше едната глава, на нейно място веднага израстваха няколко други.

Трябваше да се открият корените на това зло и да се унищожат.

Такава бе задачата на Ласитър.

У него постепенно се надигаше съмнението, дали изобщо някога щеше да се добере до тези корени.

Можеше да успее само с помощта на Кара Мараков.

Каква ли цел преследваше тази жена? Тя многократно бе говорила за някаква тайна. Каква тайна имаше предвид? Дали действаше от желание за мъст, или искаше самата тя да оглави организацията?

9.

Имаше само едно място, през което можеше да се стигне до долината на Бил Слокум. Това бе голяма и плодородна долина с достатъчно сочни пасища и вода за повече от триста коне.

Индианците я наричаха Долината на мустангите. Господарката на тази малка империя беше метиската Джесика Морено. Тук тя бе неограничен господар, макар всички да знаеха, че истинският собственик беше Дивия Бил Слокум.

Естествено, той бе Големия вожд в очите на индианците, които се занимаваха с обяздването на конете и помагаха в ранчото му.

Но кралицата беше Джесика Морено, Дамата с мустанга. Така я наричаха, защото яздеше като истинска фурия. Чрез дресура бе успяла да направи от не един див мустанг първокласно ездитно животно.

Обяздването й доставяше невероятно удоволствие. Докато препускаше като хала из долината върху някое от тези диви животни, докато издаваше победоносни викове и дългата черна коса се развяваше като грива около главата й, тя забравяше всичко, което все още я потискаше. Това бяха часовете, в които животът за нея отново придобиваше смисъл. Тогава индианската й кръв закипяваше с пълна сила.

Кара Мараков също яздеше добре, но тя знаеше, че никога няма да стане толкова добра, колкото Дамата с мустанга. Изпълнена с възхищение, Кара вече два пъти я бе наблюдавала как лети като стрела на някой от мустангите през долината, само по къса кожена препаска на бедрата, кърпа през гърдите и лента на челото. Тя сякаш се бе сраснала с всяко от тези животни, бе се превърнала в едно цяло с него и нищо не можеше да ги раздели.

Беше ранна утрин, когато Дамата с мустанга се връщаше от една от своите рисковани езди.

Очите й блестяха. Дългата черна коса обгръщаше кафявите й рамене.

— Ти също трябва да опиташ, Кара! — насърчително извика Джесика Морено. — Това е най-хубавото нещо на този свят.

Кара Мараков се усмихна. Тя стоеше на верандата и червената й коса блестеше на слънцето като излъскана мед.

— Едва ли ще го направя — отвърна тя. — Това не е лъжица за всяка уста, Джесика.

— Човек се учи, приятелко. Човек може да се научи на всичко. Всъщност можеш ли да стреляш?

— Знам как се прави, но съм лош стрелец — искрено отговори червенокосата жена. — Мисля, че и за това нямам дарба.

Този път се засмя Дамата с мустанга. Тя спря непосредствено пред Кара.

— Ти предпочиташ да караш мъжете да се бият за теб, нали? — попита Джесика, но в гласа й не прозвуча подигравка. — Може би си права. Между другото, намерила си чудесен партньор.

— А ти да не би да не си? Нима Дивия Бил не е достатъчно силен, за да може да те закриля?

— Той не е в състояние да бъде постоянно до мен, скъпа моя. Тук понякога се налага жената сама да се защитава. Никога ли не ти се е случвало такова нещо?

— Не си спомням. Откакто се помня, винаги съм била заобиколена от мъже.

Двете жени се харесаха от пръв поглед.

— Утре ще започнем със стрелбата — каза Джесика. — Първо с лек „Уинчестър 66“. Ще те науча на всички тънкости. Например трябва да можеш да улучиш противника си, като стреляш от хълбок. Понякога това е много важно, особено когато нещата са на живот и смърт. Бруталните бандити в такива случаи не знаят милост. Тогава имаш шанс само ако си по-бърз от тях.

— Не зная — започна Кара. — Никога не съм стреляла по човек. Ще ми струва много усилия да го направя.

Лицето на Джесика стана сериозно. От него се излъчваше непримирима твърдост и дива омраза.

— А ако застанеш очи в очи с босовете на Хънтър, тогава какво?

Изведнъж и лицето на Кара се помрачи.

— Тогава ще стрелям, Джесика.

— Но няма да улучиш. Изобщо, вярваш ли, че някога ще успееш да ги победиш? Долу, в пограничния район, те са всесилни. Богати са и имат връзки с много влиятелни хора. Наистина ли вярваш, че някога двамата с Ласитър ще успеете да ги разобличите и да ги поставите натясно? Защо не опиташ с незаконни средства? Навсякъде ще намериш подкрепа. Впрочем, сигурна съм, че и законът стои зад тази организация.

— А защо ти не си опитала да направиш това, Джесика?

Устните на метиската сякаш се вкамениха.

— Аз не мога отново да съживя мъжа и децата си — отвърна тя. — А и не зная кои са босовете на тази чудовищна организация. Искам да запазя спокойствието, което намерих тук.

— Но това спокойствие е поставено на карта — възрази Кара. — Може би негодниците скоро ще ни нападнат. Всичко може да се очаква от тези кучи синове.

— Те никога няма да намерят нашата долина — уверено отговори Джесика. — И все пак ако успеят, няма да могат да минат незабелязано край постовете ни. Проходът между скалите е твърде тесен — тя направи кратка пауза, след което продължи: — Прекъснахме нашия разговор на едно точно определено място, приятелко. Още не си ми отговорила на твърде важния въпрос, който ти зададох снощи.

Кара се престори, че мисли.

— Не зная какво имаш предвид, Джесика?

— Искам да зная каква е истинската ти цел, Кара. И още нещо. Просто не мога да повярвам, че възнамеряваш само да разобличиш и унищожиш босовете на организацията. Ако беше така, отдавна да си препуснала към Ногалес и да си си разчистила сметките с тях.

Червенокосата Кара поклати глава.

— Невъзможно е. Те са още твърде силни. Първо трябва да ги засегна чувствително по всичките им слаби места. А освен това искам да поправя и някои неща, за които аз съм виновна. Сега можеш ли да ме разбереш, Джесика? Достатъчен ли ти е този отговор, или трябва още да разказвам?

Дамата с мустанга прегърна през рамо приятелката си.

— Да влезем в къщата! — предложи тя. — Сега се нуждая от нещо освежително.

Те влязоха в едноетажната каменна къща. Дивия Бил я бе построил заедно с индианците, които се бяха оказали сръчни строители и значително му бяха помогнали с някои ценни съвети.

Вътре бе хладно. Прозорците бяха малки и не позволяваха на горещината да прониква в къщата.

Джесика донесе стомна с бяло вино, а до нея постави друга с прясна изворна вода. Наля наполовина от виното и водата в глинени чаши, в които питието придоби особен вкус на земя и подправки.

