Метаданни
Данни
- Серия
- Дюн (1)
- Включено в книгите:
-
- Оригинално заглавие
- Dune, 1965 (Пълни авторски права)
- Превод от английски
- Виолета Чушкова, 1987 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,6 (× 137 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- Victor
- Източник
- bezmonitor.com (през sfbg.us)
(Хартиената книга предостави Мартин Дамянов.)
Издание:
Франк Хърбърт. Дюн I
Роман
Книгоиздателство „Георги Бакалов“, Варна, 1987
Библиотека „Галактика“, №90
Редакционна колегия: Любен Дилов, Светозар Златаров, Елка Константинова,
Агоп Мелконян, Димитър Пеев, Огнян Сапарев, Светослав Славчев
Преведе от английски: Виолета Чушкова
Рецензент: д-р Светослав Славчев
Консултант: Стефан Лефтеров
Редактор: Гергана Калчева-Донева
Оформление: Богдан Мавродинов, Жеко Алексиев
Рисунка на корицата: Текла Алексиева
Художествен редактор: Иван Кенаров
Технически редактор: Пламен Антонов
Коректори: Паунка Камбурова, Янка Енчева
Английска. I издание. Дадена за набор на 27.V.1987 г.
Подписана за печат на 22.IX.1987 г. Излязла от печат месец Х.1987 г.
Формат 32/70×100 Изд. №2085 Печ. коли 22 Изд. коли 14,24 УИК 16,08
Страници: 352. ЕКП 9536615531; 5637–230–87. Цена 2,50 лв.
Книгоиздателство „Георги Бакалов“ — Варна
Държавна печатница „Георги Димитров“ — София
Ч 820–31
© Виолета Чушкова, преводач, 1987
© Светослав Славчев, предговор, 1987
© Богдан Мавродинов и Жеко Алексиев, библиотечно оформление, 1979
© Текла Алексиева, рисунка на корицата, 1987
c/o Jusautor, Sofia
© Frank Herbert, 1965
Dune. Book one
New English Library
Times mirror, 1974
(Хартиената книга предостави Мартин Дамянов.)
Издание:
Франк Хърбърт. Дюн II
Роман
Книгоиздателство „Георги Бакалов“, Варна, 1989
Библиотека „Галактика“, №100
Редакционна колегия: Любен Дилов, Светозар Златаров, Елка Константинова,
Георги Марковски, Агоп Мелконян, Димитър Пеев, Светослав Славчев, Христо Стефанов
Преведе от английски: Виолета Чушкова
Рецензент: д-р Светослав Славчев
Редактор: Гергана Калчева-Донева
Оформление: Богдан Мавродинов, Жеко Алексиев
Рисунка на корицата: Текла Алексиева
Художествен редактор: Иван Кенаров
Технически редактор: Тонка Костадинова
Коректори: Паунка Камбурова, Янка Енчева
Английска. I издание. Дадена за набор на 29.VIII.1988 г.
Подписана за печат на 21.III.1989 г. Излязла от печат месец април 1989 г.
Формат 70×100/32 Изд. №2188 Печ. коли 31 Изд. коли 20,09 УИК 22,11
Страници: 496. ЕКП 95366/15531/5637–394–89. Цена 3,00 лв.
Книгоиздателство „Георги Бакалов“ — Варна
Държавна печатница „Георги Димитров“ — София
Ч 820–31
© Виолета Чушкова, преводач, 1989
© Богдан Мавродинов и Жеко Алексиев, библиотечно оформление, 1979
© Текла Алексиева, рисунка на корицата, 1987
c/o Jusautor, Sofia
© Frank Herbert, 1965
Dune. Book two and three
New English Library
Times mirror, 1974
История
- — Добавяне на анотация
- — Добавяне на анотация (пратена от SecondShoe)
- — Добавяне
Статия
По-долу е показана статията за Дюн от свободната енциклопедия Уикипедия, която може да се допълва и подобрява от своите читатели. Текстовото й съдържание се разпространява при условията на лиценза „Криейтив Комънс Признание — Споделяне на споделеното 3.0“.