— Трябва да се съгласите с предложението на Бил — каза Дамата с мустанга. — Какво ще ти донесе цялото това отмъщение? Все едно, дори да успееш, няма да бъдеш щастлива. Остави на закона да унищожи организацията Хънтър. А вие ще намерите тук спокойствие. Ти и Ласитър сте родени един за друг. Той е най-подходящият мъж за теб. Убедена съм, че ще станем добри съседи.

Кара Мараков отпи от чашата.

— Ще си помисля за това — уклончиво отговори тя, — но не вярвам, че която и да е жена ще може да върже мъж като Ласитър за себе си. Той е авантюрист и никога няма да бъде щастлив, застои ли се на едно място. Отдавна съм го разбрала.

— Не трябва да губиш надежда, Кара. Трябва да се бориш, ако искаш да спечелиш един мъж.

— Така както теб ли, Джесика?

— Да, както мен — гордо отвърна Дамата с мустанга. — Някой ден ще спечеля сърцето му. Уверена съм в това.

— Може би отдавна си го направила, но все още не го осъзнаваш.

Едва изрече тези думи, когато навън се чуха изстрели откъм долината.

Жените потрепериха. Джесика веднага се затича към стената и измъкна уинчестъра от шкафа с оръжията.

— Вземи и ти една пушка, Кара! — извика тя и се втурна навън от къщата.

Изстрелите се чуваха все по-силно. Идваха от входа на долината, където явно се водеше ожесточена битка.

Кара се затича към един от малките прозорци и видя как от всички страни бясно препускаха насам индианци на бързи мустанги. Джесика издаваше с ясен глас кратки заповеди. По лицето й не се забелязваше и следа от вълнение. Тя напълно владееше положението.

Отсреща при входа на долината изстрелите заглъхнаха. Появиха се първите ездачи, които идваха през тесния проход.

— Скрий се в зимника, Кара! — извика Джесика към къщата и с гъвкавостта на котка се метна върху един неоседлан мустанг, доведен от индианците каубои. — Ясно ти е какво трябва да правиш, нали, Кара? Сега ние ще трябва да се оттеглим, докато Дивия Бил и Ласитър се върнат. Ще отстъпим към селото на чирикахуаите.

Дамата с мустанга нямаше време за повече приказки.

Отстъплението трябваше да започне всеки миг. Бандитите, които бяха успели да проникнат в долината, се приближаваха с гръм и трясък.

Джесика седеше спокойна като статуя на неоседлания мустанг. Тя вдигна пушката на рамото си и стреля няколко пъти. Първите два коня на бандитите се претърколиха и другите животни на преследвачите се блъснаха в тях.

Настъпи бъркотия. Двама мъже извикаха и политнаха с разперени ръце от седлата. Дамата с мустанга стреля отново.

Кара стоеше вкаменена до прозореца, завладяна изцяло от магията на ужасната сцена, която се разиграваше навън.

Чуваше как Джесика продължаваше да дава нареждания.

Каква жена!

Индианците, по-голямата част от които бяха апахи, се пръснаха във верига. Някои бяха въоръжени с пушки, други с лъкове и стрели. Непрекъснато се чуваха изстрели. От тетивата просвистяваха стрели и сееха смърт.

И от двете страни падаха убити и ранени, но бандитите явно вземаха надмощие и все повече се приближаваха.

Дамата с мустанга издаде заповед за отстъпление. Тя обърна рязко мустанга си и препусна навън от долината. Джесика постоянно се извръщаше на гърба на коня и стреляше по бандитите, без да спира.

Първите негодници вече приближаваха къщата. Едва сега Кара Мараков се отърси от вцепенението си.

Тя побягна от всекидневната, мина през преддверието към задната част на голямата къща и попадна на малко полутъмно коридорче. Отвън първите бандити спряха пред входа. Изстрелите достигаха вече до ушите на Кара само като далечно ехо.

Тя стигна до края на коридора. Паниката й внезапно премина. Мисълта й отново започна да работи ясно и точно.

Тайната врата в каменната стена. Квадратният камък, чиято дясна страна трябваше силно да се натисне. Облицованата с камъни врата се отвори съвсем малко. Кара се плъзна в тъмнината и отново затвори вратата отвътре. Това убежище бе дело на един от индианците. Сега камъкът отвън щеше да застане на старото си място.

Бандитите трябваше да търсят много дълго и много старателно, за да открият тази тайна ниша.

Кара се намираше в квадратно помещение без прозорци. Тя измъкна кибритени клечки от джоба на панталоните си и запали една в кожата на ботуша си. На стената имаше прикрепена полуизгоряла свещ. Бледа светлина се разпръсна наоколо.

Стъпки кънтяха отвън по коридора. Чуваха се гласове, сякаш идващи от дъното на пещера.

Кара погледна замислено към капака на пода, вграден в земята. Всяка тайна на тази голяма къща й беше известна. Дамата с мустанга й бе показала всичко. За кратко време те наистина бяха станали добри приятелки.

Какво ли правеше сега Джесика?

Дали бе успяла да избяга?

Дано…

На първо време за Кара Мараков нямаше опасност. Тя чу как отвън в коридора стъпките отново се отдалечиха. Засега не се налагаше да използва капака на пода, който водеше към зимника.

Дивия Бил Слокум и неговите индианци бяха помислили за всичко. Този зимник не беше последното скривалище. Оттам имаше още един таен коридор, който извеждаше навън на открито.

Внезапно на Кара й хрумна една мисъл.

Тя решително взе свещта и отвори капака. Тръгна по каменните стъпала надолу към мрачното помещение със сводест таван.

Искаше да узнае какво става навън в долината…

10.

Ред Финеган и бандата му се бяха събрали в двора на ранчото. Никой не се интересуваше от убитите и ранените. В искрящото синьо небе вече кръжаха първите лешояди.

Беше изминал едва час от успешното нападение.

— Сега къщата му е в ръцете ни — каза Ред Финеган. — Това е доста добре, но най-важното все още ни предстои, момчета. Ние ще спечелим едва тогава, когато изпратим Слокум и Ласитър на оня свят.

— И как ще ги хванеш, братле? — попита заядливо Джак Финеган. Той бе единственият, който можеше да държи такъв тон на шефа си. — Да не би да искаш да ги чакаме тук?

Ред си запали една пура.

— Това не е лоша идея. Все някога тези копелета ще се появят в ранчото. Ще направим следи, за да ги заблудим, че сме напуснали долината. Половината от нас ще се оттеглят заедно с конете. Естествено, ще минат от другата страна, през тайния изход, който открихме, когато Дамата с мустанга изчезна с индианците. Ласитър и Дивия Бил ще си помислят, че след нападението ние сме се впуснали в преследване, и когато влязат в долината, ще се нахвърлим върху тях. Това е идеален капан.

Джак се усмихна снизходително. Той бе по-умният от двамата и Ред го знаеше.

— Какво има, братле? — раздразнено попита той. — Не ти ли харесва планът ми? Можеш ли да предложиш нещо по-добро?

— На такъв плитък номер човек като Ласитър няма да се хване — отговори Джак. — Разбира се, ако желаеш, можеш да опиташ. През това време с остатъка от групата аз ще поема пътя, който смятам за по-добър.

Ред едва успя да запази спокойствие, но не искаше да показва слабите си места пред бандата.

— И кой път смяташ за по-добър, Джак?

— Имаме нужда от примамка, Ред.

— По дяволите, всяка дума ли трябва да вадя с ченгел от устата ти? Каква примамка?

Отново на лицето на брат му се появи онази снизходителна усмивка, която Ред така мразеше.

— Жените — каза Джак провлечено. — Сега разбираш ли?

— Докато отстъпваха, видях само едната — изръмжа Ред. — Втората като че ли потъна в земята.

— Щом като не е побягнала с другите, значи все още се крие някъде тук, в долината. Вече претърсихме всяко кътче, но не открихме и следа от нея.

Джак посочи отсреща към къщата.

— На масата стояха две чаши, Ред.

— Това още нищо не означава, Джак!

— И все пак искам отново цялата къща да бъде основно претърсена. Също и долината. Хайде, на работа, момчета! В краен случай ще запалим плевнята. Ако е там, тя сама ще излезе.

Част от мъжете се втурнаха в къщата. Отвътре се чуваше дрънчене на строшените съдове, пукане и тракане на прекатурени мебели, които бандитите в беса си блъскаха и разбиваха.

От време на време проехтяваха изстрели, когато някой в гнева си превръщаше някой шкаф или ракла в решето, за да прогони търсената жена от мнимото й скривалище.

Измина половин час, после още половин. Накрая мъжете излязоха навън с празни ръце.

— Нищо, шефе.

— Къщата няма ли зимник?

— Проверихме пода навсякъде. Никъде не открихме тайна врата или нещо подобно.

Ред Финеган изскърца със зъби.

— Окей, тогава да тръгваме! Докато е още достатъчно светло, за да можем да виждаме следите им. Сигурен съм, че са се оттеглили в някое от индианските селища, но преди да напуснем долината, ще запалим целия този боклук. Хайде, потърсете петрол и всичко, което става за горене. Когато негодниците се върнат, не трябва да намерят нищо здраво.

— Добра идея — съгласи се за първи път с него брат му Джак. — По този начин може би ще изгорим и втората жена, разбира се, ако въпреки усилията ни все още се намира в някое скривалище.

Бандитите отново се заловиха за работа. Бяха около четирийсет мъже. Довлякоха казани с петрол. Натрупаха сено около къщата и изляха петрола отгоре. Малко по-късно навсякъде се разгоряха и заизвиваха първите пламъци.

Кара Мараков се бе свила в една дупка до изхода на тайния подземен тунел. Червенокосата жена бе обхваната от панически страх. Виждаше как от горящото сено се образуваше гъст дим. Ако този дим проникнеше през някоя цепнатина в тайния зимник и излезеше на това място от земята, свършено бе с нея.

Тогава нямаше да има вече възможност да избяга.

Но както бързо страхът я бе завладял, така и бързо се отърси от него. Все пак беше изпадала и в по-тежки ситуации.

Обзе я решителност. Та нали имаше револвер и умееше да се отбранява.

Освен това притежаваше още по-страшни оръжия, с които вече бе сразявала някои мъже. Оръжията на жената.

Остана хладнокръвно да чака. В себе си се бе примирила с неизбежното.

Трябваше още от самото начало да предвижда, че някой ден би могло да се случи и това. Още от самото начало това, в което Кара се беше впуснала, беше свързано със смъртоносен риск.

Пламъците ставаха все по-високи и по-унищожителни. Скоро горещината достигна до Кара, отдалечена в скривалището си на не повече от сто крачки от къщата. Пушек се издигаше непосредствено от малката дупка в земята и проникваше в дробовете й. Докашля й се, но храбро успя да издържи. Съблече си блузата и я притисна до устата и носа. Това малко облекчи мъките й.

Дишането й ставаше все по-трудно. Задъхваше се. Беше й ясно, че тук няма да издържи още дълго.

Велики боже! Кога щяха да си тръгнат най-сетне тези негодници?

Още малко и Кара щеше да изпадне в несвяст.

Най-накрая чу гласа на Ред Финеган, който идваше като че ли от някаква бездна. Шефът на бандата даваше заповед за потегляне.

Цвилеха коне. Мъже крещяха един през друг. Покрай скривалището на Кара се понесе тропот на копита.

Тя изчака няколко минути, през които до слуха й достигаше само прашенето на пламъците, и едва тогава се измъкна от скривалището. Пропълзя няколко крачки до храсталака, влезе в него и спря пред малко тясно поточе. Кара изстена облекчено и потопи нагорещената си глава в хладката, освежителна вода.

Почувства се по-добре.

Изправи се и погледна отсреща към ранчото, което постепенно изчезваше в пламъците. И когато отново насочи поглед към мястото, където изпълзя от земята, потрепери от ужас. От малкия отвор сега се издигаше синкав пушек.

Беше тъмно, когато Ласитър и приятелите му влязоха в долината. С каменно лице Дивия Бил Слокум се бе втренчил в пушещите развалини на своето ранчо.

— И все пак го направиха — прошепна той. — Никога не бях допускал, че е възможно…

От тъмнината се отдели една фигура и до тях достигна вик.

— Ласитър!

Вик на облекчение. Кара Мараков се насочи към мъжете. Тя залиташе. Спря до коня на Ласитър и се хвана здраво с две ръце за ремъците на стремето.

— Вече си мислех, че никога няма да дойдете — с дрезгав глас продължи червенокосата жена. — Не успях да избягам заедно с другите. Не можех да се метна като Джесика на някой от неоседланите й мустанги. Не мога да яздя толкова добре. Джесика ми извика нещо. Тя искаше да се изтегли с индианците към селото на чирикахуаите.

Мъжете скочиха от седлата.

— А бандитите? Колко са горе-долу на брой? В каква посока препуснаха, Кара?

Дивия Бил Слокум с усилие сдържаше вълнението си. Гласът му звучеше потиснато.

Бе спрял непосредствено пред нея.

— Бяха много — отговори тя. — Страшно много, Бил. Най-малко четирийсет мъже. Шефът им се казва Ред Финеган. Същински дявол.

Ернесто Секула се обади:

— Правилно ли чух? Ред Финеган ли каза, лейди?

— Да, естествено. Чух името му съвсем точно. И то неведнъж. Мога да се закълна.

— Ха, Ред Финеган! — измърмори брадатият мексиканец. — Едва ли има по-долен негодник от него. Този път ще му дам да се разбере, кълна се.

Той понечи да се метне отново на коня. Бе необуздан човек и това вероятно често бе в негов ущърб.

Ласитър сложи ръка на рамото му.

— Спокойно, приятелю Ернесто. Не трябва да действаме прибързано. Сам чу, че са най-малко четирийсет души.