Дюн | |
Dune | |
Автор | Франк Хърбърт |
---|---|
Илюстратор | Джон Шонхър |
Първо издание | 1965 г. САЩ |
Издателство | Chilton Books |
Оригинален език | английски |
Жанр | научна фантастика |
Страници | 412 |
Издателство в България | Георги Бакалов |
Преводач | Виолета Чушкова |
Дюн в Общомедия |
„Дюн“ (на английски: Dune, буквално „дюна“) е научнофантастичен роман от Франк Хърбърт, издаден през 1965 г. Той става първият носител на наградата „Небюла“ през 1965 г. и споделя наградата „Хюго“ за 1966 г. Счита се за един от най-добрите научнофантастични романи на всички времена.
Действието в романа се развива в далечното бъдеще.
Поредицата за Дюн съдържа шест книги: „Дюн“, „Месията на Дюн“, „Децата на Дюн“, „Бог-Император на Дюн“, „Еретиците на Дюн“, „Дюн: Домът на ордена“.
След смъртта на писателя, синът му Брайън Хърбърт и Кевин Андерсън продължават поредицата с редица книги, запознаващи читателите със света на Дюн преди първата книга „Дюн“. Книгите са създадени на основата на подробни бележки, останали от Франк Хърбърт.
Герои в „Дюн“
Династия Атреиди
- Дук Лито I Атреидски, глава на династия Атреиди
- Лейди Джесика, бин джезъритка и наложница на дука; майка на Пол и Алая
- Пол Атреидски, единственият син на дука
- Алая Атреиди, по-малката сестра на Пол
- Лито, синът на Пол и Чани
- Туфир Хауът, ментат на Атреидите
- Гърни Халик, трубадур и войник, верен на Атреидите
- Дънкан Айдахо, майстор на меча, на служба при Атреидите
- Доктор Уелингтън Юи, сук-доктор на Атреидите
Династия Харконен
- Барон Владимир Харконен, управляващ династия Харконен
- Пайтър дьо Врие, ментат
- Фейд-Рота, племенник на барона
- Глосу 'Звяра' Рабан, наричан също Рабан Харконен, по-големият племенник на барона
Династия Корино
- Шедъм IV, падишах император на познатата вселена
- Принцеса Ирулан Корино, най-възрастната дъщеря на императора и негова наследница. Също и историк
- Света майка Гайъс Хелън Мохайъм, Бин Джезъритка, имперската жрица на истината
- граф Хашимир Фенринг, генетичен евнух, близък приятел и съветник на императора
Свободни хора
- Стилгар, наиб на свободните хора
- Чани, наложница на Пол Атреидски
- Лайът-Кайнс, имперски планетолог/еколог на Аракис, баща на Чани.
Династии
- Династия Атреиди
- Династия Харконен
- Династия Корино
- Династия Ордос
Други
Поредицата вдъхновява Дейвид Линч да направи филмова адаптация през 1984 г. (музика: Тото), по-късно Sci Fi Channel създават сериал. По романа има създадени телевизионни сериали и редица компютърни игри.
Външни препратки
- Произведения от Франк Хърбърт (включително „Дюн“) за четене онлайн в Моята библиотека
- Официален сайт
- A Dune study guide
Сайтове за фенове
- Българска Дюн група във Фейсбук
- Българският Дюн форум[неработеща препратка]
- stratetic Dune Browser-Game Архив на оригинала от 2010-11-12 в Wayback Machine. ((de)) ((en))
- House Atreides
- Dune Italia
- The Landsraad MSN Community Архив на оригинала от 2008-06-24 в Wayback Machine.
- The Yahoo Dune group
- Arrakeen Dune Group Архив на оригинала от 2005-11-25 в Wayback Machine.