Дивия Бил отново се обърна към Кара.

— Накъде препуснаха?

Тя посочи към стария изход на каньона.

— Джесика и индианците побягнаха в тази посока. Бандитите искат на всяка цена да я хванат, за да я използват като заложник срещу теб, Бил.

Дивия Бил сви юмруци.

— Щом са намерили моята долина, ще намерят и долината на чирикахуаите. Достатъчно им е да вървят по добре очертаната следа, което никак не е трудно.

Ласитър вече бе обходил с поглед долината и каза:

— Както виждам, имаш още достатъчно отпочинали коне. Това е нашето предимство.

— Може да бъде и недостатък. В по-голямата си част тези животни не са добре обяздени.

— В състояние съм да се справя и с полудив бронко. Ще си изберем най-добрите и тогава ще тръгнем.

Ласитър, Ернесто Секула и Бързия вълк препуснаха през долината и метнаха ласата си. Кара стоеше до останките на изгорялата къща и мислеше със смесени чувства за бъдещето.

Тя знаеше какво я очаква заедно с останалите, но не изпитваше и капка страх. Отново бе изпълнена с неудържима жажда за борба. Наоколо още лежаха пушки, които доскоро бяха принадлежали на убитите бандити. Кара събра няколко от тях и избра за себе си два леки „Уинчестър 66“.

Когато мъжете се върнаха с току-що уловените коне, лицето й излъчваше дива решителност.

— И ти ли искаш да дойдеш с нас? — изненадано я попита Ласитър.

Тя го погледна с блестящи очи.

— Нима забрави, Ласитър, че тази борба е и моя? Нима забрави, че аз те доведох тук?

— Може би това ще бъде последната битка за всички ни — каза той. — И тогава ти никога няма да постигнеш целта, която си си поставила, Кара. Така че помисли добре.

— Няма какво да мисля.

Тя пристъпи към Ласитър и спря пред него. Пусна двете пушки на земята, обви ръце около шията му и го целуна. В тази минута тя отново му показа цялата си нежност, която така често му бе показвала. Докато я целуваше, Ласитър несъзнателно си помисли как същата тази нежност внезапно можеше да премине в дива омраза.

Това беше Кара Мараков. Най-тайнствената жена, която някога бе познавал.

— Ако изгубим, такава е била съдбата ни — прошепна тя. — Така ни е било писано, скъпи. За мен ще бъде по-лесно да умра заедно с теб.

Но когато Кара се откъсна от него, отново се превърна в гордата, непримирима жена, в жената, която нямаше да се спре пред опасността, дори и пред самоунищожението, стига то да можеше да утоли дивата й омраза.

Тя взе двете пушки и тръгна след Ласитър към конете, които останалите мъже междувременно бяха оседлали.

Бързия вълк посочи към една кафява кобила.

— Тя е най-добре опитомена — каза той и Кара Мараков, пълна с нетърпение, скочи леко върху гърба на животното.

Другите мъже също бяха готови да потеглят.

Бързия вълк отново застана на чело. Ласитър яздеше с Кара накрая на малката група.

Всички бяха изпълнени с мрачни предчувствия.

Никой не знаеше какви ли ужаси щеше да им предложи нощта. Никой не знаеше дали щяха да доживеят до следващия изгрев на слънцето. Яздеха към неизвестността…

11.

Дамата с мустанга влезе начело на другите индианци в селото на чирикахуаите. Те не бяха войнствено настроени като своите съплеменници, тръгнали с Жеронимо. Бяха хора, които дълго са търсели спокойствие и най-после са го намерили. И то благодарение на Дивия Бил Слокум, човека с голямото сърце.

Всички се събраха на голямата поляна между палатките. Джесика Морено единствена остана на седлото.

Гордо изправена, Дамата с мустанга седеше върху лъскавия гръб на жилавия, полудив бронко. Тя беше отново с кожена набедрена препаска, кърпа през гърдите, пъстра лента на челото и плетени мокасини. Кафявата й кожа проблясваше под лъчите на ниското следобедно слънце.

Вдигна ръка и наоколо настъпи мълчание.

— Всички знаете, че в нашата планина е проникнала банда, която иска да унищожи спокойствието ни — започна тя с висок, но дрезгав глас. — Нещастието ни връхлетя така внезапно, както блисърда през зимата. В Долината на мустангите бяхме нападнати от онези мъже, които всички наричат ловци на хора. На юг ги наричат също и ловци на скалпове, тъй като в Мексико все още продължават да се заплащат награди за всеки скалп на апах. Тази дива банда се нахвърли върху нашата мирна долина. Успяхме да убием мнозина от тях, но те бяха далеч по-силни от нас. Всички са добре въоръжени, а по-голямата част от вас притежават само едноцевки, копия и стрели. Затова ще трябва да се скрием, иначе вашето село скоро ще бъде унищожено.

Наоколо се надигна ропот. Няколко жени силно притиснаха малките си деца.

Един висок и широкоплещест апах излезе напред. В дългата си черна коса носеше орлово перо, символ на достойнството му на вожд.

— Защо да не се бием, Повелителко на мустанга? — попита той с дълбок, гърлен глас. — Можем да свикаме всички войни на паутите и да се обединим, както сме се заклели да сторим в случай на опасност. Заедно ще бъдем по-силни.

Джесика Морено кимна замислена.

— Може и да си прав, вожде Пинукал! — каза тя. — Ако бягаме постоянно и изоставяме без бой земята си, ще идват все нови и нови врагове и един ден няма да има повече място за нас в тази планина. Така е. Изпрати куриери до селата на паутите. Нека всички войни да дойдат в нашата долина и заедно да посрещнем враговете. Ще се пролее много кръв, но заедно ще бъдем достатъчно силни, за да разбием неприятеля.

— И кога очакваш да се появят те? — попита вождът. — Ще могат ли нашите приятели, паутите, да дойдат навреме?

— Ние препускахме много бързо — отвърна Джесика. — Преднината ни е голяма, а и в тъмнината те ще изгубят следите ни. Ще трябва да чакат, докато отново настъпи денят. А на сутринта нашите приятели от другите села вече ще бъдат тук.

След тези думи тя скочи от гърба на коня. В ръцете си продължаваше да държи пушката.

— И така, тази нощ можем да бъдем спокойни — обърна се тя към вожда Пинукал, — но преди да се развидели, жените и децата трябва да тръгнат оттук и да чакат в каньона, докато отидем да ги приберем. А ние ще се приготвим за битката. До полунощ можем да спим. След това ще бъдем достатъчно бодри, за да дадем урок на враговете си.

— Ти също си жена, Повелителко на мустанга — каза вождът.

— Аз съм воин — отвърна тя и очите й така диво заискряха, както никога досега. Бе като раздразнена до крайност тигрица…

Ласитър и останалите конници яздеха в бързо настъпващия мрак. Вече се бяха появили първите звезди.

Дивия Бил Слокум спря и изчака, докато Ласитър и Кара се приближиха до него.

— Скоро ще изгрее луната — каза той. — От този момент нататък трябва да бъдем много предпазливи. По-предпазливи, отколкото досега. Предполагам, че бандата ще спре някъде за почивка, тъй като през нощта ще им бъде трудно да проследят по-нататък следите на нашите приятели. Ще чакат до сутринта и едва тогава ще продължат.

— Ами ако не сторят така? — попита Ласитър. — Може би сред негодниците има и следотърсачи. Всичко говори за това, иначе нямаше да намерят закътаното ти ранчо, Бил.

— Да, може и да си прав, приятелю. Въпреки това трябва да бъдем предпазливи. Не желая да се натъкнем на лагера им като слепци, тъй като тогава ще бъдем загубени.

— Можем да заобиколим — предложи хитро Ернесто Секула. — Ти сигурно знаеш всички тайни пътеки тук, в планината, стари приятелю.

Бил кимна замислено.

— Да, зная различни пътеки, които водят към селото на чирикахуаите — отговори той. — Но ако бандитите сега продължават да се движат, ще загубим много време. Освен това можем да разчитаме на Бързия вълк. Казах му, че трябва да язди още по-напред. Той веднага ще ни предупреди, ако се натъкне на лагера на бандитите.

Продължиха пътя си. Луната се издигна зад планината. Следите на ловците на хора се открояваха така добре на жълтата светлина, че у Ласитър се прокрадна първото съмнение.

Той подкара коня си напред към Бил.

— Ако виждаме следите, Бил — започна той, — това значи…

Дивия Бил грубо махна с ръка. Личеше, че нервите му са опънати до скъсване. Беше загрижен за Джесика.

— Зная какво искаш да кажеш, Ласитър. Зная…

Той подкара коня си по-бързо. Ласитър изостана, докато се изравни с Кара.

— Мисля, че ни предстои още една лоша нощ. Трябва да сме готови за всичко.

Тялото й потрепна.

— Да става каквото ще — решително отвърна тя. — Аз ще се бия, Ласитър — продължи напълно безстрастно, почти мимоходом, червенокосата жена. — Може и да умрем, затова много искам да ми отговориш на няколко въпроса. Няколко неща, които извънредно ме интересуват.

— И какви са те? — той остана безразличен, въпреки че вече предполагаше за какво ще стане въпрос. — Хайде, кажи, скъпа!

— Кой си ти всъщност, Ласитър? Преследван, преследвач или може би човек на закона?

Той се усмихна насила.

— Как ти хрумна такава идея?

— През последните дни си мислех за това. Ти постоянно се опълчваш срещу всеки бандит и се грижиш той да бъде арестуван, дори да увисне на бесилката. Винаги се спогаждаш с всички шерифи. Има нещо гнило в това. Можеш спокойно да ми кажеш, Ласитър. Няма да те издам на никого.

— Какъв отговор очакваш от мен? — рязко попита той. — Нито съм съдия-изпълнител, нито съм човек на закона. При удобен случай можеш да претърсиш джобовете ми. И ако тогава откриеш някаква значка или паспорт, ще спечелиш.

Тя бе вперила поглед напред.

— Ако ми се предостави възможност за това… — започна Кара, видимо обидена. — Добре, да оставим тази работа. Ясно е, че не си готов да ми откриеш истината.

— Не мога повече да разбирам този свят — въздъхна той. — Може би ще бъде най-добре, ако се разделим, щом като приключим с тази история и всеки отново поеме пътя си.

Тя сви устни и не пророни нито дума. Знак, че този отговор не й допадна особено.

Известно време двамата останаха мълчаливи.

— Наистина ли ще ме напуснеш? — заговори най-сетне Кара.

Ласитър сви рамене.

— А защо не? — равнодушно попита той.

— Толкова ли малко знача за теб?

— Мразя, когато човек ме подозира така силно.

Кара се напрегна и вдигна високо глава.

— Добре тогава — каза тя. — Вземам си думите назад, но въпреки това с удоволствие бих узнала защо толкова дълго вече яздиш с мен? Само заради мен ли го правиш?

— Да, и заради теб. Но се интересувам и от други неща. Ти ми беше говорила за някаква тайна, която съм щял да науча един ден. Аз съм любопитен човек. От няколко седмици ми е ясно, че си нарочила Хънтър. Където и да отидем, те са там. Или нападат, или са извършили нападение на същото място. Постоянно имаме ядове с една и съща банда. Изглежда, че много мразиш тези хора.

— Искам да ги унищожа! — диво просъска тя.

— Окей, но защо тогава не нападнеш направо самите шефове на тази организация? Би било много по-просто, отколкото да кръстосваш страната надлъж и нашир и да си имаш работа с какви ли не главорези.

— Не може да се стигне толкова лесно до шефовете — потиснато отвърна тя. — Все едно че се опитваш да разбиеш с голи юмруци каса с пари.

— И кои са тези шефове? Къде се намират?

Той гледаше напред и въпреки всичко усещаше, че тя го наблюдава подозрително отстрани. Подозрително и замислено.

— Отново задаваш странни въпроси — тихо каза Кара. — И това е едно от нещата, които винаги ми правят впечатление в теб. Разпитваш като съдия-изпълнител или като шериф.

— Просто съм любопитен човек, скъпа. Преди малко вече ти казах. Като добри партньори, ние не бива да имаме тайни един от друг.

— Във всеки случай тази тайна засега няма да я узнаеш — грубо отвърна Кара. — А ако тази нощ ни е последна, може би и никога.

— Както искаш — промърмори Ласитър и си спомни за думите на Жералдин и за предупреждението й да се пази от Кара. — Значи никога няма да я науча. Това е без значение, скъпа.

Тя отново потъна в мълчание. Интересна и странна бе тази твърдост, с която пазеше тайната си.

— Накъде ще ни отведе следващото ни пътуване? — подигравателно попита той, след като Кара продължаваше да мълчи упорито. — Или може би ще е по-добре да останем в Колорадо? Намирам, че предложението, което ни направи Дивия Бил, звучи доста съблазнително.

— Нека изчакаме до утре — лаконично отвърна Кара.

— Вие жените наистина сте непредсказуеми — въздъхна Ласитър и започна да рови в джобовете на якето си за пури. Бързо обаче забрави за тях, когато пръстите му напипаха разни други неща, които носеше със себе си в специалните си скрити джобове. Няколко пръчки динамит с големината на пури, белезници, бокс, с който въпреки малките му размери от късо разстояние можеше, разбира се, не да убие, но поне да изкара от играта и най-силния мъж, трицевен „Деринджър“ и някои други неща, които постоянно тайно се изобретяваха от специалистите във Вашингтон, за да направят по-лесен живота на хората като Ласитър.

Най-накрая напипа една пура. Тъкмо извади една клечка, за да я запали, когато се разнесоха изстрели.

Междувременно бе станало полунощ.