- A Dune Forum Архив на оригинала от 2006-02-12 в Wayback Machine.
- Fed2k – A massive Dune Community
- DunePedia Архив на оригинала от 2017-06-03 в Wayback Machine. ((de)) ((en))
- Thoughts Of Dune
|
„Ние дойдохме от Каладън — планета рай за нашата раса. На Каладън не беше потребно да създаваме рай за тялото и рай за душата — та нали виждахме действителността, която ни заобикаляше. И цената, която платихме, бе цената, която хората винаги са плащали, за да получат рая в този живот — станахме мекушави, загубихме своя живец, своята якост, сила и пъргавина.“
— Значи ти си славният Гърни Халик — рече мъжът.
Халик стоеше прав сред овалната пещера, която служеше за канцелария, и се взираше в седналия пред него зад едно метално писалище контрабандист. Мъжът бе облечен в широките роби на свободните, но очите му не бяха изцяло сини, което показваше, че менюто му включва и храни от други планети. Канцеларията бе копие на командната кабина на капитан от космическа фрегата — комуникационни съоръжения и видеоекрани заедно с табла за дистанционно насочване на оръжията и стрелбата опасваха тридесетградусовата дъга на стената, докато писалището бе направено като издатина в стената — естествено продължение на останалата част от извивката.
— Аз съм Стейбън Тюйк, синът на Есмър Тюйк — заговори контрабандистът.
— Тогава ти си човекът, комуто дължа благодарност за оказаната ни помощ — рече Халик.
— Оо, признателност значи — каза контрабандистът. — Сядай!
От стената близо до екраните изскочи като в самолет сгъваемо столче и Халик се отпусна върху него с въздишка, усещайки изтощението си. Сега успя да види собственото си отражение върху някаква черна повърхност встрани от контрабандиста и се намръщи при вида на следите от умора върху грапавото си лице. Белегът от мастилена лоза* по ръба на долната челюст се набърчи при тази гримаса.
Халик отвърна поглед от отражението си и го впери в Тюйк. Сега забеляза наследствените черти — гъстите, бухлати вежди на бащата и сякаш изсечените от камък скули и нос.
— Твоите хора ми казаха, че баща ти е мъртъв, убит от харконите — рече Халик.
— От харконите или от някой предател сред вашите хора — отвърна Тюйк.
Гняв надви част от умората на Халик. Той се изопна и каза:
— Можеш ли да назовеш предателя?
— Не сме сигурни.
— Туфир Хауът подозираше лейди Джесика.
— Ааа, бин-джезъритската вещица… може би. Но Хауът сега е пленник на харконите.
— Чух — Халик си пое дълбоко въздух. — Оказва се, че ни предстои да поубием още доста хора.
— Ние няма да предприемем нищо, с което да привлечем вниманието върху себе си — рече Тюйк.
Халик настръхна.
— Но…
— Ти и онези твои воини, които спасихме, можете да намерите убежище при нас — прекъсна го Тюйк. — Говориш за благодарност. Много добре, тогава отработете дълга си към нас. Винаги могат да ни влязат в работа добри воини. Но ще ви унищожим незабавно и без да ни мигне окото, ако предприемете и най-малкото открито действие срещу харконите.
— Но нали те убиха баща ти, човече!
— Възможно е. Но дори и така да е, ще ти кажа отговора на моя баща към онези, които действуват, без да мислят: „И камъкът е тежък, и пясъкът тежи, но гневът на глупака тежи дваж повече.“
— Да не искаш да кажеш, че трябва да стоим със скръстени ръце, а? — попита презрително Халик.
— Не си ме чул да казвам такова нещо. Казах само, че ще защитавам нашия договор със Сдружението. Сдружението изисква от нас да играем благоразумно играта. Има и други начини да се унищожи един неприятел.
— Виж ти!