Дивия Бил Слокум нададе див вик и пришпори мустанга си.

Втурна се напред като вихър и другите го последваха.

Нападението на ловците над селото на чирикахуаите започна внезапно като буря.

Бандитите незабелязано се бяха приближили и с първите изстрели повалиха постовете, които вождът Пинукал бе поставил от предпазливост.

За няколко минути между шатрите се възцари неописуем хаос.

Крещейки, жените хващаха децата си и ги повличаха към закрилата на тъмнината.

Войните грабнаха пушките, лъковете, копията и томахавките.

Ловците на хора неудържимо навлизаха в долината и стреляха по всичко, което се движеше.

Джесика се втурна навън от шатрата си. Бе почти гола и се мъчеше набързо да завърже кърпа около гърдите си, но не успя.

Обзе я паника, както и всички останали, и тя побягна, за да потърси прикритие, от което да стреля по прииждащите бандити.

Джесика държеше пушката с две ръце и се хвърли с отчаян скок зад един камък.

Това бе мигът, в който се появи Дивия Бил Слокум.

Само секунди по-късно на хоризонта се показаха Ласитър и Кара Мараков. Те скочиха от мустангите си и веднага започнаха да стрелят.

Беше истински ад. Сега единствената цел на всички тук бе да оцелеят. Кара легна по корем до Ласитър, който стоеше изправен, тъй като така можеше да се прицелва и да стреля по-добре.

Бандитите изведнъж се оказаха в капан, защото Дивия Бил и Ернесто Секула бяха направили голям завой и бяха обхванали като в клещи цялата орда. Беше изключително ловка маневра.

Атакувани от няколко страни, нападателите се стреснаха и в редиците им настъпи суматоха. Не бяха очаквали чирикахуаите да им окажат такава дива и яростна съпротива.

Междувременно Дамата с мустанга се бе отърсила от объркването си и отново бе станала господар на нервите си. С пронизителен глас Джесика издаваше заповеди и внасяше ред в редиците на чирикахуаите. Във въздуха свистяха стрели. Индианците хвърляха копията и поваляха бандитите от седлата им. Войните се мятаха като котки върху препускащите коне и запращаха томахавките си в главите на ездачите.

Но най-голямото зло причиняваха Ласитър и приятелите му със своите автоматично зареждащи се пушки. Те имаха и преимуществото, че бяха слезли от конете си.

Беше ужасен хаос, но той отмина така бързо, както бе и настъпил.

Ред Финеган и брат му Джак първи предпочетоха да напуснат бойното поле. Онези, които все още бяха в състояние да го сторят, ги последваха.

Тропотът от копитата на бягащите заглъхна в далечината. Когато мина между палатките, Ласитър разбра, че около половината от бандата бе успяла да се измъкне.

От другата страна се приближиха Дивия Бил и Ернесто Секула. Зад тях се появи Бързия вълк. Лицето му не издаваше никакво вълнение.

Джесика се затича към Дивия Бил и буйно го прегърна.

— Бил, о, Бил…

За първи път тя открито му показваше колко много го обича. Той я хвана здраво в ръцете си. Тихо й каза нещо, което никой друг, освен Джесика не можеше да чуе, но когато видя щастливата й усмивка, Ласитър разбра всичко.

Апахите вече се грижеха за ранените си. Беше учудващо, че от тяхна страна имаше само трима убити, но и между бандитите, въпреки ожесточената борба, само петима се бяха простили с живота си.

Ласитър преброи шестнайсет ранени пленници. Апахите се погрижиха за тях, както и за своите хора.

Сега те се бяха свили на лунната светлина. Онези, които не бяха тежко ранени, вече бяха овързани с въжета. Някои се оплакваха само от силни болки в главата, причинени от удари с томахавките. Ласитър бе изненадан от човечността на това уж толкова жестоко племе. Индианците явно бяха научили много от Дивия Бил и от новите условия на живот.

Дивия Бил Слокум се изправи пред пленниците.

— Това, което сторихте, ще ви струва много години — обяви той с груб глас. — Нарушаване на спокойствието в земите ми, убийство и подпалвачество. Сега на ред са вашите приятели, бъдете уверени в това, кучета страхливи!

Един от бандитите подигравателно му извика:

— Следващия път няма да имате толкова късмет! Не ви ли идва наум, че приятелите ни ще се върнат, за да ни измъкнат оттук? Ред Финеган никога не е оставял в беда хората си!

Сега се обади Ернесто Секула.

— Какво направи вашият шеф? — извика той хладно. — Заряза ви по най-подлия начин. Той не струва и пукната пара. И да не съм чул дума повече…

Брадатият мексиканец се изплю презрително и им обърна гръб. Той не можеше да гледа тази паплач, без отново да го обхваща ужасен гняв, но знаеше, че не бива да се подава на настроението си, тъй като можеше да направи неща, за които по-късно щеше да съжалява.

— Ще го пипна аз тоя Ред Финеган — чу Ласитър как смелият мъж измърмори на себе си. — Няма да ми избяга. Ще пипна и брат му Джак…

След тези думи Ернесто Секула изчезна в мрака. Малко по-късно се чу тропот на копита…

12.

— Ние им нанесохме поражение — каза Кара Мараков на следващата сутрин, — но все още не сме ги разгромили напълно. Познавам организацията Хънтър. Те ще се откажат едва когато бъдат окончателно избити. Наумили са си да си присвоят планината Ямпа. Почти съм сигурна, че отново ще се опитат да я завладеят.

— Тогава ние втори път ще ги прогоним оттук и това ще им струва още повече кръв — твърдо каза Дивия Бил. — Ако се наложи, до сетния си дъх ще се боря за моята земя.

Джесика стоеше до него. На лицето й грееше щастлива усмивка. Тя бе прекарала остатъка от нощта с Дивия Бил и навярно двамата си бяха казали много неща.

— Трябва да закараме пленниците в града — предложи Ласитър. — Нека поне разрешим този проблем.

— Да, и аз мислех за това — каза Бил. — Може би сам ще можеш да уредиш тази работа, Ласитър? Войните чирикахуаи ще ти помогнат.

— А какво ще правиш ти през това време? — усмихна се Ласитър.

Дивия Бил прегърна Дамата с мустанга.

— Трябва да направя някои важни приготовления — каза той. — Погледни ни и двамата с Джесика! Можем ли да се венчаем в това облекло?

Дамата с мустанга бе все още с кожената препаска през бедрата, с лентата на чело и мокасините. Беше си вързала отново и кърпата през гърдите.

— Аз бих се оженил за нея така, както е — отвърна Ласитър. — Какво те притеснява, Бил?

— Хм, знаеш какъв е обичаят, приятелю. В края на краищата, ти самият напъха дори и Олд Визард в казана с вода, преди да го ожениш.

— Олд Визард! — извика Ласитър. — Какво ли е станало със стария ми приятел? Дали е щастлив със своята Лукреция? И дали е събрал отново куп злато?

Дивия Бил направи гримаса.

— Не вярвам — каза той. — Като се замисля, ме обземат угризения. Скроихме твърде лош номер на дамата. Сега бедната ще трябва да е заедно с този стар козел до края на живота си в някоя мръсна и воняща съборетина в планината. Отсъди й тежка съдба, Ласитър.

Ласитър махна с ръка.

— Тя вече е избягала. Да не би да си мислиш, че не е достатъчно изпечена и няма да му погоди номер?

Дивия Бил сви рамене.

— Всъщност, трябва да знаеш, че изобщо не ме е грижа за нея — промърмори той.

— Може би ще ми обясните за какво става въпрос? — намеси се Кара. — Коя е тази Лукреция? Каква е тая история? Какво се е случило в града, Ласитър?

— Ако бяхме женени, вероятно щях да ти разкажа — сухо отвърна Ласитър, — но така…

Кара му обърна гръб разгневена.

— Когато отидем в града, всичко ще науча! — извика тя. — Нищо не можеш да скриеш от мен, Ласитър.

— Искаш да дойдеш с мен в града, така ли? — попита я той учуден.

— Да не си мислиш, че ще те изпусна още веднъж из очи, развратнико? Не, отсега нататък ще бъда неотклонно до теб. Можеш да бъдеш сигурен в това!

След тези думи се отдалечи и изчезна между палатките.

Дивия Бил се ухили злорадо.

— Няма да ти е лесно с нея, приятелю — каза той.

— И аз имам същото смътно предчувствие — отвърна Ласитър, — но нищо не може да се промени. Поне засега. В такива случаи човек само не бива да губи кураж.

Той си мислеше за съвсем други неща от Дивия Бил, който му отговори състрадателно:

— Не се притеснявай, приятелю мой. След няколко години брачен живот тя ще омекне.

Ласитър предпочиташе да смени темата, защото през цялото време двамата говореха за различни неща.

— Сега ще се погрижа за пленниците — каза той, — а теб ще те посъветвам добре да пазиш Джесика.

— През следващите дни моите червени приятели няма да ме изпускат дори за миг от очи. Не искам да имам никакви грижи.

— Може би Ернесто Секула е успял да намери братята Финеган — каза Ласитър. — Ако те са обезвредени, другите бандити няма да бъдат вече заплаха за теб. Те са опасни само ако имат надмощие и добри предводители. Смятам, че голяма част от тях отдавна е изчезнала далече оттук. Те ще са доволни, че са се отървали живи и здрави.

— И аз така мисля — съгласи се Дивия Бил и вдигна ръка за поздрав. — Утре ще се видим в Сънбийм. Имам нужда от достоен свидетел на моята сватба. Не забравяй това!

След тези думи той се обърна със смях и тръгна с Джесика към конете, които вече бяха оседлани.

Наистина бе великолепна гледка да види човек с каква лекота Дамата с мустанга се метна на гърба на коня. Ласитър поздрави наум приятеля си, че си бе намерил такава прекрасна жена.

Замислен, той ги проследи с поглед, докато двамата изчезнаха между дърветата…

Едва късно вечерта Ласитър и Кара пристигнаха в града с чирикахуаите и пленниците. Дългата колона спря пред стаята на шерифа.

Шерифът Джон Хардрок тъкмо се връщаше от обиколка.

— Имаш ли място за шестнайсет обесника, Джон? — попита Ласитър. — Двама от тях се нуждаят от доктор. Останалите спокойно можеш да ги наблъскаш като сардели.

Джон Хардрок стоеше широко разкрачен на верандата, със скръстени на гърдите ръце, и гледаше гневно към пленниците.

— Добра работа си свършил, Ласитър — измърмори най-накрая. — И за какво трябва да ги окошаря?

— Нарушаване на реда, подпалвачество и убийство! Утре Дивия Бил ще дойде в града и ще даде показания. Ранчото му бе изгорено до основи.

Лицето на шерифа помръкна.

— Добра работа, Ласитър — каза той. — За това трябва да ти бъде връчен орден.

— Не на мен — възрази скромно Ласитър. — Всичко дължим най-напред на нашите храбри приятели, чирикахуаите. Без тях може би нещата щяха да свършат зле.

Пленниците започнаха да мърморят. Един от тях дори извика:

— Това е лъжа, шерифе. Истината е, че тези проклети червени дяволи ни нападнаха подло, докато ние, без да подозираме нищо, търсихме злато в планината.

— Хей, шерифе! — извика друг. — Знаеш ли, че този Ласитър е престъпник, издирван с обяви?

— Не този Ласитър тук — сухо отбеляза Джон Хардрок. — Става въпрос само за случайно съвпадение на имената. Отдавна съм направил проверка. Така, а сега не искам да чувам нищо повече! Влизайте вътре! Хайде! И без да се преструвате на уморени! Там има достатъчно място за всички ви!

Проклинайки, негодниците тръгнаха към килиите, но по ухилените им физиономии ясно личеше, че все още се надяват да получат помощ от останалите бандити.

Шерифът като че ли прочете мислите им.

— Не хранете напразни илюзии — каза той. — Когато вашите съучастници бягаха като зайци от планината, случайно пресякоха пътя на един кавалерийски ескадрон. Наистина беше съвсем случайно. Казах на офицера да ги закара във форт Шерман. Утре и вие ще сте там. Накрая всичко ще свърши с голям процес в столицата и смятам, че на съдията и на съдебните заседатели ще им се отвори доста работа.

Сега вече никой от бандитите не се хилеше.

След като шерифът ги разпредели в четирите килии, които бяха на разположение, той каза тихо на Ласитър:

— Само братята Финеган ни се измъкнаха, но мисля, че все някога ще ги пипнем. Сигурен съм, че един ден те ще свършат на бесилката. Да отидем ли да пийнем по една чашка, Ласитър? Или си вече уморен?

Джон Хардрок хвърли бърз поглед на Кара и леко се усмихна.

— Добре, разбирам те. Хайде тогава, лека нощ. В хотела „Ямпа Ривър“ със сигурност има още свободни стаи.

Ласитър докосна леко периферията на шапката си.

— Лека нощ, шерифе. И се подготви за венчавка. Кажи на Негово преосвещенство.

Джон Хардрок се учуди.

— Успя ли най-сетне да го склони? Винаги съм си мислил, че ще изтрае още няколко години.

— Понякога нещата стават по-бързо — отговори Ласитър и се усмихна. — Така бързо, както и при Олд Визард.

— Да, така е. От време на време в живота се случват странни неща — патетично измърмори шерифът и им пожела още веднъж лека нощ.

Чирикахуаите също си тръгнаха. Те не отдаваха голямо значение на цялата история. Един от тях вече бе закарал конете на Ласитър и Кара в обора под наем, така че двамата нямаше за какво да се притесняват.

— Жаден съм — каза Ласитър и поведе Кара към изискания бар на хотела. Те седнаха на същата маса, на която той бе седял при срещата си с Лукреция Армора.