— Виж ти я! Ако си си наумил да дириш вещицата, заповядай! Но те предупреждавам, че може би много си закъснял… а и във всеки случай ние се съмняваме, че тя е именно човекът, който ти трябва.
— Хауът твърде рядко допускаше грешки.
— Той се остави да попадне в ръцете на харконите.
— Да не би според теб той да е предателят?
Тюйк сви рамене.
— Спорен въпрос. Според нас вещицата е мъртва. Поне така смятат харконите.
— Ти май знаеш много неща за харконите.
— Догадки и предположения… слухове и подозрения.
— Ние сме седемдесет и четирима — рече Халик. — Ако сериозно искате да се присъединим към вас, трябва да сте сигурни, че нашият дук е мъртъв.
— Видели са трупа му.
— А момчето, младият господар Пол, също ли е убит? — Халик се опита да преглътне, но откри, че някакви буца е затъкнала гърлото му.
— Според последните сведения, които получихме, той е загинал заедно с майка си при буря в пустинята. Вероятно дори и костите им никога няма да бъдат намерени.
— Значи тогава и вещицата е мъртва… всички са мъртви.
Тюйк кимна.
— А Рабан Звяра, поне така се говори, ще поеме още веднъж властта тук, на Дюн — рече той.
— Граф Рабан Ланкивилски ли?
— Да.
На Халик му бе потребно малко време, за да задуши изблика на гняв, който заплашваше да го завладее. Той заговори на пресекулки:
— Аз имам лични сметки с Рабан. Трябва да се разплатя с него за живота на мои близки… — Той потри белега на долната си челюст — … и за това…
— Човек не залага всичко, за да уреди преждевременно някакви си сметки — рече Тюйк. Той се навъси и се загледа как потръпват мускулите по долната челюст на Халик и как внезапно се присвиха очите под оределите му клепки.
— Добре… добре — Халик пое дълбоко въздух.
— Ти и твоите воини можете да отработите цената на превоза от Аракис до някоя друга планета, като постъпите на служба при нас. Има много места, които…
— Аз освобождавам моите войници от всякакви задължения към мен — те могат сами да направят своя избор. Но щом Рабан е тук — аз оставам.
— С това войнствено настроение не съм сигурен дали ние ще поискаме да останеш.
Халик изгледа остро контрабандиста.
— Ти се съмняваш в моята дума?
— Неее…
— Вие ме спасихте от харконите. По същата причина бях предан и на дук Лито. Ще остана на Аракис — при вас… или при свободните.
— Дали една мисъл е изказана с думи или не, тя е нещо реално и притежава сила — рече Тюйк. — Но може да ти се види, че при свободните нишката между живота и смъртта е твърде тънка и къса.
Халик затвори за миг очи, като усети, че го надвива умората.
— „Къде е онзи бог, що ни водеше из пустошта и бездните?“ — промълви той.
— Напредвай бавно и денят на твоето отмъщение ще настъпи — каза Тюйк. — Бързането е измислено от дявола. Овладей мъката си — ние знаем как да я разпръснем — от три неща се отпуска сърцето: водата, зелената трева и женската красота.
Халик отвори очи.
— Аз бих предпочел кръвта на Рабан Харконен да се плиска в нозете ми. — Той се втренчи в Тюйк. — И според теб този ден ще дойде, така ли?
— Твърде малко ме засяга как ще посрещнеш утрешния ден, Гърни Халик. Мога само да ти помогна да посрещнеш днешния.
— В такъв случай ще приема тази помощ и ще остана до идването на деня, в който ще ми кажеш да отмъстя за баща ти и за всички останали, които…
— Чуй ме, боецо — прекъсна го Тюйк. Той се приведе напред, главата му хлътна между раменете, а очите му се взряха напрегнато. Лицето на контрабандиста внезапно заприлича на потъмнял от времето камък. — Водата на моя баща — това е нещо, за което аз сам, със собствения си меч, ще се разплатя.
Халик отвърна на погледа на Тюйк. В този миг контрабандистът му напомняше за дук Лито — сърцат предводител, уверен в собственото си становище и в собствения си път. Приличаше на дука… отпреди идването на Аракис.
— Искаш ли да имаш меча ми до своя? — попита Халик.
Тюйк се облегна назад, отпусна се и заразглежда мълчаливо Халик.
— Наистина ли ме смяташ за боец? — упорствуваше Халик.
— Ти си единственият от лейтенантите на дука, който се спаси — отвърна Тюйк. — Вашият противник бе непобедим, но въпреки това вие се вчепкахте в него… Победихте го така, както ние побеждаваме Аракис.
— Е, и?
— Нас едва ни търпят тук, Гърни Халик! — рече Тюйк. — Аракис е наш враг.
— Да побеждаваме враговете си един по един, така ли?
— Точно така.
— Такива ли са разбиранията и на свободните?
— Може би.
— Каза, че може би животът при свободните ще ми се стори много тежък. Те живеят в пустинята, на открито, заради това ли?
— Кой може да каже къде живеят свободните? За нас Централното плато е ничия земя. Но ми се иска да поговорим повечко за…
— Научих, че корабите на Сдружението, които превозват мелиндж, рядко прелитат навътре в пустинята — прекъсна го Халик. — Но се носят слухове, че ако човек знае накъде точно да гледа, тук-там може да зърне островчета зеленина.
— Слухове! — рече презрително Тюйк. — Да не ти се прииска сега да избираш между мен и свободните? Ние имаме режим за безопасност, разполагаме със собствен заслон, изсечен в скалите, и със собствени тайни басейни. Ние водим живот на цивилизовани хора. Свободните са няколко парцаливи шайки, които използуваме като търсачи на мелиндж.
— Но те могат да убиват харкони!
— А искаш ли да узнаеш резултата от това? Ето, дори сега ги преследват като животни — с лазестрели, защото не разполагат със защитни пояси. Подложени са на изтребление. Защо ли? Ами защото са убивали харкони.
— А дали наистина са убивали харкони?
— Какво имат предвид?
— Не си ли чувал, че може да е имало сардукари с харконите?
— И това са слухове.
— Ами погромът? Това не е в стила на харконите. Един погром е разорителен.
— Вярвам само на видяното от собствените ми очи — рече Тюйк. — Избирай, боецо. Аз или свободните. Ще ти обещая убежище и възможност да източиш кръвта, за която и двамата копнеем. Бъди убеден в това. Свободните ще ти предложат единствено живота на преследвания от теб.
Халик се колебаеше, долавяйки мъдрост и благоразположение в думите на Тюйк, но въпреки това го безпокоеше нещо, което не можеше да обясни.
— Довери се на собствените си способности — рече Тюйк. — Чии бяха решенията, които преведоха войската ти през битката? Твои. Решавай!
— Така да бъде — каза Халик. — Дукът и неговият син наистина ли са мъртви?
— Така смятат харконите. А когато се отнася до такива въпроси, аз съм склонен да вярвам на харконите. — Мрачна усмивка се плъзна по устните на Тюйк. — Това обаче е единственото нещо, за което им вярвам.
— Така да бъде тогава — повтори Халик. Той направи традиционния жест — протегна напред дясната си ръка с длан, обърната нагоре, и прилепен отгоре й свит палец. — Обричам ти меча си.
— Приемам.
— Искаш ли да склоня и войниците си?
— Наистина ли ще ги оставиш да решават сами?
— Те ме следваха досега, но повечето от тях са родени на Каладън. Аракис не оправда очакванията им. Тук те загубиха всичко освен живота си. Предпочитам сега сами да решат.
— Сега не е време за огъване — рече Тюйк. — Нали са те следвали дотук?
— Имаш нужда от тях, така ли?