— Отново ли шампанско както предишния път? — попита момичето зад бара и Ласитър кимна.

Когато бутилката и чашите бяха сервирани на масата. Кара се наведе и изсъска през зъби:

— Все още ли не искаш да ми разкажеш какво е станало? Имам чувството, че си твърде близък с шерифа. Какво означава всичко това?

— Означава единствено, че заедно с него тук изпихме няколко бутилки шампанско.

— Тия на мен не ми ги разправяй! Вие мъжете обикновено пиете само уиски, а сега изведнъж — шампанско. Това може да означава много. Говори! С коя си бил?

Ласитър се прозя.

— Не зная. Бях твърде пиян. Хайде да вървим да си лягаме. Там определено ще ти хареса повече, отколкото в палатката на апахите.

Тя ненадейно се усмихна и отпи от чашата.

— И все пак аз ще науча истината — каза тя. — Можеш да бъдеш сигурен в това!

През тази нощ Ласитър спа много неспокойно. Сънува шампанското, странната отрова, Лукреция Армора и тържествената венчавка. През цялото време виждаше самия себе си да стои с Кара пред свещеника и се чуваше да дава обет за вярност.

— Говори много през нощта — каза тя на следващата сутрин. — Изглежда, доста държиш на някаква си Лукреция. Сънищата са опасни, скъпи мой, защото лесно можеш да кажеш нещо по погрешка.

Той посегна към джобния си часовник, който лежеше на нощното шкафче до леглото.

— О, по дяволите! — изпъшка Ласитър. — Вече минава девет. Доколкото познавам Дивия Бил, той скоро ще се появи.

— Глупости, имаме време, скъпи мой. Сега първо искам да видя дали тази Лукреция е оставила все още сили у тебе.

Тя се изправи в леглото. През прозореца върху голото й тяло падаше слънчева светлина.

Ласитър не можа да устои на тази гледка. Те наистина имаха още време. Дивия Бил Слокум и Дамата с мустанга щяха да пристигнат едва следобед, а дотогава двамата имаха достатъчно време, за да се позабавляват.

По-късно закусиха заедно. След това Кара отиде при шивачката, за да си купи рокля. Когато се върна, носеше елегантен зелен костюм и предизвикателна шапчица с воал. Беше вдигнала високо косите си, което придаваше на външността й странно очарование.

— Изглеждаш отлично — похвали я Ласитър. — Може би един ден ще те направя моя жена, скъпа.

— Или аз теб мой мъж — усмихна се тя. — Има някои малки разлики. Би ли могъл да си представиш изобщо как ще я караш без мен?

— Трябва да си призная, че свикнах с теб — отговори Ласитър и вдигна ръка към бара, за да поръча още едно уиски.

Изведнъж ръката му замръзна във въздуха.

Причината беше, че току-що бе хвърлил бегъл поглед през прозореца към улицата.

Братята Финеган тъкмо влизаха на коне в града. Движеха се съвсем спокойно, като че ли не се страхуваха от нищо.

Кара проследи погледа му.

— Какво е…

— Финеган — прекъсна я той и скочи. — Внимавай, Кара. След няколко минути ще узная за кого работят.

Тя искаше да го задържи.

— Или след няколко минута ще си мъртъв — предупреди го Кара. — Няма смисъл, скъпи. Това са изключително ловки и изпечени стрелци. С тях никога няма да се справиш.

Той не се впечатли от думите й и тръгна навън.

Когато излезе на верандата на хотела, Финеган вече бяха пред нея.

— А, добре, че те виждаме, Ласитър — безгрижно каза Ред Финеган. — Дошли сме точно заради тебе. Спокойно, господине. Не искаме да стреляме един по друг. Искаме само да си поговорим.

— За какво става въпрос? — грубо попита Ласитър.

Джак взе думата.

— Още веднъж премислихме хубаво цялата история — каза по-младият и по-умният от братята. — Ще е по-добре, ако заровим томахавката на войната. Трябва да се обединим. Ти, ние двамата и Кара Мараков. Шефовете в Ногалес ще се пукнат от гняв, но ако ние…

— Хей, Финеган!

На другия край на улицата между две къщи се бе появил човек.

Ернесто Секула, мексиканецът!

Двамата братя се обърнаха и стреляха веднага. Бе чист рефлекс.

Но брадатият мексиканец беше по-бърз. Когато изстрелите заглъхнаха, Финеган лежаха неподвижни в праха на улицата.

От служебната си стая отсреща изхвръкна шерифът и заедно с Ернесто се приближи до двамата братя.

От север в града влезе един файтон. Бял, открит файтон с разкошна златна обковка. Четири черни жребеца теглеха тежката кола. Огромен негър със син цилиндър и синя ливрея спря впряга пред хотела. На задните тапицирани седалки седеше дребен мъж с остра брадичка и много сбръчкано лице. В дясната си, облечена в ръкавица ръка, той държеше дебела пура, която пушеше с наслада.

— Здравей, Ласитър! — извика весело Олд Визард. — Днес ще се празнува сватба. И ти ще бъдеш естествено моят почетен гост.

Ласитър не можеше да повярва на очите си. Лукреция Армора му махна грациозно с малкия си изящен слънчев чадър.

— О, Ласитър, приятелю мой — усмихна се тя. — Вечно ще ти бъда признателна, че ми намери този прекрасен мъж. Ти си истински ангел, Ласитър.

От хотела излезе Кара Мараков. Веднага след нея се появи огромният портиер Адамс, който бе нарекъл веднъж Олд Визард вонящ стар козел. Сега той стоеше тук и се кланяше колкото се може по-дълбоко пред него и младата му жена.

На прага на хотела Олд Визард се обърна още веднъж.

— Нали ще те видя след това, Ласитър? — кресливо извика той. — Дявол да ви вземе теб и твоята годеница, ако не дойдете. Естествено, очаквам и шерифа. Хей, Джон, ясно ли е?

— Разбира се, стари приятелю — отговори му шерифът разсеяно. — Но първо ще трябва да уредя някои формалности. Между другото, имаме още една венчавка. А, ето че и щастливата двойка пристига.

Дивия Бил Слокум и Джесика яздеха насам. Той носеше костюм от мека еленова кожа, а тя — рокля от същата материя. Беше захванала дългата си черна коса с пъстра лента на челото. Джесика изглеждаше като чистокръвна индианка, каквато всъщност дълбоко в сърцето си бе неукротимата Дама с мустанга.

Ласитър знаеше, че дълго време нямаше да забрави тази изключителна жена.

Кара Мараков го побутна леко и го откъсна от мислите му.

— Аз също съм тук — сдържано каза тя — и ти се кълна, че няма да се отървеш така лесно от мен. Ще имам нужда от теб още за известно време.

Но Ласитър мислеше за поръчението си и затова мило отвърна:

— И аз се нуждая от теб, скъпа. Много ще ми липсваш. Повярвай ми…

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Заслуги