— Винаги могат да ни бъдат от полза опитни бойци… А в тези времена — повече отвсякога.
— Ти прие моя меч. Искаш ли да ги склоня да останат?
— Мисля, че те ще те последват, Гърни Халик. Можем само да се надяваме.
— Наистина. В такъв случай мога ли да реша сам как да постъпя?
— Можеш.
Халик се надигна от сгъваемото столче и почувствува колко много му отне от и без туй изчерпаните сили това незначително усилие.
— На първо време ще се погрижа за настаняването и доброто им физическо състояние — каза той.
— Обърни се към моя интендант — рече Тюйк. — Нарича се Дриск. Предай му, че съм наредил да получите всичко, от което имате нужда. Аз лично ще се присъединя към вас малко по-късно. Преди това ще трябва да се погрижа за няколко кораба с мелиндж.
— Сполуката не забравя никого — рече Халик.
— Наистина никого — повтори Тюйк. — Несполуката е рядко явление в нашата работа.
Халик кимна, дочу леко шумолене и усети как въздухът се раздвижи, когато зад гърба му се отвори херметическа врата. Той се обърна, мушна се през нея и излезе от канцеларията.
Озова се в сборната зала, през която го бяха превели с войниците му адютантите на Тюйк. Това бе продълговато, сравнително тясно помещение, с изсечени в самата скала гладки стени, които издаваха, че за оформянето им са били използувани горелки с лъчеви резци. Таванът бе достатъчно висок, за да продължи естествената подпорна извивка на скалата и за да позволява разместването на вътрешните въздушни пластове. Стойки за оръжие и шкафове опасваха стените.
Халик отбеляза с нотка на гордост, че онези от войниците му, които все още имаха сили да стоят на краката си, стояха прави — за тях не съществуваше отдих поради умора или разгром. Сред тях сновяха лекарите на контрабандистите и обслужваха болните. В дъното вляво бяха събрани няколко тежко ранени на носилки — всеки от тях имаше атреид за придружител.
Така бяха обучавани атреидите: „За своето милеем!“ — Халик си помисли, че този девиз се бе загнездил в тях като сърцевина от тукашна скала.
Единият от подпоручиците пристъпи напред, като извади деветструнния балисет* на Халик от калъфа му.
Мъжът отдаде рязко чест и каза:
— Сър, според лекарите за Матай вече няма никаква надежда. Тук няма банки с кости и органи за присаждане. Разполагат само с възможностите на полева болница. Според тях Матай няма да го бъде, а той има една молба към вас.
— Каква молба?
Подпоручикът протегна балисета напред.
— Матай моли за една песен, с които да посрещне по-леко смъртта, сър. Казва, че вие знаете тази песен… доста често ви е молил да му я свирите. — Подпоручикът преглътна. — Казва се „Моята любима“, сър. Ако не…
— Знам я! — Халик пое балисета и издърпа перцето, затъкнато в струните близо до горната част на грифа. Той изтръгна тих акорд от инструмента и откри, че някой вече го беше настроил. В очите му пареше, ала той пропъди чувствата — запристъпя напред, като свиреше мелодията и се мъчеше насила да се усмихне.
Неколцина от войниците и лекар контрабандист се бяха навели над една от носилките. Някой от мъжете запя тихо още щом Халик се приближи, улавяйки такта с лекотата на човек, дълго общувал с тази песен.
Моята любима стои на прозореца.
Изкривени бръчки по квадратното стъкло.
С вдигнати ръце нагоре… отпуснати… скръстени…
На фона на залеза, червен и надиплен.
Елате при мен…
Елате при мен, топли ръце на моята мила.
За мен…
За мен са топлите ръце на моята мила…
Певецът млъкна, протегна бинтованата си ръка и затвори клепачите на човека в носилката.
Халик изтръгна последен тих акорд от балисета и си помисли: „Вече сме седемдесет и трима!“